Kazalo

Naslovnica

Naslov

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1873

Uvod

Nekdanji ljudje

Okolje

Vlas

Ob razstavi

Nekaj o laganju

Ena od sodobnih prevar

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1876

Namesto predgovora nekaj o velikem in malem vozu, o molitvi velikega Goetheja in sploh o razvadah

Zlati vek v žepu

O ljubezni do ljudstva. Nujnost sporazuma z ljudstvom

Biseri

Sanjarije o Evropi

Mrtva sila in prihodnje sile

Don Carlos in Sir Watkin.

Nova beseda iz province

Utopično razumevanje zgodovine

Potovanje v tujino. Nekaj o Rusih v vagonih

Kateri jezik naj govori prihodnji steber domovine?

Kaj pomaga v zdravilišču: voda ali lepe manire?

Zemlja in otroci

Dva samomora

Obsodba

Nedokazane trditve

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1877

Sanje o spravi zunaj znanosti

Godovnik

Metternichi in donkihoti

Ruska rešitev vprašanja

Status in statu. Štirideset stoletij obstoja

Ali prelita kri odrešuje?

Načrt za satirično pripoved iz sodobnega življenja

Moj pogovor z nekim moskovskim znancem.

»Ana Karenina« kot posebno pomembno dejstvo

Neka čisto posebna besedica o Slovanih, ki si jo že dolgo želim povedati

Smrt Nekrasova.

Puškin, Lermontov in Nekrasov

Priča v korist Nekrasova

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1881

Naj prvi povejo, mi pa bomo za zdaj stali ob strani, edinole za to, da bi se kaj naučili

Geok-Tepe. Kaj je za nas Azija?

Aleksander Skaza: Dnevnik pisatelja

Pisatelj in ideolog

KRONOLOGIJA ŽIVLJENJA IN DELA F. M. DOSTOJEVSKEGA

Biografije in biografsko-dokumentarna dela

KOMENTARJI IN OPOMBE

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1873

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1876

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1877

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1880

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1881

Kolofon

Naslovnica

Naslov

Fjodor Mihajlovič Dostojevski

DNEVNIK PISATELJA 2

Izbor publicističnih besedil

Prevedel Borut Kraševec

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1873

Uvod

Dvajsetega decembra sem zvedel, da je že vse odločeno in da sem postal urednik »Graždanina«. Toda ta izjemni dogodek, torej izjemen zame (nikogar nočem žaliti), se je zgodil dokaj preprosto. Dvajsetega decembra sem v »Moskovskih vedomostih« ravno bral članek o poroki kitajskega imperatorja; name je naredil velik vtis. Tudi ta čudoviti in očitno zelo zapleteni dogodek se je zgodil osupljivo preprosto: vse je bilo predvideno in določeno že pred tisočletjem, do najmanjših podrobnosti, v skoraj dvesto knjigah ceremonij. Ko sem veličastnost kitajskega dogodka primerjal s tem, da so me imenovali na mesto urednika, sem nenadoma začutil nehvaležnost do naših zakonov, ne glede na to, da so me tako zlahka potrdili, in pomislil, da bi se nama, torej meni in knezu Meščerskemu, veliko bolj splačalo izdajati »Graždanina« na Kitajskem kot pa tukaj. Tam je vse tako jasno … Določenega dne bi se oba zglasila v tamkajšnjem glavnem oddelku za tisk. S čelom bi se dotaknila tal in jih obliznila z jezikom, nato bi vstala, spoštljivo sklonila glavi ter dvignila predse svoja kazalca. Glavni upravnik za tisk bi se seveda naredil, da se za naju sploh ne zmeni, kot da bi bila muhi, ki sta prileteli noter. Toda dvignil bi se tretji pomočnik njegovega tretjega tajnika in nama – drže v rokah diplomo o mojem imenovanju na mesto urednika – z impozantnim, a ljubeznivim glasom prebral napotilo, ki ga določa ceremonija. Napotilo bi bilo tako jasno in razumljivo, da bi ga oba poslušala z velikim zadovoljstvom. Če bi bil – tam, na Kitajskem – tako neumen in čistega srca, da bi, ko bi se loteval urednikovanja, začutil v sebi strah in očitke vesti, zavedajoč se svojih omejenih sposobnosti, bi mi takoj dokazali, da sem še dvakrat bolj neumen, ker me takšni občutki sploh obhajajo. Da prav od tistega trenutka naprej sploh ne potrebujem pameti, tudi ko bi jo imel; nasprotno, veliko bolj zanesljivo bi bilo, ko je sploh ne bi imel. Vsekakor pa bi bilo to zelo prijetno slišati. Tretji pomočnik tretjega tajnika bi s čudovitimi besedami sklenil: »Pojdi, urednik, odslej lahko mirne vesti ješ riž in piješ čaj,« ter mi izročil lepo diplomo z zlatimi črkami na rdečem atlasu, knez Meščerski bi mu stisnil pošteno podkupnino, oba bi se vrnila domov in takoj izdala sijajno številko »Graždanina«, takšno, kakršne tukaj ne bova nikoli. Na Kitajskem bi izvrstno izdajala.

Toda domnevam, da bi me knez Meščerski na Kitajskem gotovo potegnil za nos – na uredniško mesto bi me povabil predvsem zato, da bi ga v glavnem oddelku za tisk nadomeščal vsakič, kadar bi ga tja povabili, da ga z bambusovimi deščicami natepejo po petah. Ampak jaz bi njega še bolj potegnil: takoj bi prenehal izdajati Bismarcka, sam pa bi, nasprotno, začel izvrstno pisati članke – na bambus bi me zato pozivali samo ob vsaki drugi številki. Pa še pisati bi se naučil.

Na Kitajskem bi izvrstno pisal; tukaj je to veliko teže. Tam je vse predvideno in preračunano za tisočletje naprej, tukaj pa je za tisočletje naprej vse postavljeno na glavo. Tam bi celo nehote pisal razumljivo, tako da ne vem, kdo bi me sploh bral. Če hočeš tukaj ljudi pripraviti do tega, da bi te brali, je celo koristneje pisati nerazumljivo. Samo v »Moskovskih vedomostih« se uvodniki pišejo na poldrugi stolpec in – začuda – razumljivo; pa še to samo takrat, kadar so spod peresa znanega pisca. V »Golosu« obsegajo osem, deset, dvanajst in celo trinajst stolpcev. Koliko bi torej moral tukaj napisati stolpcev, da bi v ljudeh zbudil spoštovanje do sebe?

Govoriti z drugimi je pri nas znanost, torej na prvi pogled tako kot na Kitajskem; tako kot tam obstaja nekaj zelo poenostavljenih in čisto znanstvenih prijemov. Prej so denimo besede »ničesar ne razumem« označevale samo neumnost tistega, ki jih izreka, zdaj pa prinašajo veliko čast. Dovolj je že, da odkrito in ponosno izjavite: »Ne razumem religije, ničesar ne razumem v Rusiji, prav nič se ne razumem na umetnost,« pa se takoj postavite na izjemno višino. In to je še posebno koristno, če tudi v resnici ničesar ne razumete.

Toda ta poenostavljeni prijem ničesar ne dokazuje. Pri nas ima pravzaprav vsak drugega na sumu, da je neumen, in to brez kakršnega koli premisleka in ne da bi se vprašal: »Ali nisem v resnici jaz neumen?« Položaj je vsezadovoljujoč, vendar ni z njim nihče zadovoljen, ampak se vsi jezijo. Pa tudi premišljevanje je v našem času skoraj nemogoče: drago stane. Vendar je res, da gredo v promet že izdelane ideje. Prodajajo se povsod, celo zastonj jih dobiš, toda zastonjske so v resnici še dražje, in to ljudje že začenjajo slutiti. Navsezadnje ni od tega nobene koristi, prejšnji nered pa ostane.

Pri nas je najbrž tako kot na Kitajskem, samo da brez kitajskega reda. Mi šele začenjamo s tem, kar se na Kitajskem že končuje. Nobenega dvoma ni, da bomo prišli do enakega konca. Ampak kdaj? Za to, da bi sprejeli tisoč knjig ceremonij ter si tako dokončno pridobili pravico do tega, da o ničemer ne razmišljamo, bi potrebovali vsaj še tisoč let razmišljanja. Toda tega roka nihče noče skrajšati, ker nihče noče razmišljati.

Pa tudi tole je res: če nihče noče razmišljati, potem je, kot se zdi, ruskemu literatu toliko laže. Ja, res mu je laže. In gorje tistemu literatu in založniku, ki v našem času razmišlja. Še huje je tistemu, ki si želi, da bi se učil in razumel, še huje pa je tistemu, ki to odkrito razglasi, in če izjavi, da nekaj malega že razume in da bi rad izrazil svojo misel, ga vsi takoj zapustijo. Ne preostane mu drugega, kot da poišče ali celo najame kakšnega pripravnega človečka ter se pogovarja samo z njim. Morda bi samo zanj izdajal tudi revijo. Položaj je ogaben, kajti to je enako, kot če bi se pogovarjal s samim sabo ter izdajal revijo v svoje lastno zadovoljstvo. Zelo se bojim, da se bo moral »Graždanin« še dolgo v svoje lastno zadovoljstvo pogovarjati s samim sabo. Ne pozabimo, da z gledišča medicine pogovarjanje s samim sabo pomeni nagnjenje k norosti. »Graždanin«[1] mora nujno govoriti z državljani in prav v tem je vsa njegova nesreča!

Takšni reviji sem se torej pridružil. Moj položaj je nadvse nejasen. Tudi jaz bom v tem dnevniku govoril s samim sabo in v svoje lastno zadovoljstvo – kaj bo iz tega nastalo, se bo pa že videlo. O čem bom govoril? O vsem, kar me bo pretreslo ali pripravilo do tega, da se zamislim. Če pa bom našel bralca in, bogvaruj, oponenta, potem razumem, da se je treba znati pogovarjati ter vedeti, s kom in kako govoriti. Tega se bom skušal naučiti, kajti pri nas, torej v literaturi, je to najteže. Pa tudi oponenti so lahko različni: s komer koli se ne da zaplesti v pogovor. Naj povem neko basen, ki sem jo slišal te dni. Menda je starodavna, malodane indijskega izvora, in to je zelo spodbudno.

Svinja se je nekoč sprla z levom ter ga pozvala na dvoboj. Ko se je vrnila domov, je prišla k pameti in se zbala. Zbrala se je vsa čreda, razmislili so in sklenili takole:

»Vidiš, svinja, tule v bližini imamo mlako. Pojdi in se dodobra povaljaj v njej, potem pa pojdi takšna na kraj dvoboja. Boš videla, kaj bo.«

In svinja je res tako naredila. Lev je prišel, povohal, se namrščil in odšel stran. Svinja se je potem še dolgo hvalila, da se je lev ustrašil in zbežal z bojišča.

To je basen. Kajpak, levov pri nas ni – podnebje jim ne ustreza, pa tudi preveč veličastni so. Toda postavite na levovo mesto poštenega človeka, kakršen bi moral biti vsak, in moralni nauk ne bo nič drugačen.

Mimogrede naj povem še neko zgodbico.

Ko sem se nekoč pogovarjal s pokojnim Hercenom, sem zelo hvalil neko njegovo delo – Z onega brega. To knjigo je na moje veliko zadovoljstvo pohvalil tudi Mihail Petrovič Pogodin v svojem izjemnem in nadvse zanimivem članku o tem, kako se je v tujini sestal s Hercenom. Knjiga je napisana v obliki pogovora med dvema osebama, Hercenom in njegovim oponentom.

»In še posebno mi je všeč,« sem med drugim pripomnil, »da je tudi vaš oponent zelo pameten. Priznajte, da vas pogosto pritisne ob zid.«

»Saj ravno za to gre,« se je zasmejal Hercen. »Povedal vam bom anekdoto. Ko sem bil nekoč v Peterburgu, me je k sebi zvlekel Belinski in me posédel, da bi poslušal članek, ki ga je takrat vneto pisal: Pogovor med gospodom A in gospodom B. (Uvrščen je v njegova zbrana dela.) V tem članku je gospod A, torej sam Belinski, seveda prikazan kot zelo pameten, gospod B, njegov oponent, pa kot nekoliko manj. Ko je končal, me je z vročično neučakanostjo vprašal:

»No, kako se ti zdi?«

»Dobro je, dobro. Vidi se, da si zelo pameten, samo ne razumem, zakaj si sploh zapravljal čas za takšnega bedaka.«

Belinski se je zavalil na divan, z obrazom v blazino, in smeje se na ves glas zakričal:

»Posekal si me! Posekal!«

Nekdanji ljudje

Ta anekdota o Belinskem me je zdaj spomnila na moje prve korake v literaturi, že pred bog ve koliko leti; na obdobje, ki je bilo zame žalostno in usodno. Spomnil sem se prav samega Belinskega, kakršnega sem takrat srečal, in pa tega, kako me je sprejel. Zdaj se pogosto spominjam nekdanjih ljudi, seveda zato, ker se srečujem z novimi. To je bila najbolj vzhičena osebnost, kar sem jih v življenju srečal. Hercen je bil popolnoma drugačen: Hercen je bil proizvod naše gosposke, predvsem gentilhomme russe et citoyen du monde,[2] tip, ki se je pojavil samo v Rusiji in ki se tudi ni mogel pojaviti nikjer drugje kot pri nas. Hercen ni emigriral, ni bil začetnik ruske emigracije, ne, Hercen se je že rodil kot emigrant. In vsi, ki so mu bili podobni, so se pri nas že rodili kot emigranti, čeprav jih večina ni zapustila Rusije. V poldrugem stoletju minulega življenja ruske gosposke so z zelo redkimi izjemami zgnile še zadnje korenine, potrgale so se njene zadnje vezi z ruskimi tlemi in rusko resnico. Hercena je, kot se zdi, že sama zgodovina določila za to, da kot najznačilnejši tip izrazi prelom med veliko večino našega izobraženstva in ljudstvom. S tega gledišča je ta tip zgodovinski. Ko so se izobraženci odtrgali od ljudstva, so seveda zgubili tudi Boga. Tisti med njimi, ki so bili bolj nemirni, so postali ateisti, tisti pa, ki so bili mlahavi in mirni, so postali ravnodušni. Čeprav do ruskega ljudstva niso čutili ničesar drugega kot prezir, so si obenem domišljali in verjeli, da ga ljubijo ter da mu želijo vse najboljše. Ljubili so ga negativno, tako da so si namesto njega zamišljali nekakšno idealno ljudstvo, kakršno bi po njihovem prepričanju moralo biti tudi rusko. Nekateri naprednejši predstavniki večine so si takrat to idealno ljudstvo nehote predstavljali kot pariško sodrgo iz leta triindevetdeset. Takrat je bil to najprivlačnejši ideal ljudstva. Se razume, Hercen je moral postati socialist, in to prav kot ruski gospodič, torej brez vsakršne potrebe in cilja, zgolj zaradi »logičnega poteka idej« in duševne praznine v domovini. Odrekel se je temeljem prejšnje družbe in zanikoval institucijo družine, a bil hkrati, po vsem sodeč, dober oče in mož. Zanikoval je lastnino, vendar je v pričakovanju sprememb uredil svoje posle ter v tujini z zadovoljstvom gledal na svojo preskrbljenost. Pripravljal je revolucije in spodbujal k njim druge, hkrati pa je imel rad udobje in družinski mir. To je bil umetnik, mislec, sijajen pisatelj, zelo načitan in duhovit človek, izjemen sogovornik (govoril je celo bolje, kot pisal) in čudovit presojevalec lastne duševnosti. Imel je zelo razvito sposobnost za refleksijo, za to, da iz svojega najglobljega čustva narediš objekt, da ga postaviš predse, se mu pokloniš ter morda še isti hip posmeješ. Nobenega dvoma ni, da je bil to nenavaden človek; toda kdor koli je že bil – naj je pisal svoje zapiske, izdajal revijo s Proudhonom, v Parizu hodil na barikade (kar je tako smešno opisal v svojih zapiskih), naj je trpel, se veselil, dvomil, naj je leta triinšestdeset v prid Poljakov poslal svoj poziv ruskim revolucionarjem, čeprav hkrati tem istim Poljakom ni zaupal in se je zavedal, da so ga pretentali ter da s tem pozivom pogublja na stotine nesrečnih mladeničev, naj je v enem poznejših člankov nezaslišano naivno sam vse to priznal, ne da bi sploh slutil, v kakšni luči se bo s takšnim priznanjem pokazal – je bil zmeraj, povsod in vse življenje predvsem gentilhomme russe et citoyen du monde, kratko malo proizvod prejšnjega fevdalizma, ki ga je sovražil in iz katerega je izšel, in to ne samo po očetu, ampak prav zato, ker se je odtrgal od rodne grude in njenih idealov. Belinski pa, nasprotno, sploh ni bil gentilhomme – daleč od tega. (Izviral je od bog ve kod. Njegov oče je bil, če se ne motim, vojaški zdravnik.)

Belinski je bil predvsem nesebično zagnana in ne tako refleksivna osebnost, in to zmeraj, vse svoje življenje. Prva moja pripoved Bedni ljudje ga je navdušila (potem, skoraj leto dni pozneje, sva se iz različnih in v vseh pogledih dokaj nepomembnih razlogov razšla); toda takrat, v prvih dneh najinega znanstva, se je navezal name iz vsega srca ter me z vso svojo prostodušno neučakanostjo začel spreobračati v svojo vero. Glede njegove vnete simpatije do mene niti malo ne pretiravam, vsaj kar zadeva prve mesece najinega znanstva. V tistem obdobju je bil strasten socialist in mi je takoj začel govoriti o ateizmu. To se mi zdi še posebno značilno – njegov presenetljivi čut in izjemna sposobnost, da se ves prepusti ideji. »Internacionalka« je pred dvema letoma enega svojih pozivov začela naravnost z značilno izjavo: »Mi smo predvsem ateistična družba,« torej je začela pri samem bistvu stvari; in tako je začel tudi Belinski. Najbolj je cenil razum, znanost in realizem, toda hkrati je bolje kot drugi razumel, da razum, znanost in realizem sami na sebi lahko ustvarijo kvečjemu mravljišče, ne pa socialne »harmonije«, v kateri bi človek lahko živel. Zavedal se je, da so temelj vsega nravna načela. V nove nravne temelje socializma (ki pa doslej ni pokazal še nič drugega kot ogabno sprevračanje narave in zdrave pameti) je verjel do norosti in brez kakršnega koli premisleka – bilo ga je eno samo navdušenje. Toda kot socialist je moral najprej razstoličiti krščanstvo; zavedal se je, da se mora revolucija nujno začeti z ateizmom. Razstoličiti je moral tisto religijo, iz katere so izšli nravni temelji družbe, ki jo je zavračal. Institucijo družine, lastnino in nravno odgovornost osebnosti je odločno zavračal. (Mimogrede, tudi on je bil dober mož in oče, tako kot Hercen.) Zagotovo se je zavedal, da s tem, ko zanikuje nravno odgovornost osebnosti, zanikuje tudi njeno svobodo, vendar je iz vsega srca verjel (veliko bolj slepo kot Hercen, za katerega se zdi, da je naposled podvomil), da socializem svobode osebnosti ne zanikuje, ampak da jo, nasprotno, obnavlja v še nevideni veličini, le da na novih in že neomajnih temeljih.

Toda še zmeraj je ostala sijoča osebnost samega Kristusa, proti kateri se je bilo najteže bojevati. Kot socialist je moral Kristusov nauk nujno razbiti, ga označiti za lažno in nevedno človekoljubje, ki so ga obsodili sodobna znanost in ekonomska načela; in vendar je še zmeraj ostal nadvse svetel lik Bogočloveka, njegova nravna nedosegljivost, njegova čudežna in čudotvorna lepota. Ampak Belinski se v svoji nenehni, neutrudni zagnanosti ni ustavil niti pred to nepremagljivo oviro, tako kot se je ustavil Renan, ki je v svoji povsem brezverski knjigi Vie de Jésus[3] razglasil, da je Kristus vendarle ideal človeške lepote, nedosegljiv tip, ki se ne bo mogel ponoviti niti v prihodnosti.

»Pa vi sploh veste,« je nekega večera v pogovoru z mano popiskaval (včasih, kadar se je zelo razvnel, je popiskaval), »da človeku ni mogoče očitati grehov ter ga bremeniti z dolžnostmi in nastavljanjem lic, če je družba urejena tako nizkotno, da človek ne more drugače, kot da počne zločine, če je ekonomsko prisiljen v zločin, in da je nesmiselno in okrutno od človeka zahtevati to, česar že zaradi naravnih zakonov ne more izpolniti, tudi če bi hotel …«

Tistega večera nisva bila sama, tam je bil še neki prijatelj Belinskega, ki ga je ta zelo spoštoval in ga glede marsičesa ubogal, pa še neki mlad literat začetnik, ki se je pozneje uveljavil v literaturi.

»Pravzaprav sem kar ganjen, ko ga gledam,« je Belinski nenadoma pretrgal svoje besne vzklike, medtem ko se je obrnil k svojemu prijatelju in pokazal name, »zmeraj, kadar takole omenim Kristusa, se ves nakremži, kot da bi mu šlo na jok … Verjemite mi, vi naivnež,« se je spet zagnal vame, »verjemite mi, da bi bil vaš Kristus, če bi se rodil v naši dobi, kar najbolj neopazen in navaden človek – kar poniknil bi ob sodobni znanosti in sodobnih gibalih človeštva.«

»To pa ne!« je poprijel prijatelj Belinskega. (Spominjam se, da smo mi sedeli, on pa je hodil po sobi naprej in nazaj.) »To pa ne; če bi se Kristus pojavil zdaj, bi se pridružil gibanju in se mu postavil na čelo …«

»No, ja, ja,« se je nenadoma in presenetljivo hitro strinjal Belinski. »Natanko tako, pridružil bi se socialistom in šel po njihovi poti.«

Ti voditelji človeštva, katerim naj bi se Kristus pridružil, so bili tedaj sami Francozi: predvsem Georges Sandova, Cabet, ki je zdaj že povsem pozabljen, Pierre Leroux in Proudhon, ki je takrat šele začenjal svojo dejavnost. Kolikor se spominjam, je Belinski te štiri tedaj najbolj spoštoval. Fouriera so spoštovali že precej manj. O njih se je pri njem govorilo cele večere. Pa še nekega Nemca je takrat zelo cenil – Feuerbacha. (Belinski, ki se v vsem življenju ni mogel naučiti niti enega tujega jezika, je to ime izgovarjal kot Fierbach.) O Straussu se je govorilo z velikim spoštovanjem.

Ob tako goreči veri v svojo idejo je bil Belinski seveda najsrečnejši človek na svetu. O, po nepotrebnem so pozneje pisali, da bi se pridružil slavjanofilstvu, če bi živel dlje. Nikoli ne bi končal kot slavjanofil. Če bi živel dlje in če bi se mu posrečilo oditi na tuje, bi svojo pot morda sklenil v emigraciji in bi se danes kot majhen vzhičen starček s prejšnjo gorečo vero, ki ne dopušča niti najmanjšega dvoma, potikal po kongresih kje v Nemčiji in Švici ali pa bi se pridružil kakšni gospe Goegg ter ji kot pomočnik vdano služil pri reševanju kakšnega ženskega vprašanja.

Ta blaženi človek, ki je imel tako osupljivo mirno vest, je bil sicer včasih zelo žalosten, toda to je bila posebna žalost, ki ni izvirala iz dvomov ali razočaranja, sploh ne, ampak iz vprašanja: »Zakaj ne danes, zakaj ne jutri?« To je bil najbolj neučakan človek v vsej Rusiji. Nekoč sem ga ob treh popoldne srečal pri cerkvi Marijinega oznanjenja. Rekel mi je, da se je šel sprehodit in da se vrača domov.

»Pogosto prihajam sem, da bi pogledal, kako poteka gradnja (kolodvora na Nikolajevski železnici, ki takrat še ni bila končana). Vsaj s tem si olajšam srce, da malo stojim zraven in gledam, kako delajo: naposled bomo tudi mi imeli železnico, vsaj eno. Ne boste verjeli, kako mi ta misel včasih greje srce.«

To je povedal goreče in lepo; Belinski se ni nikoli postavljal. Odpravila sva se skupaj. Spominjam se, da mi je spotoma rekel:

»Šele ko me bodo pokopali (vedel je, da ima jetiko), bodo spoznali, koga so zgubili.«

Zadnje leto njegovega življenja nisem več hodil k njemu. Ni me maral, jaz pa sem strastno sprejel ves njegov nauk. Leto dni pozneje, v Tobolsku, ko smo v pričakovanju nadaljnje usode sedeli na odpravnem dvorišču jetnišnice, so žene dekabristov preprosile nadzornika jetnišnice ter v njegovem stanovanju pripravile skrivno srečanje z nami. Videli smo te velike trpinke, ki so prostovoljno odšle za svojimi možmi v Sibirijo. Odrekle so se vsemu: plemstvu, bogastvu, zvezam in sorodnikom, vse so žrtvovale, da bi izpolnile največjo nravno dolžnost, najsvobodnejšo dolžnost, kar jih je. Čeprav niso bile ničesar krive, so v dolgih petindvajsetih letih pretrpele vse, kar so pretrpeli njihovi obsojeni možje. Srečanje je trajalo eno uro. Blagoslovile so nas na novo pot, prekrižale in vsakemu podarile Evangelij – edino knjigo, ki je bila dovoljena v jetnišnici. Štiri leta je v katorgi preležala pod mojim vzglavnikom. Včasih sem jo bral in bral sem jo tudi drugim. Nekega kaznjenca sem po njej naučil brati. Obdajali so me prav tisti ljudje, ki po prepričanju Belinskega niso mogli drugače, kot da so zagrešili zločin, potemtakem so imeli prav in so bili samo nesrečnejši od drugih. Vedel sem, da nas tudi vse rusko ljudstvo imenuje »nesrečnike« – to besedo sem slišal večkrat in iz številnih ust. Ampak tukaj je šlo za nekaj drugega, sploh ne za tisto, o čemer je govoril Belinski in kar se denimo zdaj sliši v nekaterih razsodbah naših porotnikov. V tej besedi »nesrečniki«, v tej razsodbi ljudstva je zvenela neka druga misel. Štiri leta katorge so bila dolga šola; imel sem dovolj časa, da sem se o tem prepričal … In prav o tem bi se rad zdaj pogovoril.

Okolje

Zdi se, da je eden najsplošnejših občutkov, ki ga imajo porotniki po vsem svetu, naši pa še posebno (poleg drugih občutkov, seveda), občutek oblasti, ali bolje, samooblastnosti. Ta občutek je včasih nizkoten, torej takrat, kadar prevladuje nad drugimi. Toda tudi če je neopazen, tudi če je potlačen pod številnimi drugimi plemenitimi občutki, se brez dvoma skriva v vsaki porotniški duši, naj se porotnik še tako zaveda svoje državljanske dolžnosti. Zdi se mi, da to nekako izhaja že iz naravnih zakonov, zato mi je bilo, kot se spominjam, po svoje izjemno zanimivo, ko je bilo pri nas ustanovljeno novo (pravno) sodišče. Zamišljal sem si zasedanja, na katerih bodo denimo sedeli sami kmetje, včerajšnji tlačani. Tožilec in odvetniki jih bodo ogovarjali, se jim prilizovali in zazirali v oči, naši kmetje pa bodo tam sedeli ter si na tihem mislili: »Vidiš, kako je to zdaj: če hočem, ga oprostim, če nočem – naravnost v Sibirijo.«

In vendar je zanimivo, da ne obsojajo, ampak vsepovprek oproščajo. Kajpak, tudi to je izkoriščanje oblasti, celo čezmerno, ampak vse nekako na isti način, morda sentimentalen, kaj pa vem – vendar skupen, kot da bi bil splošno sprejet, kot da bi se vsi že vnaprej dogovorili. O splošnosti »usmeritve« ni nobenega dvoma. Gre prav za to, da se je manija oproščanja za vsako ceno polastila ne le kmetov, včerajšnjih ponižanih in razžaljenih, ampak vseh ruskih porotnikov nasploh, celo tistih iz najvišjih slojev, plemičev in univerzitetnih profesorjev. Že samo ta splošnost je izjemno zanimiva tema za razmišljanje in napeljuje na raznovrstna ter včasih morda nenavadna ugibanja.

Pred kratkim je bila v enem naših najvplivnejših časopisov, v zelo skromnem in dobronamernem člančiču, mimogrede navržena misel: ali niso naši porotniki kot ljudje, ki so nenadoma in brez posebnega razloga začutili v sebi tolikšno mogočnost (kot da bi jim padla z neba), pa še po tako dolgem, večstoletnem ponižanju in zatiranju, ali niso nagnjeni k temu, da nasploh ponagajajo »oblastem«, ob vsaki primerni priložnosti, kar tako, iz igrivosti, ali pa, če lahko tako rečem, za kontrast s preteklostjo, da denimo ponagajajo vsaj tožilcu? Ta misel je zanimiva in prav tako malce igriva, vendar se z njo seveda ne da vsega pojasniti.

»Preprosto škoda se jim zdi, da bi človeku uničili življenje, tudi oni so ljudje. Rusko ljudstvo je usmiljeno,« dopuščajo nekateri, kot lahko včasih slišimo.

Ampak jaz sem zmeraj mislil, da je tudi na primer v Angliji ljudstvo usmiljeno; in četudi morda ni tako dobrosrčno kot naše rusko ljudstvo, je pa vsaj humano – zaveda se in živo občuti krščanski dolg do bližnjega, in to se je pri njih morda razvilo do visoke ravni, do trdnega in samostojnega prepričanja, morda celo trdnejšega kot pri nas, če upoštevamo tamkajšnjo izobraženost in večstoletno samostojnost. Njim namreč tolikšna oblast ni »nenadoma padla z neba«. Pa tudi porotno sodišče so si izmislili sami, od nikogar si ga niso sposodili, utrdili so ga v stoletjih, potegnili iz življenja, nihče jim ga ni podaril.

Toda tam se porotnik, takoj ko zasede svoje mesto v sodni dvorani, zaveda, da je ne le občutljiv človek z nežnim srcem, ampak predvsem državljan. Misli celo (naj je to res ali ne), da je izpolnjevanje državljanske dolžnosti morda celo pomembnejše od individualnega duševnega podviga. Še nedolgo tega je odmevalo po vsem kraljestvu, ko so porotniki oprostili nekega očitnega tatu. Splošno gibanje v državi je dokazalo, da tudi če so tam mogoče takšne razsodbe kot pri nas, se pojavljajo redko, kot izjeme, in da takoj vzburkajo javno mnenje. Tam se porotnik zaveda predvsem tega, da drži v rokah zastavo vse Anglije, da že ni več zasebnik, ampak da mora poosebljati mnenje države. Sposobnost biti državljan je prav to, da si se sposoben dvigniti do mnenja celotne države. O, tudi tam poznajo »usmiljenost« razsodbe, tudi tam upoštevajo »vpliv okolja« (ki je zdaj očitno naš najljubši nauk), vendar do neke meje, kolikor to dopuščata zdravo mnenje države in stopnja njene razsvetljenosti s krščansko nravnostjo (in za to stopnjo se zdi, da je dokaj visoka). Zato pa, in to zelo pogosto, se tamkajšnji porotnik – res da težkega srca – ne boji izreči obsodbe; zaveda se namreč, da je njegova dolžnost predvsem to, da bi s svojo razsodbo pred vsemi državljani dokazal, da se v stari Angliji, za katero bi bil vsak od njih pripravljen preliti svojo kri, greh še zmeraj imenuje greh, zločin pa zločin, in da so nravni temelji države še zmeraj isti, trdni, da se niso spremenili in da stojijo, tako kot so stali prej.

»Tudi če predpostavimo,« slišim glas, »da so vaši trdni temelji (torej krščanski) še zmeraj isti in da moraš biti res predvsem državljan, držati zastavo in vse drugo, kot ste zdaj govorili, tudi če za zdaj to brez polemike predpostavimo, pa pomislite, od kod pa naj bi se pri nas državljani sploh vzeli? Samo spomnite se, kaj je bilo še včeraj! Državljanske pravice (in to kakšne!) so se na našega človeka nenadoma kar zvalile. Potlačile so ga in za zdaj niso zanj nič drugega kot breme, breme!«

»Seveda, v vaši pripombi je nekaj resnice,« odgovarjam glasu z nekoliko povešenim nosom, »ampak vendarle rusko ljudstvo …«

»Rusko ljudstvo? Dovolite,« zaslišim drugi glas, »pravijo, da so se ti darovi nanj kar zvalili in ga potlačili. Toda ljudstvo pri vsem tem morda čuti ne le to, da je tolikšno oblast dobilo kot dar, ampak da je povrh tega te darove dobilo zastonj in da jih torej za zdaj ni vredno. Pazite – to sploh ne pomeni, da ljudstvo tudi v resnici ni vredno teh darov in da ga ni bilo potrebno ali da ga je bilo prezgodaj obdarjati z njimi, prav nasprotno: ljudstvo samo se v svoji pohlevnosti zaveda, da ni vredno takšnih darov – in prav ta pohlevna, toda plemenita ljudska zavest o svoji nevrednosti je zagotovilo za to, da jih je v resnici vredno. Za zdaj pa je ljudstvo v svoji pohlevnosti zmedeno. Kdo je pokukal v skrivne kotičke njegovega srca? Ali pri nas sploh lahko kdo reče, da dodobra pozna rusko ljudstvo? Ne, pri tem ne gre le za usmiljenje in dobrosrčnost, kot se izvolite norčevati. Grozljiva je sama oblast! Prestrašila nas je ta grozljiva oblast nad človeško usodo, nad usodo naših bratov, in dokler ne bomo dorasli do vašega državljanstva, bomo izrekali pomilostilne sodbe. Iz strahu jih izrekamo. Sedimo kot porotniki in morda razmišljamo: ‘Smo mi kaj boljši od obtoženca? Bogati smo, preskrbljeni, če pa bi se znašli v enakem položaju kot on, bi morda ravnali še huje od njega – in prav zato ga oproščamo.’ Ampak to je morda še dobro, ta dobrosrčnost. To je morda zagotovilo za kaj višje krščanskega v prihodnosti, za kaj takega, česar svet doslej še ni videl!«

»To je malce slavjanofilski glas,« razmišljam sam pri sebi. Misel je res tolažilna, misel o ljudski pohlevnosti pred oblastjo, ki je bila dobljena zastonj in darovana za zdaj »nevrednemu« ljudstvu, je seveda boljša od misli o tem, da želi ljudstvo »podražiti tožilca«, čeprav mi je tudi ta misel še naprej všeč zaradi svoje realističnosti (če jo seveda štejem za bolj posamičen primer, kot jo je sicer prikazal tudi sam avtor), ampak … ampak tisto, kar me pri vsem tem najbolj vznemirja, je vendarle to, zakaj se je naše ljudstvo na vsem lepem začelo tako bati svojega usmiljenja? Češ, tako boli, kadar koga obsodiš. In kaj potem? Potem pač pojdite stran s to svojo bolečino. Resnica je nad vašo bolečino.

Prav zares, če namreč menimo, da smo sami včasih še hujši od zločinca, s tem priznavamo tudi to, da smo tudi že na pol krivi za njegove zločine. Če je prekršil zakon, ki mu ga je predpisala država, smo sami krivi za to, da zdaj stoji pred nami. Če bi bili namreč mi vsi boljši, bi bil tudi on boljši in ne bi zdaj stal pred nami …

»Bi ga morali potemtakem oprostiti?«

Ne, nasprotno: prav tukaj je treba povedati resnico in zlo poimenovati s pravim imenom, hkrati pa polovico bremena obsodbe vzeti nase. V sodno dvorano moramo stopiti z mislijo, da smo tudi mi krivi. Prav ta duševna bolečina, ki se je zdaj vsi tako bojijo in s katero bomo zapustili sodno dvorano, bo naša kazen. Če je ta bolečina pristna in močna, nas bo očistila ter naredila boljše. In s tem, da bomo sami postali boljši, bomo izboljšali tudi družbo. To je namreč tudi edino, s čimer jo je mogoče izboljšati. Bežati pod pritiskom svojega usmiljenja in vsepovprek oproščati, ne da bi pri tem sami trpeli, je vendar nekaj najlažjega. To bi nas postopno pripeljalo do sklepa, da zločinov sploh ni in da je za vse »krivo okolje«. Pripeljalo bi nas do tega, po klobčiču, da bi zločin začeli imeti celo za dolžnost, za plemenit protest proti »okolju«. »Ker je družba tako nizkotno urejena, v njej ni mogoče živeti brez protesta in zločinov.« »Ker je družba tako nizkotno urejena, se iz nje ne moreš iztrgati brez noža v rokah.« Tako namreč govori nauk o okolju – v nasprotju s krščanstvom, ki sicer popolnoma priznava pritisk okolja in je razglasilo usmiljenje do grešnika, a vendarle vidi nravno dolžnost človeka v boju z okoljem ter postavlja mejo tam, kjer se končuje okolje in kjer se začenja dolžnost.

Ko krščanstvo človeku nalaga odgovornost, s tem priznava tudi njegovo svobodo. Nauk o okolju, ki ga postavi v odvisnost od vsake napake v družbeni ureditvi, pa ga, nasprotno, popolnoma razosebi, popolnoma ga osvobodi vsake osebne nravne dolžnosti in samostojnosti ter ga pripelje v najgnusnejše suženjstvo, kar si jih je sploh mogoče zamisliti. Če si tak človek zaželi tobak, denarja zanj pa nima, bo pač nekoga ubil, da bi dobil ta tobak. Dajte no: razvit človek, ki bolj od nerazvitega trpi zaradi nezadovoljitve svojih potreb, potrebuje denar, da bi te potrebe zadovoljil – zakaj potem ne bi ubil nerazvitega, če drugače ne more do denarja? Ali res še nikoli niste prisluhnili glasu odvetnikov: »Kajpak, prekršil je zakon, seveda je zločin, da je ubil nerazvitega, toda gospodje porotniki, upoštevajte tudi to …« itn. Takšne govore skoraj že lahko slišimo, pravzaprav jih že …

»Ampak vi,« slišim neki ujedljiv glas, »vi, kot kaže, očitate ljudstvu najnovejšo filozofijo okolja, kako pa naj bi jo ljudstvo sploh poznalo? Ta dvanajsterica porotnikov je pogosto sestavljena iz samih kmetov, ki so vsi po vrsti prepričani, da je prekršiti post – smrtni greh. Zakaj jih raje kar naravnost ne obtožite, da imajo socialne tendence?«

»Seveda, seveda, kaj pa je njim mar ‘okolje’, torej na splošno,« se zamislim, »ampak ideje vendarle lebdijo v zraku, v ideji je nekaj, kar prenikne v vsakogar …«

»Dajte no!« se krohota ujedljivi glas.

»Kaj pa če je naše ljudstvo še posebno nagnjeno k nauku o okolju, že po svojem bistvu, po svojih, denimo, slovanskih nagnjenjih? Kaj če je za nekatere propagatorje prav naše ljudstvo najboljše gradivo v Evropi?«

Ujedljivi glas se krohota še glasneje, vendar nekam ponarejeno.

***

Ja, kar zadeva ljudstvo, gre za zdaj samo za zvijačo, ne pa za »filozofijo okolja«. Pri tem gre za napako, za prevaro in v tej prevari je veliko skušnjave.

To prevaro bi lahko razložili takole, z naslednjim zgledom.

Vzemimo, da ljudstvo obsojence imenuje »nesrečnike«, da jim daje miloščino, drobiž in kolače. Kaj hoče s tem, morda že stoletja, povedati? Krščansko resnico ali resnico »okolja«? In prav tukaj je kamen spotike, prav tukaj se skriva tisti vzvod, ki bi se ga lahko uspešno oklenil propagator »okolja«.

Obstajajo neizrečene, nezavedne ideje, ki jih ljudje samo močno občutijo; veliko takšnih idej se zliva s človeško dušo. Obstajajo tudi v celoti ljudstva in v človeštvu, če ga vzamemo kot celoto. Samo dokler te ideje še nezavedno ležijo v ljudskem življenju ter jih ljudstvo zgolj močno in jasno občuti, samo dotlej lahko tudi živi polno, pristno življenje. Prav v prizadevanju, da bi si pojasnilo te skrite ideje, tiči vsa energija njegovega življenja. Kolikor bolj zanesljivo jih ljudstvo vsebuje, kolikor manj se je sposobno izneverjati prvotnemu občutku, kolikor manj je nagnjeno k temu, da se podreja različnim lažnim razlagam teh idej, toliko mogočnejše, močnejše in srečnejše je. Med takšne ideje, ki se skrivajo v ruskem ljudstvu, med ideje ruskega ljudstva, sodi tudi ta, da ljudstvo zločin označuje za nesrečo, zločince pa za nesrečnike.

Ta ideja je čisto ruska. Opaziti je ni mogoče pri nobenem evropskem ljudstvu. Na Zahodu jo zdaj razglašajo samo filozofi in razlagalci. Naše ljudstvo pa jo je razglasilo že dolgo pred svojimi filozofi in razlagalci. Ampak to še ne pomeni, da ga razlagalčev lažni razvoj te ideje ne bi mogel zmesti, začasno, vsaj na začetku. Dokončni pomen in zadnja beseda bosta brez dvoma zmeraj ostala ljudstvu, toda začasno je lahko drugače.

Skratka, zdi se, kot da ljudstvo z besedo »nesrečniki« tem »nesrečnikom« govori: »Grešili ste in trpite, ampak tudi mi smo grešni. Če bi bili na vašem mestu mi, bi morda ravnali še slabše. Če bi bili mi sami boljši, morda tudi vi ne bi sedeli v zaporih. S kaznijo za svoje zločine ste vzeli nase tudi breme vsesplošnega nespoštovanja zakonov. Molite za nas, tako kot tudi mi molimo za vas. Za zdaj pa vzemite, ‘nesrečniki’, našo miloščino in vedite, da se vas spominjamo ter da nismo pretrgali bratskih vezi z vami.«

Priznajte, da ni nič lažjega, kot da na tak nazor apliciramo nauk o »okolju«: »Družba je slaba, zato smo tudi mi slabi; toda mi smo bogati in preskrbljeni, samo po naključju smo se izognili temu, kar vas je doletelo. Mi bi na vašem mestu ravnali enako. Kdo je kriv? Krivo je okolje. Potemtakem imamo opraviti samo z nizkotnim ustrojem okolja, zločinov pa sploh ni.«

In prav v tem sofističnem sklepu se skriva prevara, o kateri sem govoril.

Ne, ljudstvo ne zanikuje zločina in se zaveda, da je zločinec kriv. Toda ljudstvo se prav tako zaveda, da je hkrati z vsakim zločincem krivo tudi ono samo. In prav s tem, ko obtožuje sebe, dokazuje, da ne verjame v »okolje«; nasprotno, ljudstvo verjame, da je okolje popolnoma odvisno od njega, od njegovega nenehnega kesanja in samoizpopolnjevanja. Energija, delo in boj – s tem človek oblikuje okolje. Samo z delom in bojem lahko doseže samobitnost in občutek za svoje lastno dostojanstvo. »Če bomo to dosegli, bomo boljši in tudi okolje bo boljše.« Prav to je tisto, kar rusko ljudstvo na tihem močno občuti v svoji skrivni ideji o nesreči zločinca.

Zdaj pa si zamislite, da bi zločinec, ko bi od ljudstva slišal, da je »nesrečen«, začel sebe imeti samo za nesrečnika, ne pa za zločinca. Ljudstvo bi odskočilo od takšne lažne razlage ter jo označilo za izdajo ljudske resnice in vere.

Tudi za to bi lahko navedel zglede, vendar jih za zdaj pustimo in recimo takole.

Zločinec in tisti, ki namerava storiti zločin, sta različni osebi, toda iste kategorije. Kaj bi bilo, ko bi si zločinec, medtem ko bi se zavestno pripravljal na zločin, rekel: »Ni zločina!« Ga bo ljudstvo tudi v tem primeru označilo za »nesrečnika«?

Morda ga tudi bo, zagotovo ga bo, kajti ljudstvo je usmiljeno, povrh tega pa tudi ni nesrečnejšega človeka, kot je zločinec, ki sebe niti nima več za zločinca: to je žival, to je zver. Kaj zato, če ne razume, da je žival in da je v sebi zatrl vest? Zato je samo še dvakrat bolj nesrečen. Dvakrat bolj nesrečen, a tudi dvakrat bolj zločinski. Ljudstvo se bo tudi njega usmililo, vendar se ne bo odreklo svoji resnici. Ko ljudstvo zločinca imenuje »nesrečnika«, ga nikoli ne preneha imeti za zločinca! In ne bi bilo hujše nesreče, kot če bi se ljudstvo strinjalo z zločincem ter mu odgovorilo: »Ne, nisi kriv, kajti ‘zločina’ ni!«

To je naša vera, naša skupna vera, bi si želel reči; vera vseh, ki upajo in čakajo. Naj dodam še nekaj besed.

Bil sem v katorgi in sem videl zločince, »zavestne« zločince. Naj ponovim, da je bila to dolga šola. Nihče med njimi se ni prenehal imeti za zločinca. Na pogled so bili to grozljivi in okrutni ljudje. »Petelinili« so se samo tisti bolj neumni, novinci, in tem so se posmehovali. Ljudje so bili tam zvečine mrki in zamišljeni. O svojih zločinih ni govoril nihče. Nikoli nisem slišal nobenega godrnjanja. O svojih zločinih se niti ni smelo na glas govoriti. Dogajalo se je, da je kdo kaj izzivalno in postavljaško rekel, pa je vsa katorga, kot en človek, postavljača utišala. O tem se ni spodobilo govoriti. Ampak verjemite mi, med njimi se nihče ni izognil dolgemu duševnemu trpljenju, ki je bilo zelo očiščujoče in krepčilno. Videl sem jih osamljeno zamišljene, videl sem jih v cerkvi, kako molijo pred spovedjo; lovil sem njihove posamezne nenadne besede in vzklike; spominjam se njihovih obrazov – o, verjemite mi, nihče med njimi se v svoji duši ni imel za pravičnika!

Ne bi hotel, da bi moje besede razumeli kot okrutnost. Toda vseeno si bom drznil to povedati. In to kar naravnost: s strogo kaznijo, jetnišnico in katorgo, bi jih morda polovico rešili. Breme bi jim olajšali, ne pa otežili. Samoočiščenje prek trpljenja je lažje, vam povem, lažje je kakor tista usoda, ki jo mnogim izmed njih namenite s tem, ko jih na sodišču vsepovprek oproščate. V dušo zločinca vnašate samo cinizem ter zbujate v njem skušnjavo in željo, da bi se vam posmehoval. Ne verjamete? Da bi se posmehoval prav vam, vašemu sodišču, sodišču vse države! V njegovo dušo vlivate nevero v ljudsko in božjo resnico ter ga puščate zmedenega … Potem odide in si misli: »Poglej no, kako je zdaj, ni strogosti. Torej smo postali pametni. Ali pa se morda bojijo. Se pravi, da bi se dalo tudi drugič. Saj je vendar jasno – če sem živel v takšnem pomanjkanju, kako potem ne bi ukradel.«

Ali res mislite, da jim s tem – ko za vse povprek razglašate, da niso krivi ali da si »zaslužijo vsakršno usmiljenje« – dajete možnost, da se poboljšajo? Zakaj bi se poboljšal? Kaj ga pa briga? »Se pravi, da sploh nisem bil kriv,« – to si bo naposled rekel. Sami ga boste napeljali na tak sklep. Najpomembnejše pa je to, da se tako omaja vera v zakon in ljudsko resnico.

Še nedolgo tega sem nekaj let zapored živel v tujini. Ko sem odpotoval iz Rusije, je novo sodišče pri nas šele začenjalo delovati. S kakšnim zanimanjem sem tam v naših časopisih prebiral vse, kar je zadevalo ruska sodišča. Obenem sem v tujini z grenkobo opazoval naše absentiste, njihove otroke, ki ne znajo maternega jezika ali pa ga pozabljajo. Jasno mi je bilo, da se jih bo pol že zaradi okoliščin naposled spremenilo v emigrante. Kadar sem o tem razmišljal, me je zmeraj bolelo srce: koliko moči, koliko, morda, najboljših ljudi, pri nas pa ljudi tako potrebujemo! Toda včasih, ko sem odhajal iz čitalnice, sem se, pri moji veri, gospodje, nehote sprijaznil z absentizmom in absentisti. Srce me je bolelo. Bereš, recimo, da so tam nekje oprostili ženo, ki je umorila moža. Zločin je bil očiten, dokazan – sama je priznala, ampak: »Ne, ni kriva.« Nekje drugje je mladenič vlomil v blagajno ter ukradel denar. »Zelo sem bil zaljubljen,« reče, »moral sem dobiti denar, da bi ugodil ljubici.« – »Ne, ni kriv.« In ko bi vse te oprostilne sodbe slonele vsaj na sočutju, usmiljenju: šlo je prav za to, da nisem razumel razlogov za oprostitev, da sem se zbegal. Vtis je bil nejasen in – skoraj žaljiv. V teh trenutkih jeze se mi je Rusija včasih zdela kot kakšno barje, močvirje, na katerem se je bil nekdo namenil zgraditi dvorec. Na zunaj se tla zdijo trdna, gladka, hkrati pa je to kot površina kakšnega grahovega močnika, stopite nanj – in že zdrsnete dol, v samo brezno. Zelo sem si očital svojo malodušnost; opogumljala me je misel, da se od daleč vseeno morda motim, da sem ta čas tudi jaz pravzaprav absentist, da ne vidim od blizu in da ne slišim jasno …

In zdaj sem že dolgo spet v domovini.

»Toda ali gre pri tem res za usmiljenje?« – to je zdaj vprašanje! Ne smejte se, ker mu pripisujem tolikšen pomen. »Usmiljenje«, če nič drugega, vsaj nekaj in nekako pojasnjuje, vsaj nekaj razjasni, brez te zadnje razlage ne bi namreč razumeli čisto nič in bi tavali kot po mraku, v katerem živi kak norec.

Kmet pretepa ženo, dolga leta jo pohablja in zmerja huje kot psa. Ona se v obupu odloči za samomor ter se že čisto zmešana odpravi na vaško sodišče. Tam ji ravnodušno zamrmrajo: »Živita bolj složno,« in jo pošljejo nazaj. Je mar to usmiljenje? To so tope besede pijanca, ki se je zbudil po nekajdnevnem pijančevanju in ki komaj razloči, da stojite pred njim – neumno in nezavedno vas odganja z roko, da ga ne bi motili, jezik se mu še ves zapleta, v glavi pa ima dim in kaos.

Zgodba te ženske je drugače znana in se je zgodila šele pred kratkim. Prebrati jo je bilo mogoče v vseh časopisih in ljudje se je morda še spominjajo. Žena, ki jo je mož pretepal, se je kratko malo obesila; možu so sodili in sklenili, da je vreden pomilostitve. Toda meni so se še dolgo prikazovale vse tiste okoliščine in prikazujejo se mi še zdaj.

Ves čas sem si zamišljal njegovo postavo: rečeno je bilo, da je visok, zelo čvrsto grajen, močan in svetlolas. Dodal bi še – redkih las. Polno belo telo, gibi počasni in važni, pogled osredotočen; govori malo in redko, besede spušča kot dragocene bisere in jih sam zelo ceni. Priče so povedale, da je bil okrutnega značaja: ujame kokoš in jo obesi za noge, z glavo navzdol, kar tako, v svoje zadovoljstvo: to ga zabava – nadvse značilna poteza! Ženo je nekaj let zapored pretepal z vsem, kar mu je prišlo pod roko – z vrvmi, palicami. Dvigne podnico, v odprtino vtakne njene noge, močno pritisne na podnico in udriha, udriha. Po mojem še sam ni vedel, zakaj jo pretepa, najbrž kar tako, iz istih motivov, iz katerih je obešal kokoši. Tudi z lakoto jo je trpinčil, po tri dni ji ni dajal kruha. Na polico položi kruh, jo pokliče in reče: »Da se mi ga ne pritakneš, to je moj kruh,« – spet zelo značilna poteza! Z desetletno hčerkico je prosjačila pri sosedih: če jima dajo kruha, kaj pojesta, če ne, ostaneta lačni. Priganjal jo je k delu; in ona je vse opravljala – neutrudno, molče, prestrašena, tako da se ji je naposled že začelo mešati. Zamišljam si tudi njen videz: najbrž je bila zelo majhna in shujšana – kakor trska. Včasih se zgodi, da se zelo veliki in čvrsto grajeni moški z belimi, polnimi telesi oženijo z zelo drobnimi, suhcenimi ženskami (opazil sem, da so celo nagnjeni k takšni izbiri), in potem ju je tako nenavadno videti, kadar stojita ali gresta skupaj. Zdi se mi, da če bi z njim zanosila prav v zadnjem obdobju, potem bi bila to še značilnejša poteza, nujna za to, da bi dopolnili okoliščine – drugače namreč kot da nekaj manjka. Ste že videli, kako kmet pretepa ženo? Jaz sem že. Začne z vrvjo ali jermenom. V kmečkem življenju ni estetskih užitkov – glasbe, gledališč, revij; in seveda ga je treba z nečim popestriti. Potem ko naš kmetič zveže ženo ali ji noge uklešči v režo pod podnico, jo začne tepsti, najbrž načrtno, hladnokrvno, celo zaspano, z enakomernimi udarci, ne da bi se zmenil za krike in moledovanje, se pravi, prav posluša jih, posluša jih z naslado – zakaj bi jo sicer pretepal? Veste, gospodje, ljudje se rojevajo v različnih okoliščinah: mar res ne verjamete, da bi bila ta ženska v drugačnih okoliščinah lahko kakšna Julija ali Beatrice iz Shakespeara, ali pa Marjetica iz Fausta? Saj ne govorim, da je bila – to bi bila zelo smešna trditev –, ampak tudi v njeni duši bi bil lahko zarodek česa zelo plemenitega, morda nič slabšega kot pri plemiškem stanu: ljubeče, celo vzvišeno srce, značaj, poln nadvse izvirne lepote. Že samo to, da je tako dolgo odlagala samomor, jo kaže kot zelo tiho, krotko, potrpežljivo in ljubečo žensko. In prav to Beatrice ali Marjetico tepejo, tepejo kot mačko! Udarci padajo vse bolj na gosto, vse bolj rezko, v vse večjem številu; kmet se začenja razvnemati, postaja mu všeč. Zdaj je že čisto poživinil in se sam tega z zadovoljstvom zaveda. Živalski kriki trpinke ga opijanjajo kakor vino: »Noge ti bom umivala, potem pa to vodo pila,« kriči Beatrice z nečloveškim glasom, naposled utihne, neha kričati in samo še nekam nenavadno pohrkava, dihanje ji od časa do časa zastane, udarci pa se usujejo še bolj na gosto in so zmeraj bolj žgoči … Kmet na lepem odvrže jermen, kot ponorel pograbi palico, grčavko, kar koli, in jo z zadnjimi tremi strahovitimi udarci zlomi na njenem hrbtu – konec! Odmakne se, sede za mizo in vzdihujoč začne piti kvas. Majhna deklica, njuna hči (tudi onadva sta imela hčer!), trepeta in se skriva v kotu na peči: slišala je, kako je mama kričala. Kmet odide. Ob zori se mama zbudi, vstane – ob vsakem gibu stoka in pokrikava – ter gre pomolst kravo, odvleče se po vodo, na delo.

On pa ji ob odhodu s svojim premišljenim, počasnim in važnim glasom reče: »Da se mi ne pritakneš tega kruha, to je moj kruh.«

Proti koncu mu je postalo všeč tudi to, da jo je obešal za noge kakor kokoš. Obesi jo, sam pa najbrž odide, usede se in se poloti kaše, malo pojé, potem nenadoma spet vzame jermen in udriha in udriha po viseči ženi … Deklica pa še kar trepeta, skrčena na peči, na skrivaj boječe pogleda mamo, ki je obešena za noge, in se spet skrije.

Obesila se je nekega majskega jutra, najbrž je bil jasen spomladanski dan. Večer pred tem so jo videli pretepeno in že čisto zmešano. Pred smrtjo je šla še na občinsko sodišče in prav tam so ji zamomljali: »Živita bolj složno.«

Ko se je obesila in zahropla, ji je deklica iz kota zakričala: »Mama, zakaj se daviš?« Potem je plaho pristopila, poklicala visečo mamo, si jo boječe ogledala in jo potem, tistega jutra, prišla iz kota še nekajkrat pogledat, vse dokler se ni vrnil oče.

In zdaj je pred sodiščem – važen, napihnjen, zbran; zavrača vse obtožbe: »Živela sva kot dva golobčka,« spušča redke besede kot dragocene bisere. Porotniki stopijo ven in po »kratkem posvetu« izrečejo sodbo: »Kriv je, vendar si zasluži usmiljenje.«

Ne pozabite, da je deklica pričala proti očetu. Povedala je vse in menda navzočim priklicala solze na oči. Če porotniki ne bi izrazili »usmiljenja«, bi ga izgnali v Sibirijo. Po zaslugi »usmiljenja« bo samo osem mesecev v zaporu, potem pa se bo vrnil domov in zahteval, da se hči, ki je glede mame pričala proti njemu, vrne domov. Tako bo imel spet koga obešati za noge.

»Zasluži si usmiljenje!« In tako so razsodili zavestno. Vedeli so, kaj čaka otroka. Usmiljenje do koga, česa? Počutiš se kot v viharju – pograbilo te je in te vrtinči, vrtinči.

Počakajte, povedal vam bom še eno zgodbico.

Nekoč, še preden so se pojavila nova sodišča (vendar ne tako dolgo pred njimi), sem v naših časopisih prebral naslednjo novičko: mama je na rokah nosila dojenčka, enoletnega ali štirinajstmesečnega. V tej starosti začno otrokom rasti zobki, tako da niso zdravi, jokajo in se zelo mučijo. Mama je bila otroka že sita, morda je imela tudi veliko opravkov, tule naj ga pa vlači v naročju ter posluša njegov predirni jok. Razjezila se je. Ampak tako majhnega otročička za to še ne moreš tepsti. Tako se ti smili – kako ga boš udaril? In kaj on sploh ve? Tako je nemočen in odvisen od najmanjšega zrnca prahu … Pa tudi utišal ga ne boš, če ga udariš: zalile ga bodo solze in s svojimi ročicami te bo objel, prav tebe, ali pa te bo začel poljubljati in jokati, jokati … Toda ona ga ni udarila – tam v sobi je kipel samovar. Ročico otroka je nastavila pod pipo in jo odprla. Ročico mu je držala pod kropom kakšnih deset sekund.

To je dejstvo, o tem sem bral. Ampak zamislite si, da bi se to zgodilo zdaj in da bi to žensko poklicali pred sodišče. Porotniki bi stopili ven in po »kratkem posvetu« izrekli sodbo: »Zasluži si vsakršno usmiljenje.«

No, kar zamislite si to; vsaj matere prosim, da si to zamislijo. Kar predstavljam si, kako bi se odvetnik izvijal:

»Gospodje porotniki, za ta primer seveda ne bi mogli reči, da je povsem human, ampak poglejte na stvar v njeni celovitosti, zamislite si okolje, okoliščine. Ta ženska je revna, edina delavka v hiši, in trpi neprijetnosti. Celo varuške si ni mogla najeti. Razumljivo je, gospodje, da je v takšnem trenutku, ko se je jeza zaradi pritiska okolja tako rekoč obrnila navznoter, ročico nastavila pod pipo samovarja … no in … in …«

O, seveda, razumem vso koristnost in plemenitost odvetniškega poklica, ki ga vsi spoštujemo. Toda včasih si ne moreš kaj, da na odvetnike ne bi pogledal še z nekega drugega gledišča – priznam, da lahkomiselnega, vendar se ponuja kar samo: kako težko delo imajo pravzaprav, če pomisliš – izmikajo, izvijajo se kot kače, lažejo, nasprotujoč svoji vesti in prepričanjem, vsaki nravnosti in vsemu človeštvu! Prav zares, njihov denar je prigaran.

»Dajte no!« nenadoma vzklikne tisti ujedljivi glas. »Vse to so prazne marnje in zgolj vaše fantazije. Porotniki niso nikoli izrekali takšnih sodb. Odvetnik se nikoli ni izvijal. Vse to ste si izmislili.«

Kaj pa žena, ki so jo kakor kokoš obesili za noge, pa »to je moj kruh, ne smeš ga jesti«, pa deklica, ki trepeta na peči in pol ure posluša materine krike, pa »mama, zakaj se daviš?« – ali ni to isto kot ročica pod kropom? To je vendar skoraj isto!

»Zaostalost, omejenost – usmilite se ga, to je okolje,« je vztrajal kmetov odvetnik. Saj jih je vendar na milijone in ne obešajo vsi svojih žena za noge! Tukaj vseeno mora biti neka ločnica … Po drugi strani imaš pa tudi izobražence, ki ti lahko mimogrede koga obesijo. Nehajte se izvijati, gospodje odvetniki, s svojim »okoljem«.

Vlas

Ali se spominjate Vlasa? Jaz sem se ga kdo ve zakaj spomnil.

V kmečki suknji, golih rok,

razoglav in sivolas,

skozi mesto bosih nog

stopa starec, striček Vlas.

Krog vratu ima svetinjo,

s knjigo v roki tod in tam

skromno prosi milostinjo,

da bi zbral za božji hram …

Ta Vlas, kot je znano, prej »ni poznal Boga« in je

... s pretepanjem

svojo ženo spravil v grob

in skrival konjske tatove,

ki jim ni bil tuj niti rop.

Celo konjske tatove, – nas straši pesnik, ko privzame ton pobožne starke. Uh, kakšni grehi! In tedaj je zagrmelo. Vlas je zbolel in imel videnje, po katerem se je zaklel, da bo šel po svetu zbirat denar za cerkev. Videl pa je, gospodje, nič več in nič manj kot pekel:

Videl je poblisk svetlobe,

grešnike na dnu pekla –

na dolg raženj nasajeni

ližejo goreča tla …

Mučijo jih zli hudobci,

zbada srborita vešča.

Čisto črni Etiopci

jih drže v žarečih kleščah.

Skratka, nepredstavljive grozote, tako da se že kar bojiš brati. »Toda vsega se ne da opisati,« nadaljuje pesnik:

Bogomolke, umne ženske,

naj to raje povedo.

O, pesnik! – (na žalost naš pravi pesnik) če ne bi hodili k ljudstvu s svojim navdihom, o katerem

bogomolke, umne ženske,

naj to raje povedo,

potem tudi nas ne bi užalili s sklepom, da zaradi takšnih, navsezadnje, babjih marenj

širom po rodni deželi

božji hrami rasto.

Toda tudi če hodi Vlas z malho po svetu zaradi svoje »neumnosti«, ste resnost njegovega trpljenja vseeno sprevideli, njegova veličastna pojava vas je vseeno presunila. (Navsezadnje ste pesnik, torej kako drugače tudi ne bi moglo biti.)

Vso veliko silo duše

v božje delo je vložil, –

čudovito govorite. Sicer pa rad verjamem, da ste svoj posmeh vstavili nehote, iz liberalnega strahu, kajti ta Vlasova strašna, celo strahovita moč ponižnosti, ta potreba po samoodrešitvi, ta strastna sla po trpljenju je pretresla tudi vas, občečloveka in ruskega gentilhomma, veličastna ljudska podoba je tudi iz vaše vzvišene liberalne duše iztrgala vzhičenje in spoštovanje!

Razdal je svojo imovino,

ostal je bos in gol in sam,

šel je zbirat milostinjo,

da bi zgrádil božji hram.

Posihdob se kmet potika

trideset že skoraj let

in z boglonajem v trebuhu

izpolnjuje svoj obet.

..........................................

Poln nepotešljivih muk,

temnih lic, visok, zravnan,

(Neverjetno dobro!)

Vlas po mestih in vaseh

zložno hodi noč in dan.

........................................

Hodi z ikono in knjigo,

sam s seboj se pogovarja

in s težko železno verigo

spotoma tiho pozvanja.

Res, neverjetno dobro! Celo tako dobro, kot da tega ne bi napisali vi, kot da se ne bi pozneje vi, ampak nekdo drug namesto vas spakoval »na Volgi«, v prav tako čudovitih verzih o burlaških pesmih. Sicer pa se niti »na Volgi« niste spakovali, kvečjemu malo: tudi na Volgi ste ljubili občečloveka v burlaku in resnično trpeli zaradi njega, torej ne ravno zaradi burlaka, ampak zaradi, tako rekoč, občeburlaka. Veste, ljubiti občečloveka pomeni, da skoraj gotovo prezirate, včasih pa celo sovražite pravega človeka, tistega, ki stoji poleg vas. Nalašč sem podčrtal izjemno lepe verze v tej vaši burkaški (gledano na splošno, oprostite) pesmi.

Tega Vlasa iz pesmi sem se spomnil zato, ker sem te dni slišal osupljivo, fantastično zgodbo o nekem drugem Vlasu, celo o dveh, vendar že čisto posebnih, kakršnih doslej še nismo videli. Ta dogodek je resničen in zanimiv že zaradi svoje nenavadnosti.

V samostanih po Rusiji menda še dandanes živijo shimniki, menihi spovedniki in svetovalci. Ali je to dobro ali slabo, ali so menihi potrebni ali ne – o tem ta hip nočem razmišljati in nisem zaradi tega poprijel za pero. Toda ker je resničnost takšna, kakršna je, tudi meniha ne smemo vreči iz zgodbe, če ta sloni na njem. Ti menihi svetovalci so menda včasih zelo izobraženi in pametni. Tako se vsaj govori o njih – jaz ne vem nič. Nekateri imajo menda izjemen dar za to, da preniknejo v človeško dušo in jo obvladajo. Nekaj takšnih menihov je menda znanih po vsej Rusiji, se pravi, poznajo jih tisti, ki jih morajo poznati. Tak starec živi, recimo, v Hersonski guberniji, k njemu pa prihajajo, celo peš, iz Peterburga, Arhangelska, s Kavkaza in iz Sibirije. K njemu seveda hodijo ljudje, katerih duše so strte od obupa, ki nimajo več upanja na ozdravitev ali pa nosijo na srcih tako grozljiva bremena, da grešnik o njih ne govori niti svojemu duhovniku spovedniku – ne iz strahu ali nezaupanja, ampak kratko malo zato, ker je izgubil že čisto vsako upanje na odrešitev. In ko obupanec sliši za takšnega meniha svetovalca, se odpravi k njemu.

»Ja, tako poslušam ljudi že dvajset let,« je nekoč eden takšnih starcev v prijateljskem pogovoru na dvoje oči govoril nekemu poslušalcu, »in koliko, bi človek rekel, sem v tem času že spoznal najskrivnejših in najbolj zapletenih bolezni človeške duše, pa me, ne boste verjeli, tudi po dvajsetih letih včasih strese in prevzame ogorčenje, ko poslušam nekatere skrivnosti. Zgubim tisti duševni mir, ki je nujen za to, da bi ljudi tolažil, in moram samega sebe krepiti v ponižnosti in pohlevnosti.«

In tedaj je povedal tisto presenetljivo zgodbo iz ljudskega življenja, ki sem jo omenil zgoraj:

Nekoč vidim, da se k meni noter na kolenih priplazi kmet. Že skozi okno sem videl, kako se je plazil po tleh. Takoj me je ogovoril:

»Ni mi odrešitve, preklet sem! In kar koli že boš rekel, sem vseeno preklet.«

Za silo sem ga pomiril. Priplazil se je, kot sem sprevidel, da bi si naložil pokoro, od daleč.

»Na vasi se nas je zbralo nekaj fantov,« je začel, »in začeli smo se prerekati, kdo bo ušpičil kaj bolj predrznega. Iz ošabnosti sem se ponudil prvi. Neki fant me je odpeljal stran in mi rekel iz oči v oči:

‘Tole pa že ni mogoče, torej to, da bi naredil, kot govoriš. Bahaš se.’

Začel sem se mu zaklinjati.

‘Ne, počakaj,’ je rekel, ‘prisezi pri svoji odrešitvi na onem svetu, da boš naredil vse, kot ti bom rekel.’

Prisegel sem.

‘Kmalu bo post,’ je rekel, ‘začni se postiti. Ko boš šel k obhajilu, vzemi hostijo, vendar je ne pogoltni. Stopi vstran, vzemi jo iz ust in shrani. Potem ti pa že povem, kako naprej.’

In res sem tako naredil. Naravnost iz cerkve me je odpeljal na vrt. Vzel je raženj, ga zapičil v zemljo in rekel: ‘Položi jo nanj!’ Hostijo sem položil na raženj.

‘Zdaj pa prinesi puško,’ mi je rekel.

Prinesel sem jo.

‘Nabij jo.’

Nabil sem jo.

‘Dvigni jo in ustreli.’

Dvignil sem roko in pomeril. In ko sem bil že tik pred tem, da ustrelim, se je pred mano nenadoma pojavil križ, na katerem je bil Kristus. In takrat sem s puško vred nezavesten padel na tla.«

To se je zgodilo nekaj let pred tem, ko je kmet prišel k starcu. Tega, kdo je bil ta Vlas, od kod je prišel in kako mu je bilo ime, starec seveda ni razkril, tako kot tudi ni povedal, kakšno pokoro mu je naložil. Po vsej verjetnosti mu je naložil strašno, celo nečloveško delo, češ, čim težje, tem bolje: »Sam se je priplazil po pokoro.« Kajne, da je ta dogodek po eni strani celo zelo značilen in daje marsikaj slutiti, tako da mu je nemara vredno posvetiti dve, tri minute posebne pozornosti? Še zmeraj sem prepričan, da bodo zadnjo besedo izrekli prav oni, vsi ti najrazličnejši »Vlasi«, skesani in neskesani; izrekli bodo zadnjo besedo ter nam pokazali novo pot in novo rešitev iz vseh naših težav, ki se zdijo tako brezizhodne. Pa ja ne mislite, da bo o dokončni usodi Rusije odločal Peterburg? Vsaka, tudi najmanjša nova poteza teh zdaj že »novih ljudi« je zato vredna naše pozornosti.

***

Prvič, presenetljiv se mi zdi – to je sploh najbolj presenetljivo – že sam začetek zadeve, torej možnost takšnega prepira in tekmovanja na ruski vasi: »Kdo bo ušpičil kaj bolj predrznega?« To dejstvo namiguje na izjemno veliko stvari, zame pa je celo skoraj povsem nepričakovano – ne glede na to, da sem videl veliko ljudi, in to najznačilnejših. Naj pripomnim, da prav dozdevna izjemnost dejstva priča o njegovi verodostojnosti: kadar človek laže, si za to, da bi mu vsi verjeli, izmisli kaj veliko bolj navadnega in vsakdanjega.

Poleg tega je zanimiva čisto medicinska plat zgodbe. Privid je predvsem bolezenski pojav in ta bolezen je zelo redka. Možnost nenadnega privida pri povsem zdravem človeku, četudi skrajno vzburjenem, je za zdaj morda še neznana. Ampak to je stvar medicine, na katero se ne spoznam.

Nekaj drugega je psihološka plat zgodbe. Pred sabo imamo dva ljudska tipa, ki izjemno lepo upodabljata rusko ljudstvo v celoti. To je predvsem nezmernost v vsem (naj opozorim, da je skoraj zmeraj začasna in minljiva, kot da bi človeka kaj obsedlo). To je potreba po tem, da stopiš čez rob, potreba po tem, da se, ko prideš do prepada, z zamirajočim srcem do pasu stegneš nadenj, da pogledaš v samo brezno ter se – v posameznih primerih, ki pa sploh niso tako redki – kakor zmešan vržeš vanj z glavo navzdol. To je potreba po zanikanju, in sicer v človeku, ki po navadi sploh ni nagnjen k zanikanju, ampak ga je sámo spoštovanje, potreba po tem, da bi zanikal vse, tudi največjo svetinjo svojega srca, svoj najpopolnejši ideal, ljudsko svetinjo v vsej njeni popolnosti, ki jo je še malo prej častil, nenadoma pa kot da mu je postala neznosno breme. Še posebno presenetljiva je tista neučakanost, naglica, s katero se včasih Rus – v nekaterih značilnih trenutkih svojega ali ljudskega življenja – hiti izkazati v dobrem ali zlem. Včasih se ga preprosto ne da ustaviti. Naj gre za ljubezen, pijačo, veseljačenje, samoljubje, zavist – vsemu temu se lahko Rus popolnoma vda, z vsem je pripravljen pretrgati ter se vsemu odreči – družini, običajem in Bogu. Nadvse dober človek se lahko včasih na vsem lepem spremeni v ogabnega pokvarjenca in zločinca – brž ko ga zajame ta vihar, ta za nas usodni vrtinec krčevitega in hipnega samozanikanja in samouničevanja, ki je tako značilen za ruski ljudski značaj v nekaterih usodnih trenutkih njegovega življenja. Toda ko pride do roba, ko se torej že ne da več naprej, začne Rus, tako kot ves narod nasploh, po navadi enako silovito, s prav takšno naglico, s prav takšnim hlepenjem po samoohranitvi in pokori reševati samega sebe. Še posebno značilno pa je to, da je nasprotni sunek, sunek obnove in samoreševanja, zmeraj močnejši od sunka zanikanja in samouničevanja. Potemtakem je samouničevanje, kot se zdi, zmeraj posledica malenkostnega malodušja, medtem ko se v svojo obnovo Rus vrže s kar največjo in najresnejšo prizadevnostjo ter na svoje prejšnje zanikovanje gleda s prezirom do samega sebe.

Mislim, da je najpomembnejša, najosnovnejša duhovna potreba ruskega ljudstva potreba po trpljenju – nenehnem in nepotešljivem, povsod in v vsem. Zdi se, kot da je s to slo po trpljenju zastrupljeno že od nekdaj. Trpinski tok teče skozi vso njegovo zgodovino ter je posledica ne samo zunanjih nesreč in gorja, ampak bruha iz samega srca ljudstva. Pri ruskem ljudstvu mora biti celo v sreči nujno kanček trpljenja, drugače ta sreča zanj ni popolna. Nikoli, niti v najslovesnejših trenutkih svoje zgodovine, ni videti ponosno in zmagoslavno, ampak je zmeraj razneženo do trpljenja – rusko ljudstvo vzdihuje, svojo slavo pa pripisuje božji milosti. Zdi se, kot da se nad svojim trpljenjem naslaja. To, kar velja za ljudstvo v celoti, velja tudi za posamezne tipe, če govorimo nasploh. Poglejte si na primer številne tipe ruskega razuzdanca. Pri tem ne gre samo za čezmerno veseljačenje, ki včasih osuplja z drznostjo svoje širine in ogabnostjo padca človeške duše. Ta razuzdanec trpi predvsem sam. Naivno zmagoslavnega samozadovoljstva v Rusu celo sploh ni, celo v neumnem ne. Primerjajte ruskega pijanca z, denimo, nemškim: ruski je ogabnejši od nemškega, toda pijan Nemec je zagotovo bolj neumen in smešen kot Rus. Nemci so narod, ki je že po svojem bistvu samozadovoljen in ponosen nase. V pijanem Nemcu se te poglavitne narodne poteze krepijo sorazmerno z izpitim pivom. Pijan Nemec je brez dvoma srečen in nikoli ne joka, ampak poje samohvalne pesmi ter je ponosen nase. Domov pride pijan ko mavra, toda ponosen nase. Ruski pijanec pa rad pije od nesreče in joka. Če se že repenči, potem to ni zmagovito postavljaštvo, ampak samo razgraja. Zmeraj se spomni kakšne žalitve in krega žalivca, naj je ta zraven ali ne. Malce predrzno morda dokazuje, da je malodane general, bridko preklinja, če mu ne verjamejo, in navsezadnje, da bi ljudi prepričal, zmeraj kliče »na pomoč«. Ampak tako nedostojen je prav zato, »na pomoč« kliče prav zato, ker se v globini svoje pijane duše zelo dobro zaveda, da sploh ni »general«, ampak samo umazan pijanec in da se je spustil niže od vsake živine. To, kar velja za posamezne primere, velja tudi nasploh. Tudi največji razuzdanec, celo tisti, ki je v svoji drznosti in pretanjenih hibah nadvse lep, tako da ga neumneži celo posnemajo, se v globini svoje umazane duše vseeno z nekim čutom zaveda, da navsezadnje ni nič drugega kot nepridiprav. Nezadovoljen je s sabo, v srcu mu narašča očitek in zanj se maščuje bližnjim, besni in se v vse zaganja, tedaj pa tudi pride do roba, ko se bojuje s trpljenjem, ki ga je v njegovem srcu iz minute v minuto več, hkrati pa se z njim tudi nasladno opaja. Če se je sposoben dvigniti iz svojega ponižanja, se samemu sebi za padec strahovito maščuje, celo bolj boleče, kot se je maščeval drugim, ko je v dimu razuzdanosti zaradi nezadovoljstva s samim sabo svoje skrivne muke prenašal na druge.

Kdo je tista fanta pripravil k prepiru o tem: »Kdo bo ušpičil kaj bolj predrznega?« in kakšni razlogi so botrovali takšnemu tekmovanju, je ostalo neznano, toda nobenega dvoma ni, da sta oba trpela – prvi zato, ker je sprejel izziv, in drugi, ker ga je predlagal. Kajpak, pred tem je moralo biti še kaj drugega: morda pritajeno sovraštvo med njima, morda sovraštvo iz otroštva, za katerega niti sama nista vedela in ki je izbruhnilo šele v trenutku prepira in izziva. Slednje je bolj verjetno: čisto mogoče je, da sta bila do tistega trenutka prijatelja in da sta živela v slogi, ki je sčasoma postajala vse bolj neznosna, toda v trenutku izziva je bila napetost vzajemnega sovraštva in zavisti žrtve do svojega Mefista že nenavadno velika.

»Ničesar se ne bom zbal, naredil bom vse, kar boš rekel; osramotil te bom, tudi če pogubim dušo!«

»Bahaš se, kakor miš jo boš zbrisal v luknjo, jaz pa se ti bom smejal, pogubljena duša!«

Za tekmovanje bi si bilo mogoče izbrati tudi kakšno drugo veliko predrznost – rop, umor ali odkrit upor proti kakšnemu mogočnežu. Fant se je bil namreč zaklel, da se ne bo pred ničimer ustavil, in njegov skušnjavec je vedel, da tokrat govori zares, res bo to storil.

Ampak ne, tudi najgrozljivejše »predrznosti« se zdijo skušnjavcu preveč vsakdanje. Izmisli si nezaslišano, še nevideno in nezamisljivo predrznost, in v tej izbiri se je izrazil ves svetovni nazor ljudstva.

Nezamisljivo? Že to, da se je ustavil prav pri njej, namreč kaže, da je o njej morda že razmišljal. Ta želja se mu je morda že od nekdaj, od otroštva, tihotapila v dušo ter jo navdajala z grozo, obenem pa tudi z mučno naslado. O tem, da si je vse to, tako puško kot vrt, izmislil že zdavnaj in da je o tej strašni skrivnosti le molčal, o tem skoraj ne more biti dvoma. Vsega tega si seveda ni izmislil zato, da bi to sam naredil, sam si tega morda niti nikoli ne bi upal. To videnje mu je bilo kratko malo všeč, poredkoma mu je prevzemalo dušo in ga mamilo, on pa se mu je zamirajoč od groze plaho vdajal in umikal. Hipec takšne nezaslišane predrznosti, potem pa tudi če gre vse k hudiču! In seveda je verjel, da ga za to čaka večna poguba; ampak – »tudi jaz sem bil na takšni višini! …«

Marsičesa se ne moreš zavedati, ampak lahko samo čutiš. Marsikaj je mogoče vedeti nezavedno. Toda priznajte, da je to zanimiva duša, pa še iz našega vsakdanjika. Saj ravno za to gre. Prav tako bi bilo zanimivo zvedeti, ali se je imel za bolj krivega od svoje žrtve ali manj. Sodeč po njegovem dozdevnem razvoju, se je bržkone imel za bolj ali vsaj enako krivega; ko je torej žrtev izzival k »predrznosti«, je izzival tudi sebe.

Pravijo, da rusko ljudstvo slabo pozna Evangelij in da ne pozna osnovnih pravil vere. To je seveda res, toda Kristusa pozna in ga že od nekdaj nosi v srcu. O tem ni nobenega dvoma. Kako je mogoče imeti resnično predstavo o Kristusu brez nauka o veri? To je drugo vprašanje. Toda poznavanje Kristusa v srcu in resnična predstava o njem zagotovo obstajata. Prenašata se iz roda v rod ter sta se zlila s srci ljudi. Kristus je morda edina ljubezen ruskega ljudstva, ljudstvo ljubi njegovo podobo po svoje, se pravi, do trpljenja. Predvsem pa se ponaša s tem, da je pravoslavno, da torej izpoveduje vero v Kristusa pravilneje od drugih. Ponavljam: marsikaj je mogoče vedeti nezavedno.

In ponorčevati se iz takšne ljudske svetinje, pretrgati z vso zemljo, pogubiti samega sebe na veke vekov zgolj zavoljo trenutnega zmagoslavja v zanikanju in ponosu – ruski Mefisto si ne bi mogel izmisliti nič predrznejšega! Že samo to, da lahko v duši preprostega človeka obstaja tako silovita strast, da ima lahko ta človek tako mračne in zapletene občutke, je osupljivo! In ne pozabite, da se je vse to razvilo skoraj do zavestne ideje.

Toda žrtev se ne preda, ne pokori, ne prestraši. Ali pa se vsaj dela, da se ne boji. Fant sprejme izziv. Minevajo dnevi, on pa vztraja pri svojem. In zdaj že ne gre več za sanjarijo, ampak za dejanje: fant hodi v cerkev, vsak dan posluša Kristusove besede in se ne umakne. Obstajajo grozljivi morilci, ki jih ne zbega niti pogled na umorjeno žrtev. Eden takšnih morilcev – nedvomen, prijeli so ga na licu mesta – do konca ni hotel priznati ter je preiskovalcu še naprej lagal. Ko je ta vstal in ga velel odpeljati v ječo, ga je ves raznežen prosil za milost, da se poslovi od tamkaj ležeče umorjenke (njegove nekdanje ljubice, ki jo je umoril iz ljubosumja). Sklonil se je, jo ganjeno poljubil, zajokal in – ne da bi se dvignil s kolen – z razmaknjenimi rokami nad njo še enkrat ponovil, da ni kriv. Opozoril bi rad samo na to, kako živalsko brezčuten lahko postane človek.

Ampak tukaj sploh ni šlo za brezčutnost, temveč za nekaj čisto posebnega – za mistično grozo, ki ima nad človeško dušo največjo moč. Prav za grozo, vsaj sodeč po tem, kako se je stvar razpletla. Toda fantova pogumna duša se je s to grozo še lahko bojevala; to je dokazal. Sicer pa ne vem, ali je bil to pogum ali pa kar največje malodušje. Po vsej verjetnosti je šlo za oboje hkrati, za stik nasprotij. In vendar ta mistična groza ni pretrgala boja, ampak ga je, nasprotno, še podaljšala, najbrž pa je pripomogla tudi k njegovemu koncu, in to tako, da je iz grešnikovega srca izgnala vsako čustvo ginjenosti, in bolj ko ga je dušila, bolj nemogoče je postajalo. Občutek groze je trd, srce izsuši in okamni, tako da postane nedostopno za kakršno koli ginjenost in plemenita čustva. To je tudi razlog, da je lahko zločinec zdržal trenutek pred kelihom, čeprav je zelo mogoče, da je od strahu popolnoma odrevenel. Mislim tudi, da je vzajemno sovraštvo med žrtvijo in njenim mučiteljem v tistih dneh povsem splahnelo. Fant, ki so ga prevzemali valovi skušnjave, je lahko z bolestno jezo sovražil sebe, bližnje, molivce v cerkvi, še najmanj pa svojega Mefista. Oba sta čutila, da potrebujeta drug drugega, da bi skupaj končala zadevo. Vsak od njiju se je najbrž čutil prešibkega, da bi jo končal sam. In zakaj sta s tem nadaljevala, zakaj sta si naložila tolikšne muke? Sicer pa svoje zveze niti nista mogla pretrgati. Brž ko bi kdo od njiju pretrgal dogovor, bi se sovraštvo med njima razgorelo še desetkrat bolj in najbrž bi se zgodil umor: mučenec bi ubil svojega mučitelja.

Pa tudi če bi ga ubil. Tudi to ne bi bilo nič v primerjavi z grozo, ki jo je prenesla žrtev. Saj ravno za to gre, da sta morala na dnu duše oba čutiti peklensko naslado nad svojo pogubo, dih jemajočo potrebo po tem, da bi se nagnila nad prepad in pogledala vanj, pretresljivo navdušenje nad svojo lastno predrznostjo. Skoraj nemogoče je, da bi zadevo speljala do konca brez teh razburljivih in strastnih občutkov. To vseeno nista bila preprosta razvajenčka, omejena in neumna fantiča – sodeč po tem, da sta začela s tekmovanjem v »predrznosti«, končala pa z obupom pred starcem.

Naj opozorim še na to, da skušnjavec svoji žrtvi ni razkril vse skrivnosti: ko je ta stopila iz cerkve, še ni vedela, kaj bo morala narediti s svetinjo, in to vse do trenutka, ko ji je velel prinesti puško. Toliko dni takšne mistične negotovosti spet priča o grešnikovi grozljivi vztrajnosti. Po drugi strani pa se je vaški Mefisto izkazal za zelo dobrega psihologa.

Kaj pa če ob prihodu na vrt nihče od njiju ni bil več čisto priseben? Toda fant se je spominjal, kako je nabil puško in nameril. Je morda deloval povsem samodejno, četudi pri polni zavesti, tako kot se včasih res dogaja v stanju groze? Vendar mislim, da ne: če bi se namreč spremenil v navaden stroj, ki še naprej deluje zgolj po inerciji, najbrž ne bi imel videnja; ko bi izrabil vso zalogo inercije, bi kratko malo nezavesten padel na tla – in to ne pred strelom, ampak že po njem. Ne, po vsej verjetnosti je bil ves čas pri nadvse jasni zavesti, in to ne glede na smrtno grozo, ki je iz trenutka v trenutek pospešeno naraščala. In že zato, ker je žrtev zdržala tolikšen pritisk pospešeno naraščajoče groze, je bila – naj ponovim – brez dvoma obdarjena z velikansko duševno močjo.

Ne smemo pozabiti, da je nabijanje puške operacija, ki vsekakor zahteva nekaj pozornosti. Tisto, kar je v takšnem trenutku najtežje in najneznosnejše, je po mojem zmožnost, da se odtrgaš od svoje groze, od ideje, ki te prevzema. Človek, ki se ga je povsem polastila groza, po navadi že ne more odtrgati pogleda od nje, od predmeta ali ideje, ki ga je presunila: pred grozo stoji kot vkopan in ji uročeno strmi naravnost v oči. Toda fant je pozorno nabil puško, tega se je spominjal; spominjal se je, kako je potem nameril, spominjal se je vsega do zadnjega trenutka. Mogoče pa je tudi to, da je bil proces nabijanja puške zanj olajšanje, rešitev za njegovo trpečo dušo, in da je bil vesel, ker se je lahko vsaj za hip osredotočil na kakšen rešilen zunanji predmet. To se na giljotini dogaja s človekom, ki mu bodo odsekali glavo. Du Barryjeva je kričala rablju: »Encore un moment, monsieur le bourreau, encore un moment!«[4] Še dvajsetkrat več bi pretrpela v tem podarjenem trenutku, ko bi ji ga res podarili, pa je vseeno kričala in moledovala zanj. Toda če vzamemo, da je bilo nabijanje puške za našega grešnika nekaj takega kot za du Barryjevo »encore un moment«, potem se, kajpak, po tem trenutku ne bi mogel spet obrniti k svoji grozi, od katere se je enkrat že odtrgal, in vsega skupaj nadaljevati, torej nameriti in ustreliti. Tudi če bi ohranil zavest in voljo, bi mu roke preprosto onemele ter ga nehale ubogati, puška pa bi mu sama od sebe padla iz njih.

In prav v zadnjem trenutku je vsa lažnost, vsa nizkotnost dejanja, vse malodušje, ki ga je imel za moč, vsa sramota padca – vse to se mu je na lepem iztrgalo iz srca ter se mu prikazalo v grozljivi podobi. Pritaknilo se mu je nenavadno videnje in … vse se je končalo.

Sodba je seveda odjeknila iz njegovega srca. Zakaj ni odjeknila zavestno, zakaj mu ni nenadoma razsvetlila uma in vesti in zakaj se je izrazila v podobi, ki je videti kot povsem zunanje dejstvo, neodvisno od njegovega duha? To je velika psihološka uganka in Gospodovo delo. Zanj, za zločinca, je bilo to gotovo Gospodovo delo. Vlas je odšel po svetu in zahteval pokoro.

Kaj pa drugi Vlas, tisti, ki je ostal, torej skušnjavec? Legenda ne govori o tem, da se je odplazil po kesanje, njega sploh ne omenja. Morda se je tudi on odplazil, morda pa je ostal na vasi in mirno živi vse doslej, morda spet pije ter ob praznikih kaže zobe: videnja navsezadnje ni imel on. Sicer pa, kdo ve? Zelo zanimivo bi bilo slišati tudi njegovo zgodbo – kot pričevanje, za študijo.

Koristno bi jo bilo slišati tudi zato, ker – kaj pa če je to res pravi vaški nihilist, samorasel zanikovalec in mislec, ki ne veruje v Boga, ki je predmet za tekmovanje izbral z ošabnim posmehom, ki ni trpel in trepetal skupaj s svojo žrtvijo, kot smo predpostavili v svoji študiji, ampak je s hladno radovednostjo opazoval njen trepet in krče, iz gole potrebe po trpinčenju drugega človeka, po njegovem ponižanju – vrag naj ve, morda celo iz znanstvenega zanimanja?

Če obstajajo takšne poteze celo v ljudskem značaju (in v našem času je mogoče predpostaviti vse), pa še na našem podeželju, potem je to že novo in celo nekoliko nepričakovano odkritje. Prej o čem takem ni bilo slišati. Skušnjavec v čudoviti komediji gospoda Ostrovskega Ne žívi tako, kot si želiš se je vse prej kot posrečil. Škoda, ker glede tega ne moremo zvedeti nič verodostojnega.

Ta zgodba je seveda zanimiva – če sploh je zanimiva – samo zato, ker je resnična. Toda včasih ni odveč pokukati v dušo sodobnega Vlasa. Sodobni Vlas se hitro spreminja. Od 19. februarja naprej tam spodaj pri njem prav tako vse kipi kakor tu zgoraj pri nas. Korenjak se je zbudil in si razteguje ude; morda si bo zaželel poveseljačiti, pogledati čez rob. Menda je že začel veseljačiti. Pripovedujejo in pišejo o grozotah: o pijanstvu, razbojništvu, pijanih otrocih, pijanih materah, cinizmu, revščini, brezčastnosti in brezbožnosti. Nekateri resni, vendar malce neučakani ljudje menijo, in pri tem se opirajo na dejstva, da si še zamisliti ni mogoče posledic, četudi samo ekonomskih, če se bo takšno »veseljačenje« nadaljevalo že samo desetletje. Ampak spomnimo se »Vlasa« in se pomirimo: v zadnjem trenutku bo vsa laž, če to sploh je laž, skočila iz ljudskega srca ter se prikazala pred njim z nepopisno razkrinkovalno močjo. Vlas se bo ovedel in se lotil božjega dela. Če se bo tudi v resnici zgodila nesreča, se bo vsekakor rešil sam. Rešil bo sebe in nas, kajti svetloba in resnica bosta zasijali od spodaj (v obliki, ki bo za naše liberalce morda povsem nepričakovana, in v tem bo veliko smešnega). Obstajajo celo namigi na to nepričakovanost, kažejo se celo že nekatera dejstva … Ampak o tem se bomo lahko pogovorili tudi pozneje. Vsekakor je naša nemoč, nemoč »mladičev iz Petrovega gnezda«, v tem trenutku nedvomna. Šele z 19. februarjem se je zares končalo Petrovo obdobje ruske zgodovine, tako da smo že zdavnaj stopili v popolno neznano.

Ob razstavi

Šel sem na razstavo. Na dunajsko svetovno razstavo pošljejo kar precej slik naših ruskih slikarjev. To že ni prvič, tako da sodobne ruske slikarje v Evropi že nekoliko poznajo. Ampak vseeno me obhaja misel: ali tam sploh lahko razumejo naše slikarje in s kakšnega gledišča jih vrednotijo? Prevedite komedijo gospoda Ostrovskega, denimo, Bomo že poračunali ali celo katero koli drugo – prevedite jo čim bolje, v nemščino ali francoščino, ter jo postavite na kakšen evropski oder – in res ne vem, kaj bo iz tega. Kaj malega bodo seveda že razumeli in, kdo ve, morda jim bo celo v zadovoljstvo, ampak vsaj tri četrtine komedije bodo ostale Evropejcem popolnoma nerazumljive. Spominjam se, kako mi je – v moji mladosti –, kako strašno veliko zanimanje mi je zbudila novica, da gospod Viardot (mož znamenite pevke, ki je takrat pri nas pela v italijanski operi), Francoz, ki čisto nič ne razume rusko, pod vodstvom gospoda Turgenjeva prevaja našega Gogolja. Viardot je seveda imel umetniško-kritiške sposobnosti, pa tudi žilico za razumevanje poezije drugih narodov, kar je tudi dokazal s svojim izjemnim prevodom Don Kihota v francoščino. Gospod Turgenjev je Gogolja seveda razumel do potankosti; domnevam, da ga je tako kot vsi v tistem času navdušeno ljubil, povrh tega pa je bil tudi sam pesnik, čeprav je res, da je takrat komaj začenjal svojo pesniško pot. (NB. Napisal je samo nekaj pesmi, pozabil sem, katere, zraven pa še pripoved Trije portreti, ki je že pomembno delo). Iz tega bi torej lahko še kaj nastalo. Naj dodam, da gospod Turgenjev najbrž odlično obvlada francoščino. In kaj se je zgodilo? Ta prevod je nekaj tako čudnega, da – četudi sem slutil, da Gogolja ni mogoče prevesti v francoščino – takšnega rezultata res nisem pričakoval. Prevod si še zmeraj lahko priskrbite – kar sami poglejte, kakšen je. Od Gogolja ni ostalo dobesedno nič. Ves humor, vse smešno, vse posamezne podrobnosti in poglavitne okoliščine razpletov, ob katerih še zdaj, kadar se jih kdaj nepričakovano spomniš (pogosto v nadvse neliterarnih trenutkih življenja), sam pri sebi izbruhneš v kar najbolj nezadržen krohot – vse je izginilo, kot da tega sploh nikoli ne bi bilo. Ne vem, kaj so si takrat Francozi na podlagi tega prevoda mislili o Gogolju; sicer pa se zdi, da si niso mislili sploh nič. Tudi Pikova dama in Stotnikova hči, ki sta bili takrat prav tako prevedeni v francoščino, sta brez dvoma na pol izginili, čeprav sta veliko razumljivejši od Gogolja. Z eno besedo, vse, kar je značilno, vse, kar je naše nacionalno par excellence (torej vse, kar je resnično umetniško), je po mojem prepričanju za Evropo nespoznavno. Prevedite pripoved Rudin Turgenjeva (o gospodu Turgenjevu govorim zato, ker so ga med ruskimi pisatelji največ prevajali, o pripovedi Rudin pa zato, ker med vsemi deli gospoda Turgenjeva najbolj ustreza nečemu nemškemu) v kateri koli evropski jezik, pa tudi te ne bodo razumeli. Bistva ne bodo niti zaslutili. Tudi Lovčevih zapiskov ne bodo razumeli nič bolje, kot so razumeli Puškina in Gogolja. Kot se zdi, je vsem našim velikim talentom sojeno, da bodo Evropi morda še dolgo ostali povsem neznani; celo takole bi lahko rekel: kolikor večji in bolj svojevrsten je talent, toliko teže ga bodo razumeli. Hkrati pa sem prepričan, da mi v ruščini razumemo Dickensa skoraj enako dobro kot Angleži, morda celo v vseh odtenkih, celo ljubimo ga morda enako močno kot njegovi rojaki. In vendar – kako tipičen, svojevrsten in nacionalen je Dickens! Kaj lahko na podlagi tega sklenemo? Ali je takšno razumevanje drugih narodov poseben dar, ki ga imamo Rusi v primerjavi z Evropejci? Ta posebni dar morda celo imamo, in če ga imamo res (enako kot dar govoriti v tujih jezikih, ki je pri nas resnično večji kot pri vseh drugih Evropejcih), potem je ta dar izjemno pomemben in marsikaj obeta v prihodnosti, Rusom pa nalaga veliko poslanstvo, čeprav niti ne vem, ali je ta dar res samo dober ali pa je v njem tudi kaj slabega … Verjetneje je (bodo rekli mnogi), da Evropejci slabo poznajo Rusijo in rusko življenje, ker doslej še niso imeli potrebe po tem, da bi jo poznali tako podrobno. To drži, v Evropi doslej resnično ni bilo nobene posebne potrebe po tem, da bi nas poznali tako podrobno. Toda vseeno se zdi nedvomno, da se je Evropejcu, katere koli že narodnosti, zmeraj laže naučiti drug evropski jezik in prenikniti v dušo katerega koli drugega evropskega naroda, kot pa da bi se naučil rusko ter spoznal naše rusko bistvo. Celo tisti Evropejci, ki so nas s takšnimi ali drugačnimi nameni (in takšni so bili) nalašč preučevali ter so v to vložili veliko truda, so se do svojega odhoda iz Rusije sicer marsikaj naučili, a vendarle nekaterih dejstev niso povsem razumeli in lahko bi rekel, da jih še dolgo ne bodo, vsaj kar zadeva zdajšnjo in nekaj prihodnjih generacij. Vse to morda namiguje na našo še dolgo in morda žalostno osamljenost v evropski družini narodov, na to, da se bodo Evropejci v svojih sodbah o Rusiji še dolgo motili, na njihovo očitno nagnjenost k temu, da nas zmeraj sodijo slabše – to morda pojasnjuje tudi tisto stalno in vsesplošno sovražnost Evrope do nas, ki sloni ne nekem zelo močnem neposrednem in gabljivem občutku, njen odpor do nas kot do nečesa zoprnega, delno celo njen malce praznoverni strah pred nami in njeno večno, znano, že davno sodbo o nas, češ da mi sploh nismo Evropejci … Mi smo kajpada užaljeni in se na vse pretege trudimo dokazati, da smo Evropejci …

Zdaj seveda ne govorim o tem, da v Evropi ne bodo razumeli naših, denimo, krajinarjev – slike Krima, Kavkaza in celo naših step bodo tudi njih seveda zanimale. Toda naša ruska, povsem nacionalna krajina, torej krajina severnega in srednjega pasu evropskega dela Rusije, na Dunaju po mojem prav tako ne bo naredila posebnega vtisa. »To revno naravo«, katere edina značilnost je, če lahko tako rečem, njena neznačilnost, mi ljubimo in nam je draga. Ampak zakaj naj bi ta naša čustva zanimala Nemce? Vzemimo, na primer, tile brezi na krajini gospoda Kuindžija (Razgled na Valaamu): v ospredju sta močvirje in močvirsko rastje, v ozadju pa je gozd; od tod prihaja nekakšen oblak ali pa megla, vlaga; zdi se, kot da vas je vlaga vsega prepojila, skorajda čutite jo; na sredini, med gozdom in vami, pa sta beli brezi, svetli in čvrsti – to je najmočnejša točka na sliki. Ampak kaj je v tem posebnega? Kaj je v tem značilnega? Obenem pa – kako je to lepo! … Morda se motim, toda Nemcu to ne more biti tako všeč.

O zgodovinski zvrsti pa sploh ni, da bi govoril: v čisto zgodovinski zvrsti že zdavnaj več ne blestimo, potemtakem tudi Evrope ne bomo spravili v začudenje; tudi z batalno zvrstjo je ne bomo; celo selitev Čerkezov (velikanska pisana slika, morda celo z velikimi kvalitetami – o tem ne morem soditi) v tujini po mojem ne bo naredila kdo ve kakšnega vtisa. Ampak žanr, naše žanrsko slikarstvo – kaj bodo v njem razumeli? Pri nas že toliko let prevladuje skoraj izključno žanrsko slikarstvo – in če smo že lahko na kaj ponosni in imamo kaj pokazati, potem so to seveda prav te slike. Vzemimo na primer manjšo sliko (Makovskega) Ljubitelji slavčjega petja, ali kako že; ne vem, kako se imenuje. Poglejte: sobica meščana ali pa kakšnega upokojenega vojaka, trgovca s pticami pevkami in po vsej verjetnosti tudi lovca na ptice. Videti je nekaj ptičjih kletk; klopi, miza, na mizi je samovar, za njim pa sedita gosta, trgovca ali štacunarja, ljubitelja slavčjega petja. Slavec je v kletki, ki visi pri oknu, ter očitno poje, gostoli in ščeketa, gosta pa ga poslušata. Oba sta videti resna človeka, trda štacunarja in prekupčevalca, že v letih, v vsakdanjem domačem življenju morda tudi neotesanca (to je že kar nekako splošno sprejeto, da je vse to »temno kraljestvo« nujno sestavljeno iz neotesancev in da se morajo ti ljudje v domačem življenju obnašati neotesano), medtem pa sta se očitno oba že raznežila od naslade – najnedolžnejše, skoraj ganljive. In takrat se zgodi nekaj tako ganljivega, da je že kar neumno. Tisti, ki sedi pri oknu, je malce sklonil glavo, eno roko je privzdignil in jo drži v zraku, posluša, medli, na obrazu pa ima blažen nasmeh – posluša zaključek gostolenja … Rad bi nekaj ujel, boji se, da bo nekaj izpustil. Drugi sedi za mizo, ob čaju, in nam skoraj že kaže hrbet, toda gledalec ve, da ne »trpi« nič manj od svojega tovariša. Pred njima je gospodar, ki ju je povabil, da bi poslušala slavčka ter da bi jima ga seveda prodal. To je dokaj suhljat visok moški, ki jih ima malo čez štirideset in nosi domačo, nič kaj pražnjo obleko (pa tudi – za koga naj bi se tukaj lišpal?). Trgovcema nekaj govori in čuti se, da to govori oblastno. Po svojem socialnem položaju, torej po premoženju, je v primerjavi s štacunarjema seveda neznaten človek, toda zdaj ima slavčka, dobrega slavčka, zato gleda ponosno (kot da bi pel on sam), s trgovcema govori celo nekoliko zviška, strogo (češ, kar tiho bodita) … Zanimivo je, da štacunarja pri tem zagotovo mislita, da tako tudi mora biti, se pravi, da ju tule malo okrca, ker »slavca ima pa res zelo dobrega!« Ko bodo spili čaj, se bo začelo barantanje … No, in kaj lahko v tej sliki, se vprašaš, razume Nemec ali dunajski Žid (na Dunaju je menda vse polno Židov, tako kot v Odesi)? Morda jima lahko kdo celo razloži, za kaj gre, in zvedela bosta, da ima srednje velik ruski trgovec dve strasti – dirjača in slavca – ter da je zato to izjemno smešno; toda ali bi to kaj pomagalo? To je abstraktno znanje in Nemec bi si zelo težko zamislil, zakaj je to tako smešno. Mi pa gledamo sličico in se smehljamo, in ko se je pozneje spominjamo, nam je spet kdo ve zakaj smešno in prijetno. Prav zares, naj se kar smejejo nad mano, ampak v teh malih sličicah je po mojem izražena celo ljubezen do človeštva, ne le posebej do ruskega, ampak do človeštva nasploh. To sličico sem opisal samo za zgled. Ampak kaj je pri tem najhujše? Podobne nemške slike, iz nemškega vsakdanjika, ne bomo mi razumeli nič slabše kot Nemci sami, celo navdušeni bomo nad njo tako kot oni sami, občutili bomo malodane njihova nemška čustva, oni pa pri nas ne bodo razumeli sploh ničesar. Sicer pa je to za nas po svoje morda celo koristneje.

Ali pa tole: v estonski ali livonski kajuti igrajo karte – to je seveda razumljivo, še posebno postava dečka, ki sodeluje pri igri; karte vsi igrajo ali iz njih vedežujejo, tako da bo tudi Pikova desetica (tako se imenuje neka slika) popolnoma razumljiva; dvomim pa, da bi razumeli, denimo, Lovce Perova. Nalašč omenjam eno razumljivejših slik iz našega nacionalnega žanra. Sliko že zdavnaj vsi poznajo: Lovci na počitku; eden vneto in zavestno laže, drugi ga posluša in mu povsem verjame, tretji pa sploh ne verjame – ulegel se je zraven ter se smeje … Kako lepo! Seveda, če sliko razložiš, jo bodo razumeli tudi Nemci, ne bodo pa razumeli, tako kot mi, da je to ruski lažnivec in da laže po rusko. Mi namreč skoraj slišimo in vemo, o čem govori, poznamo ves potek njegovega laganja, njegov slog in njegova čustva. Prepričan sem: če bi gospod Perov (in on bi to gotovo zmogel) naslikal francoske ali nemške lovce (seveda drugače in z drugimi liki), bi mi, Rusi, razumeli tudi nemško in francosko laganje – v vseh potankostih, z vsemi nacionalnimi razlikami, pa tudi slog in temo laganja, vse bi uganili, že samo če bi gledali sliko. Nemec pa, naj se še tako trudi, našega ruskega laganja ne bo razumel. Kajpak, s tem ni kdo ve koliko zgubil, pa tudi za nas je to morda koristneje, vendar tudi slike ne bo povsem razumel, potemtakem je tudi ne bo znal pravilno oceniti in tega nam je seveda žal, kajti na razstave hodimo, da bi nas pohvalili.

Ne vem, kako bodo na Dunaju sprejeli Cerkvene pevce Makovskega. Po mojem to že ni več žanrsko slikarstvo, ampak zgodovinska slika. Pošalil sem se, kajpak, ampak vseeno dobro poglejte: nič drugega kot pevci, nekakšen uradni zbor, ki med mašo izvaja koncert. Vse to so zelo gladko obriti gospodje v uradnih oblekah. Poglejte, na primer, tistega gospoda z zalizci – jasno je, da je v to obleko, ki mu sploh ne pristaja, tako rekoč našemljen in da jo nosi samo med mašo. Vendar je res, da se v take obleke tudi vsi drugi pevci oblačijo samo za mašo, in tako je že od nekdaj, od patriarhalnih časov, le da ta prenašemljenost tukaj še posebno bije v oči. Tako uglajenega uradnika ste vajeni videti samo v uniformi in samo v uradu; to je skromen in soliden, spodobno ostrižen človek iz srednjega kroga. Zateguje nekaj takšnega, kot je znani »prizadet sem!«, a tudi ta »prizadet sem« se ob pogledu nanj spremeni v nekaj uradnega. Zamisliti si ne bi mogli nič bolj smešnega, kot da bi ta povsem dobronamerni in od maše pomirjeni človek lahko bil »prizadet«! Če pevcev ne gledaš, če se obrneš stran in jih samo poslušaš, nastane nekaj prelepega, če pa pogledaš te postave, se ti zazdi, da se psalm poje kar tako … da gre tukaj za nekaj čisto drugega …

Strašno se bojim »smeri«, če ta prevzame mladega umetnika, še posebno na začetku njegove poti. In kaj mislite, česa se pravzaprav bojim? Bojim se prav tega, da cilj smeri ne bo dosežen. Ali mi bo neki prijazni kritik, ki sem ga pred kratkim bral, vendar ga zdaj nočem imenovati, ali mi bo verjel, da vsako umetniško delo, ki je nastalo brez vnaprej zastavljene smeri in izključno iz umetniške nuje, celo s čisto postransko snovjo, v kateri ni niti namiga na kakšno »smer« – ali mi bo ta kritik verjel, da bo takšno delo veliko koristnejše za njegove lastne cilje kot pa na primer vse pesmi o srajci (ne Hooda, ampak naših pisateljev), četudi bi po videzu spominjalo na tisto, čemur se reče »tešenje prazne radovednosti«? Če tega, kot kaže, niti učeni ljudje še niso uganili, kaj se mora potem včasih dogajati šele v srcih in glavah naših mladih pisateljev in slikarjev? Kakšna zmešnjava pojmov in predsodkov! Pod pritiskom družbe mladi pesnik duši v sebi naravno potrebo po tem, da bi svoja čustva izlil v izvirne podobe, boji se, da ga bodo obtožili »prazne radovednosti«, odganja in briše podobe, ki mu kar same silijo iz duše, ne razvija jih, ne posveča jim pozornosti ter z bolestnimi krči vleče iz sebe témo, ki bo zadovoljila splošno, uniformirano, liberalno javno mnenje. Kako grozljivo preprosta, naivna in groba napaka! Ena najbolj grobih napak je ta, da razgaljanje greha (ali to, v čemer liberalizem vidi greh) ter spodbujanje k sovraštvu in maščevanju velja za edino mogočo pot, ki vodi k cilju! Velik talent bi se sicer tudi na tej ozki poti lahko kako izmuznil in ne bi ugasnil že takoj na začetku, vendar bi se bilo vredno pogosteje spominjati zlatega pravila, da je izrečena beseda srebrna, neizrečena pa zlata. Imamo veliko pomembnih talentov, ki so zelo veliko obljubljali, a jih je smer tako načela, da so se čisto uniformirali. Bral sem zadnji pesnitvi Nekrasova – ta naš spoštovani pesnik zdaj gotovo nosi uniformo. Toda celo v teh pesnitvah je marsikaj dobrega, kar daje slutiti na nekdanji talent gospoda Nekrasova. Ampak ni kaj: uniformirana zgodba, uniformiranost prijema, misli, sloga, naravnosti … ja, celo uniformiranost same naravnosti. Ali sploh veste, naš spoštovani pesnik, da na primer nobena ženska, celo takšna, ki jo vso preplavljajo najplemenitejša državljanska čustva in ki je morala za to, da bi se srečala z ljubljenim možem, toliko pretrpeti, ki se je na vozu prevozila šest tisoč vrst in »spoznala ljubkost voza«, ki je zletela, kot sami zagotavljate, »z visokih altajskih vrhov« (kar je že čisto nemogoče) – ali veste, pesnik, da ta ženska sprva nikakor ne bo poljubila verig ljubljenega človeka, ampak bo zagotovo poljubila njega samega, šele potem pa verige, če jo bo na vsem lepem res tako močno preplavil velikodušen val državljanskih čustev? In tako bi brez dvoma storila vsaka ženska. Kajpak, moja pripomba je malenkostna in je niti ne bi bilo vredno omenjati, saj je tudi pesnitev napisana samo za to, da bi se, na primer, do prvega januarja rešili obveznosti … Drugače pa je gospod Nekrasov vendarle že znano literarno ime, že skoraj na koncu svoje poti, in ima za sabo veliko čudovitih pesmi. To je pesnik trpljenja in takšno ime si skoraj zasluži. Mlajših pa mi je vseeno žal: ni vsak tako nadarjen, da se ne bi podredil uniformirani misli že na začetku svojega ustvarjanja ter se tako obvaroval literarne jetike in smrti. Ampak kaj storiti: uniforma je vendar tako lepa, obšita, bleščeča … Pa še tako se splača! Zdaj se še posebno splača.

Takoj ko sem v časopisih prebral o burlakih gospoda Repina, sem se ustrašil. Že sama snov je grozljiva: pri nas nekako velja, da burlaki še najbolj upodabljajo znano socialno misel o nepoplačanem dolgu višjih razredov do ljudstva. Pripravil sem se že, da jih bom vse zagledal uniformirane, z znanim žigom na čelih. In kaj se je zgodilo? Na moje veselje se je izkazalo, da je bil ves moj strah odveč: burlaki so pravi burlaki in čisto nič drugega. Nihče od njih gledalcu ne kriči s slike: »Poglej, kako sem nesrečen in kako zelo si kriv pred ljudstvom!« Že samo to lahko štejemo slikarju v veliko zaslugo. Lepe, znane figure: sprednja burlaka se malodane smejeta ali pa vsaj zagotovo ne jokata in vsekakor ne razmišljata o svojem socialnem položaju. Vojak se zvito izmika delu in bi si rad nabil pipico. Fantič je resen, kriči in se celo prepira – izjemna figura, skoraj najboljša na sliki in po zamisli enakovredna zadnjemu burlaku, pobitemu možakarčku, ki koraca posebej in ki se mu niti ne vidi obraza. Še predstavljati si ni mogoče, da bi misel o politično-ekonomskem in socialnem dolgu višjih razredov do ljudstva sploh kdaj preniknila v nesrečno, sklonjeno glavo tega možakarja, potrtega od večne nesreče … in – in ali veste, dragi kritik, da prav ta pohlevna nedolžnost možakarjevih misli doseže cilj veliko bolj zanesljivo, kot si vi mislite – in to prav cilj vaše liberalne smeri! Kakšen gledalec bo odšel z grenkobo v srcu in z ljubeznijo (s kakšno ljubeznijo!) do tega možakarja, pa do tega dečka, pa do podlega sleparskega vojaka! Kajti nemogoče je, da jih ne bi vzljubil, teh nemočnih – ne moreš oditi, ne da bi jih vzljubil. Prisiljen si pomisliti, da si ljudstvu nekaj dolžan, resnično dolžan … O tej burlaški »stranki« se ti bo potem sanjalo, še čez petnajst let se je boš spomnil! In ko ne bi bili tako naravni, nedolžni in preprosti, ne bi naredili takšnega vtisa in slika bi bila videti povsem drugačna. Kajti to je zdaj skoraj že slika! Pa tudi ogabni so vsi tisti uniformni ovratniki, naj jih še tako obšiješ z zlatom! Ampak kaj bi dolgovezil, sploh pa slike nima smisla opisovati – sliko težko ponazoriš z besedami. Preprosto bom rekel, da so figure gogoljevske. To je težka beseda, ampak saj ne govorim, da je gospod Repin Gogolj v svoji vrsti umetnosti. Naše žanrsko slikarstvo še ni doraslo do Gogolja in Dickensa.

Drugače pa lahko nekaj pretiravanja zasledimo tudi pri gospodu Repinu: in sicer prav glede oblek, pa še to samo pri dveh figurah. Takšne cape sploh ne morejo obstajati. Tale srajca je, denimo, nepričakovano padla v korito, v katerem so sekljali meso za polpete. Nobenega dvoma ni, da burlaki nimajo bleščečih oblek. Vsi vemo, od kod so ti ljudje: doma ob koncu zime – tako so vsaj večkrat poročali – jedo lubje in spomladi hodijo h gospodarju, da bi vlekli ladjo, vsaj nekateri, in to zgolj zato, da bi dobili kašo, skoraj brez kakršnega koli dogovora. Dogajalo se je, da je burlak prve dni od kaše kar umrl, ko se je v lakoti vrgel nanjo, da se je zadušil, da je »počil«. Zdravniki so te ljudi menda obducirali in našli v njih samo kašo, ki je segala prav do grla. Takšni so včasih ti ljudje. In vendar je neizrečena beseda zlata, tem bolj zato, ker si takšne obleke, brž ko si jo enkrat slečeš, sploh ne moreš obleči: ne spraviš je več nase. Toda ob vseh kvalitetah in samostojnosti zamisli slike je to malo pretiravanje glede oblek zanemarljivo.

Škoda, da o gospodu Repinu ne vem ničesar. Zanimivo bi bilo zvedeti, ali je to mlad človek ali ne. Zelo bi si želel, da bi bil to zelo mlad slikar, ki šele začenja. Nekaj vrstic više se mi je prehitro zareklo, da to vseeno ni Gogolj. Ja, gospod Repin, do Gogolja vam je še zelo zelo daleč – naj vas zasluženi uspeh ne prevzame. Naše žanrsko slikarstvo je na dobri poti, pa tudi talente imamo, vendar mu nekaj manjka, da bi se razmahnilo ali razširilo. Tudi Dickens je namreč žanrski, nič več kot to. Toda Dickens je ustvaril Pickwickovce, Oliverja Twista ter Dedka in vnukinjo v romanu Starinarnica; ne, našemu žanrskemu slikarstvu je do tega še daleč; za zdaj še sloni na Lovcih in Slavcih. Slavcev in Lovcev je pri Dickensu veliko na drugorazrednih mestih. Mislim celo, da bo naše žanrsko slikarstvo na tej stopnji naše umetnosti, kolikor lahko sodim po nekaterih znamenjih, v Pickwickovcih in Vnukinji videlo celo nekaj idealnega, iz pogovorov z nekaterimi našimi največjimi slikarji pa sem lahko razbral, da se ti idealnega bojijo kot hudiča. Ta bojazen je gotovo plemenita, vendar polna predsodkov in nepravična. Naši slikarji bi morali biti pogumnejši, bolj samostojnega mišljenja in morda tudi bolj izobraženi. Mislim, da prav zato trpi tudi naše zgodovinsko slikarstvo, ki je kar nekam zamrlo. Naši sodobni slikarji se zgodovinskih tem očitno celo bojijo in so se vrgli na žanrsko slikarstvo, kot da bi bila to edina zakonita rešitev za vsak talent. Slikar, kot se mi zdi, nekako sluti, da bo moral v zgodovinskih slikah (po njegovem pojmovanju) nujno »idealizirati«, torej lagati. »Resničnost je treba upodabljati takšno, kakršna je,« govorijo slikarji, čeprav takšne resničnosti sploh ni in je na svetu nikoli ni bilo – bistvo stvari je namreč človeku nedostopno, naravo pa človek zaznava tako, kot ta odseva v njegovi ideji, potem ko prenikne skozi njegove čute; se pravi, da je treba ideji nameniti več pozornosti ter da se ne smemo bati idealnega. Portretist, denimo, nekoga posadi na stol, da bi naslikal njegov portret, pripravlja se in si ga ogleduje. Zakaj to počne? Zato ker iz prakse ve, da si človek ni zmeraj podoben, in prav zato išče »glavno idejo njegove fiziognomije«, tisti trenutek, ko si je človek najbolj podoben. Prav v tem, da zna najti in ujeti ta trenutek, se skriva njegova nadarjenost. In kaj potemtakem slikar tu počne drugega, kot da bolj zaupa svoji ideji (idealu) kot pa resničnosti, ki je pred njim? Tudi ideal je namreč resničnost in ta ni nič manj zakonita kot aktualna resničnost. Zdi se, kot da se pri nas mnogi tega ne zavedajo. Vzemimo, na primer, Himno Pitagorejcev Bronnikova: kak žanrski slikar (tudi če je eden najbolj nadarjenih) se bo celo začudil, kako se lahko sodobni slikar sploh loteva takšnih tem. Toda takšne teme (skoraj fantastične) so enako resnične ter umetnosti in človeku enako potrebne kot aktualna resničnost.

Kaj je pravzaprav žanrsko slikarstvo? Žanrsko slikarstvo je umetnost upodabljanja sodobne, aktualne resničnosti, ki jo je slikar sam občutil in videl na svoje lastne oči, v nasprotju z na primer zgodovinsko resničnostjo, ki se je ne da videti na svoje oči in ki se ne upodablja v spremenljivi, ampak v že dovršeni obliki. (Posebej naj opozorim na izraz »videti na svoje lastne oči.« Toda Dickens nikoli ni videl Pickwicka na svoje lastne oči, ampak ga je zagledal šele v kalejdoskopu resničnosti, ki jo je opazoval, nato je ustvaril lik ter ga prikazal kot rezultat svojih opazk. Ta lik je tako enako resničen kot tisto, kar dejansko obstaja, pa čeprav je Dickens upodobil samo ideal resničnosti.) In to, kar se dogaja pri nas, je prav mešanje pojmov o resničnosti. Zgodovinska resničnost, na primer v umetnosti, seveda ni isto kot aktualna resničnost (v žanrskem slikarstvu) – in sicer prav zato, ker je dovršena, ne pa spremenljiva. Vprašajte katerega koli psihologa in vam bo razložil, da če si zamislimo minuli dogodek, še posebno iz davne preteklosti, torej dovršen, zgodovinski dogodek (živeti, ne da bi si zamišljali preteklost, pa ni mogoče), si ga bomo zagotovo zamislili v dovršeni obliki, torej z dodatkom vsega njegovega nadaljnjega razvoja, ki ga v pravem zgodovinskem trenutku, v katerem si skuša slikar zamisliti osebo ali dogodek, v resnici še ni bilo. In prav zato slikar bistva zgodovinskega dogodka niti ne more prikazati natanko tako, kot se je ta morda zgodil v resničnosti. Slikarja tako prevzame nekakšen praznoveren strah, da bo morda nehote prisiljen »idealizirati«, to pa po njegovem pojmovanju pomeni lagati. Da bi se izognil dozdevni napaki, se odloči (to se je že dogajalo), da bo pomešal obe resničnosti, zgodovinsko in aktualno, in iz te nenaravne zmesi nastane največja laž. To usodno napako lahko po mojem opazimo na nekaterih slikah gospoda Geja. Iz svoje Zadnje večerje, na primer, o kateri se je nekoč toliko govorilo, je naredil čisto navadno žanrsko sliko. Poglejte pozorneje: vsakdanji prepir nadvse vsakdanjih ljudi. Tamle sedi Kristus, toda ali je to sploh Kristus? To je morda celo zelo dober mladenič, zelo žalosten zaradi prepira z Judo, ki stoji tule zraven in se oblači, da bi ga šel ovadit, vendar to ni tisti Kristus, ki ga poznamo. K Učitelju so planili njegovi prijatelji, da bi ga potolažili; ampak vprašaš se, kje je tukaj in kaj ima s tem osemnajst stoletij krščanstva, ki so temu sledila. Kako je lahko iz tega vsakdanjega prepira tako vsakdanjih ljudi, kakršni so pri gospodu Geju zbrani ob večerji, nastalo nekaj tako velikanskega?

Tukaj ni sploh nič razloženo, v tem ni zgodovinske resnice, tukaj ni niti resnice žanrskega slikarstva, ampak je vse zlagano.

Naj presojamo sliko s katerega koli gledišča, se ta dogodek ni mogel tako zgoditi: tu se vendar vse dogaja povsem nesorazmerno in neskladno s prihodnostjo. Tizian bi dal Učitelju vsaj tisti obraz, s katerim ga je upodobil na znani sliki Dajte cesarju, kar je cesarjevega; tedaj bi se marsikaj takoj razjasnilo. Na sliki gospoda Geja pa so se neki dobri ljudje preprosto sprli; dobili smo zlaganost in idejo, ki sloni na predsodku, vsaka zlaganost pa je laž in sploh ne več realizem. Gospod Ge pa se je gnal za realizmom.

***

Toda pozabil sem na razstavo. Sicer pa … Saj nisem poročevalec – narediti sem hotel samo nekaj pripomb »k razstavi«. Kakor koli že, uredništvo obljublja, da bo objavilo podrobno poročilo o slikah naših slikarjev, ki jih bodo odposlali na dunajsko razstavo, ali morda še bolje, skušalo jih bo omeniti, ko bodo že na razstavi, že s poročilom o vtisu, ki ga bodo naredile na tam zbrane tujce.

Nekaj o laganju

Zakaj pri nas vsi lažejo, vsi do zadnjega? Prepričan sem, da mi bodo takoj skočili v besedo in zakričali: »Neumnost, sploh ne vsi! Nobene teme nimate, zato si pa tudi izmišljate, da bi bil začetek učinkovitejši!« To, da mi primanjkuje tem, so mi že očitali, ampak gre za to, da sem o vsesplošnosti našega laganja zdaj res prepričan. Petdeset let živiš z idejo, jo vidiš in občutiš, nenadoma pa se pojavi pred tabo v takšni obliki, kot da je doslej sploh ne bi poznal. Pred kratkim me je nenadoma prešinila misel, da pri nas v Rusiji, v izobraženih slojih, sploh ne more biti človeka, ki ne bi lagal. In sicer zato, ker lahko pri nas lažejo celo popolnoma pošteni ljudje. Prepričan sem, da pri drugih narodih, v veliki večini, lažejo samo nepridipravi – lažejo iz praktične koristi, torej iz naravnost prestopniških nagibov. Pri nas pa lahko kar tako lažejo nadvse spoštovani ljudje iz nadvse spoštljivih nagibov. Pri nas, v veliki večini, lažejo iz gostoljubja. Na poslušalca želijo narediti estetski učinek, mu narediti veselje, lažejo pa tudi tako, da se tako rekoč žrtvujejo za poslušalca. Kar spomnite se, kdor koli – ali se vam ni že kakšnih dvajsetkrat zgodilo, da ste na primer napihnili število vrst, ki so jih v eni uri predirjali konji, ki so vas takrat in takrat vozili, že če je bila ta laž potrebna samo za to, da bi bil vaš poslušalec bolj vesel. In ali se ni poslušalec tudi v resnici tako razveselil, da vas je takoj začel prepričevati o neki njemu znani trojki, ki da je za stavo prehitela vlak itn. itn. No, kaj pa o lovskih psih ali pa o tem, kako so vam v Parizu vstavljali zobe, pa o tem, kako vas je tukaj ozdravil Botkin? Ali niste o svoji bolezni pripovedovali takšnih čudežev, da ste si na polovici zgodbe sicer res že sami začeli verjeti (na polovici zgodbe namreč zmeraj začneš verjeti samemu sebi), toda ko ste šli zvečer spat in ste se z zadovoljstvom spominjali, kako prijetno je bil vaš poslušalec osupel, ste se nenadoma ustavili ter si nehote rekli: »Eh, kako sem lagal!« Drugače pa je to slab zgled, kajti nič ni prijetnejše kot govoriti o svoji bolezni, če se le najde poslušalec; ko pa to enkrat načneš, je skoraj nemogoče, da ne bi lagal – to bolnika celo zdravi. In ko ste se vrnili iz tujine, ali niste pripovedovali o tisočerih stvareh, ki ste jih tam videli »na svoje oči« … Ampak tudi ta zgled vzamem nazaj: Rus, ki se vrne iz »tujine«, si ne more kaj, da ne bi o njej česa natvezel, drugače sploh ne bi imelo smisla hoditi tja. Kaj pa na primer naravoslovne znanosti? Ali niste razlagali o naravoslovnih znanostih ali o bankrotih in pobegih vsakršnih peterburških in drugih Židov v tujino, čeprav nimate pojma o teh Židih in se vam še sanja ne o naravoslovnih znanostih? Oprostite, ampak ali niste vi pripovedovali zgodbice, ki naj bi se vam zgodila, in to prav človeku, ki vam je to zgodbico povedal o sebi? Ste mar res pozabili, kako ste se potem na polovici zgodbice tega spomnili in to uganili, kar se je jasno potrdilo tudi v trpečem pogledu vašega poslušalca, ki ga je ta trmasto upiral v vas (v takšnih primerih človek kdo ve zakaj gleda sogovorniku v oči s podeseterjeno trmo); ali se spominjate, kako ste, vsemu navkljub in že čisto brez duhovitosti, toda s pogumom, ki bi bil vreden kakšnega velikega cilja, vseeno še naprej blebetali svojo pripoved, potem pa sta se s sogovornikom potrudila čim prej končati z živčno pospešenimi vljudnostmi, stiskom rok in nasmeški ter pohitela vsaksebi. In tedaj ste za sogovornikom, ki se je že spuščal po stopnišču, na vsem lepem in brez pravega razloga, v napadu še zadnjega krča, kriknili vprašanje o zdravju njegove tete, vendar se ta takrat ni niti obrnil in vam sploh ni odgovoril, kar je v vaših spominih ostalo najmučnejše v vsej tej zgodbici, ki se vam je primerila. Skratka, če mi bo kdo na vse to odgovoril z ne, da torej ni pripovedoval tujih zgodbic, da ni omenjal Botkina, da ni lagal o Židih, da ni kričal s stopnišča o zdravju tete in da se mu nikoli ni zgodilo nič podobnega, potem temu kratko malo ne bom verjel. Vem namreč, da ruski lažnivec laže vsevprek, in sicer tako, da sam tega sploh ne opazi. Kaj se namreč dogaja? Brž ko se človek zlaže, posrečeno zlaže, mu to postane tako všeč, da zgodbico uvrsti med nedvomna dejstva svojega življenja. In pri tem ravna povsem tankovestno, kajti sam temu docela verjame. Pa tudi nenaravno bi bilo, ko kdaj ne bi verjel.

»Eh, neumnost!« mi bodo spet rekli. »Nedolžno laganje, malenkosti, nič svetovnega.« Naj bo tako. Strinjam se, da je vse zelo nedolžno in da namiguje samo na plemenite značajske lastnosti, denimo na čustvo hvaležnosti. Kajti če so vas poslušali, ko ste lagali, potem morate tudi poslušalcu pustiti, da malo laže, pa čeprav iz gole hvaležnosti.

Delikatna vzajemnost pri laganju je malodane osnovni pogoj ruskega družabnega življenja – vseh ruskih shodov, večerov, klubov, znanstvenih društev in drugega. Zares, v takšnih primerih se samo kakšen pravičniški tepec poteguje za resnico in začne dvomiti o številu vrst, ki ste jih predirjali, ali o čudežih, ki jih je z vami naredil Botkin. Ampak to so samo brezsrčni in hemoroidni ljudje, ki so za to sami takoj zasluženo kaznovani, hkrati pa se še čudijo, zakaj jih je ta kazen doletela. To so nesposobneži. In vendar vse to laganje, ne glede na vso svojo nedolžnost, opozarja na izjemno pomembne, poglavitne poteze nas samih, tako zelo, da se pri tem že skoraj začenja kazati nekaj svetovnega. Prvič denimo na to, da se mi, Rusi, predvsem bojimo resnice, torej ne ravno bojimo, če želite, ampak da resnico ves čas štejemo za nekaj, kar je za nas kar malce preveč dolgočasno in prozaično, ne dovolj poetično, preveč vsakdanje, in ker se je nenehno izogibamo, smo iz nje naposled naredili eno najbolj nenavadnih in redkih stvari v našem ruskem svetu (zdaj ne govorim o časopisih). Tako se je pri nas povsem izgubil aksiom, da je resnica nekaj najbolj poetičnega na svetu, še posebno v svoji najčistejši obliki, še več, da je celo bolj fantastična kot vse, kar bi lahko natvezel ali si nafantaziral uklonljivi človeški um. V Rusiji je resnica skoraj zmeraj čisto fantastične narave. Prav zares, ljudje so naposled prišli do tega, da jim je vse, kar si človeški um nalaže ali prelaže, že veliko razumljivejše od resnice, in tako je povsod po svetu. Resnica tudi po sto let leži pred ljudmi na mizi, vendar je ne vzamejo, ampak se ženejo za izmišljotinami, in sicer zato, ker se jim prav resnica zdi fantastična in utopična.

Drugo, na kar opozarja naše vsesplošno rusko laganje, je to, da se vsi sramujemo samih sebe. Resnično, vsak od nas čuti v sebi malodane prirojen sram zase in za svoj obraz – Rus skuša zato, brž ko se znajde v družbi, čim prej in po vsej sili pokazati, da je drugačen, da le ne bi bil tak, kot je v resnici, vsak si skuša čim prej nadeti povsem drug obraz.

Že Hercen je o Rusih v tujini pisal, da se v družbi nikakor ne znajo primerno obnašati: glasno govorijo, kadar vsi molčijo, in niti besedice ne znajo reči spodobno in naravno, kadar je treba govoriti. In to je res: takoj nakladanje, laž, mučni krči; takoj potreba po tem, da bi se sramoval vsega, kar je v resnici, da bi svoje rusko obličje, ki mu ga je dal Bog, nekam spravil in skril, ter da bi si nadel drugo obličje, čim bolj tuje in nerusko. Vse to izvira iz najtrdnejšega notranjega prepričanja, da je pravi obraz vsakega Rusa nujno ničev in sramotno smešen, če pa si nadene francoskega ali angleškega, skratka, tuj obraz, bo to videti veliko bolj častivredno, in pod tem videzom ga nikakor ne bodo prepoznali. Naj pri tem opozorim na nekaj zelo značilnega – vse to ničvredno sramovanje samega sebe in vse to nizkotno samozanikovanje sta po navadi nezavedna, to je nekaj krčevitega in nepremagljivega. Zavestno se namreč Rusi – tudi najhujši samozanikovalci med njimi – vseeno niso pripravljeni tako hitro strinjati s svojo ničevostjo ter nujno terjajo spoštovanje: »Saj sem vendar čisto kot Anglež,« razmišlja Rus, »potemtakem je tudi mene treba spoštovati, tako kot spoštujejo vse Angleže.« Ta poglavitni tip naše družbe se je dvesto let oblikoval po neizogibnem, že pred dvesto leti določenem principu: za nič na svetu in nikoli ne bodi to, kar si, nadeni si drug obraz, svojega pa za vselej opljuvaj, zmeraj se sramuj samega sebe in nikoli si ne bodi podoben – in rezultat je popoln. Ne boste našli Nemca ali Francoza, v celem svetu ne boste našli Angleža, ki bi se ob srečanju z drugimi sramoval svojega obraza, kadar je iskreno prepričan, da ni naredil nič slabega. Rus zelo dobro ve, da takšnega Angleža ne najdeš, vzgojen Rus pa ve tudi to, da je poglavitna in najbistvenejša poteza človekovega dostojanstva prav to, da se – kjer koli že – ne sramuješ svojega obraza. In to je tudi razlog, da hoče čim prej postati podoben Francozu ali Angležu, prav z namenom, da bi tudi njega čim prej imeli za nekoga, ki se nikjer in nikoli ne sramuje svojega obraza.

***

»Sveta preproščina, nič novega, to smo že stokrat slišali,« bodo spet rekli. Naj bo tako, ampak povedal vam bom še nekaj značilnejšega. Obstaja nekaj, glede česar je vsak izobražen Rus, kadar gre v družbo ali med ljudi, izjemno zahteven in nikakor ne more popustiti. (Drugače je, kadar je doma in sam s sabo.) To je pamet, želja, da bi bil videti pametnejši, kot je, in – to je značilno – sploh ne želja, da bi bil videti najpametnejši ali pametnejši od kogar koli že, ampak samo, da ne bi bil videti bolj neumen kot kdo drug. »Priznaj, da nisem bolj neumen kot kdo drug, pa bom priznal, da tudi ti nisi bolj neumen kot kdo drug.« Tu gre spet za nekakšno vzajemno hvaležnost. Pred, denimo, evropsko avtoriteto se Rus, kot je znano, srečno in mrzlično klanja, celo ne da bi si dovolil analizo – v takšnih primerih analize niti ne mara preveč. O, nekaj drugega je, če genialen človek stopi s piedestala ali če celo kratko malo pride iz mode: tedaj ni do njega nihče strožji od ruskega izobraženstva, njegova oholost, prezir in posmehovanje nimajo meja. In potem se nadvse naivno čudimo, če nenadoma zvemo, da v Evropi človeka, ki je pri nas stopil s piedestala, še naprej spoštujejo in cenijo za njegove zasluge. Zato pa ta isti Rus, čeprav je pred modnim genijem pripravljen skloniti glavo tudi brez analize, vseeno nikoli in za nič na svetu ne bo priznal, da je bolj neumen od tega genija, kateremu se je pravkar klanjal, pa naj bo ta še tako priznan v Evropi. »No, Goethe, recimo, Liebig ali pa Bismarck … ampak vseeno tudi jaz,« si nujno misli vsak Rus, tudi tisti najbolj klavrn, če le pride do tega. Pravzaprav si tega niti ne misli, kajti zavedanja ni pri tem nobenega, ampak ga to samo vsega nekako žre. To je nekakšen nenehen občutek praznega, po svetu potikajočega se samoljubja, ki je povsem neutemeljeno. Skratka, v takšen, morda najplemenitejši izraz človeškega dostojanstva – torej priznati, da je bolj neumen kot kdo drug, če je ta res pametnejši od njega – Rus iz višjih razredov nikoli in nikakor ne more privoliti, in še sam ne vem, ali obstajajo kakšne izjeme. Nikar se preveč ne smejte mojemu »paradoksu«. Liebigov tekmec, ki morda še gimnazije ni končal, se z Liebigom seveda ne bo zapletel v prepir o tem, kdo je boljši, ko mu bodo povedali in pokazali, da je to Liebig. Ostal bo tiho – toda vseeno ga bo žrlo, celo vpričo Liebiga … Drugače bi bilo, če bi se na primer srečal z Liebigom, ne da bi vedel, da je to on, denimo na vlaku. In če bi pogovor stekel o kemiji, našemu gospodu pa bi se posrečilo vključiti vanj, potem, o tem ni dvoma, bi lahko zdržal tudi najhujšo znanstveno polemiko, čeprav iz kemije pozna samo besedo »kemija«. Liebiga bi seveda spravil v začudenje, toda – kdo ve – v očeh poslušalcev bi morda ostal zmagovalec. Pri Rusu je namreč predrznost njegovega učenega jezika skoraj brezmejna. Tukaj prihaja do pojava, ki obstaja samo v ruski duši iz izobraženskih razredov: ta duša, brž ko začuti, da je med ljudmi, niti malo ne dvomi ne le o svoji pameti, ampak tudi o največji učenosti, če le nanese pogovor na učenost. Glede pameti bi se še dalo razumeti, glede svoje učenosti pa se zdi, da bi moral imeti vsak kar najnatančnejše podatke …

Kajpak, vse to velja samo, kadar je tak človek med občinstvom in ga obdajajo tuji ljudje … Doma in sam s sabo … No, doma in sam s sabo si noben Rus ne beli glave s svojo izobrazbo in učenostjo, o tem se sploh nikoli ne vpraša … Če pa se že, si najbrž tudi doma odgovori v svoj prid, čeprav mu je popolnoma jasno, kako je z njegovo učenostjo.

Sam sem imel pred kratkim, ko sem sedel v vagonu, priložnost dve uri vožnje poslušati cel traktat o klasičnih jezikih. Govoril je eden, vsi drugi pa so poslušali. To je bil postaven gospod zrelih let, zadržan in gosposkega videza, ki ga ni poznal nihče izmed potnikov. Besede je izgovarjal tehtno in brez naglice. V vseh je zbudil zanimanje. Že pri njegovih prvih besedah je postalo jasno, da o tej temi govori ne samo prvič, ampak da prvič morda celo razmišlja o njej, tako da je bila to le sijajna improvizacija. Povsem je zavračal klasično izobrazbo in je njeno vpeljevanje pri nas označil za »zgodovinsko in usodno neumnost«. Drugače pa je bila to edina ostra beseda, ki si jo je dovolil – njegov ton je bil zastavljen preveč visoko in mu že samo iz zaničevanja dejstva ni dovoljeval, da bi se razvnel. Utemeljitve, na katere se je opiral, so bile kar se da naivne in vredne kvečjemu kakšnega trinajstletnega šolarja, skoraj enake tistim, ki se jih v boju proti klasičnim jezikom še zmeraj oklepajo nekateri naši časopisi, na primer, »ker so vsa dela, napisana v latinščini, že prevedena, latinščine sploh ne potrebujemo«, in tako naprej v tem duhu. V našem vagonu je naredil izjemen vtis – ko so se ljudje poslavljali od njega, so se mu mnogi zahvaljevali za veselje, ki jim ga je napravil, še posebno gospe. Prepričan sem, da je odšel z velikim spoštovanjem do samega sebe.

Pogovori med našim občinstvom (v vagonih ali drugod) so se zdaj v primerjavi s tistimi pred leti zelo spremenili; ljudje si zdaj želijo poslušati, želijo si učiteljev – za vse družbene in socialne teme. Vendar je res, da se pogovori med njimi spletajo zelo na trdo: sprva vse dolgo trese, preden se opogumijo in kaj rečejo, ko pa enkrat začnejo govoriti, včasih zapadejo v tak patos, da jih je treba skoraj že držati za roke. Bolj zadržani in solidni, tako rekoč višji in bolj osamljeni pogovori se vrtijo predvsem okrog borznih ali vladnih tem, toda s tajnega, notranjega gledišča, s poznavanjem največjih skrivnosti in razlogov, ki so navadnim ljudem nedostopni. Navadni ljudje mirno in spoštljivo poslušajo, govorci pa pridobivajo na veljavi. Se razume, da le redki med njimi drug drugemu verjamejo, toda ko se razhajajo, so drug z drugim skoraj zmeraj povsem zadovoljni in drug drugemu celo nekoliko hvaležni. Skrivnost tega, kako imeti na naši železnici prijetno in veselo vožnjo, je v tem, da znate drugim pustiti, da lažejo, ter da jim pri tem čim bolj verjamete – tedaj bodo tudi vam dovolili, da kaj učinkovito natvezete, če bi vas že to zamikalo, torej je korist obojestranska. Ampak, kot sem že rekel, obstajajo tudi splošne, žgoče, aktualne teme za pogovore, v katere se zapletejo vsi navzoči, in sicer ne le za to, da bi prijetno prebili čas: ponavljam, ljudje hlepijo po tem, da bi se učili, da bi si razjasnili sodobne težave, iščejo učitelje in hlepijo po njih, še posebno ženske, še posebno družinske matere. Značilno je, da se ljudje ob vsem tem zelo zanimivem in pomenljivem hlepenju po družbenih svetovalcih in voditeljih, ob vsem tem plemenitem prizadevanju, zadovoljijo prehitro in na včasih kar se da nepričakovan način, da vsemu verjamejo ter da so izjemno slabo pripravljeni in podkovani – veliko slabše, kot bi si lahko zamislila tudi vaša najbolj bleščeča fantazija še pred nekaj leti, ko je bilo o naši ruski družbi teže narediti kakšen natančen sklep v primerjavi z današnjim dnem, ko imamo na voljo že več dejstev in podatkov. Zanesljivo lahko rečem, da vsak govorec, ki se zna vesti kolikor toliko spodobno (do spodobnega vedenja naši ljudje na žalost še zmeraj čutijo slabost, polno predsodkov, ne glede na izobrazbo, ki se čedalje bolj širi iz podlistkov), lahko doživi uspeh ter prepriča poslušalce o čemer koli, deležen je hvaležnosti in odide z velikim samospoštovanjem. To seveda velja ob nujnem pogoju, da je liberalen – tega sploh ni več vredno omenjati. Ob neki drugi priložnosti, prav tako v vagonu in prav tako pred kratkim, sem lahko poslušal cel traktat o ateizmu. Govorec, gospod svetovljanskega in inženirskega videza, sicer dokaj mrk, toda z bolestno željo po poslušalstvu, je začel govoriti o samostanih. Na samostansko vprašanje se je spoznal kakor zajec na boben: obstoj samostanov je imel za nekaj, kar je neločljivo povezano z dogmami vere, mislil je, da samostane plačuje država in da drago stanejo proračun, pri tem pa pozabljal, da so menihi povsem svobodna združba oseb, tako kot vsaka druga, in zahteval, da se jih v imenu liberalizma ukine, kot kakšno tiranijo. Končal je s popolnim in brezmejnim ateizmom, utemeljenim na naravoslovnih vedah in matematiki. Grozljivo pogosto je omenjal naravoslovne vede in matematiko, ne da bi v vsej svoji disertaciji navedel eno samo dejstvo iz teh ved. In spet je govoril samo on, drugi pa so le poslušali: »Svojega sina bom naučil biti pošten človek, to je pa tudi vse,« je naposled sklenil, očitno popolnoma prepričan, da so dobra dela, nravnost in poštenje nekaj, kar je dano in absolutno, kar ni od ničesar odvisno in kar lahko zmeraj najdeš v svojem žepu, kadar je to potrebno – brez težav, dvomov in kolebanj. Tudi ta gospod je naredil izjemen vtis. Tam so bili častniki, starci, gospe in odraščajoči otroci. Ko so se poslavljali, so se mu toplo zahvaljevali, ker jim je napravil tolikšno veselje, in neka gospa – družinska mati, gizdalinsko oblečena in zelo prijetnega videza – je glasno in z ljubkim hihitanjem razglasila, da je zdaj popolnoma prepričana, da v svoji duši nima »nič drugega kot paro«. Tudi ta gospod je najbrž odšel z izjemnim spoštovanjem do samega sebe.

In prav tega samospoštovanja ne razumem. Temu, da obstajajo bedaki in čvekači, se seveda ne gre čuditi, toda tale gospod očitno ni bil bedak. Najbrž ni bil niti nepridiprav ali slepar; celo zelo mogoče je, da je bil poštenjak in dober oče. Gre le za to, da se ni čisto nič razumel na vprašanja, na katera je skušal odgovoriti. Ali mu res ne bo čez kakšno uro, dan ali mesec prišlo na misel: »Dragi moj Ivan Vasiljevič (ali kakor koli že se imenuje), tamle si polemiziral, v resnici pa se sploh ne spoznaš na to, kar si razlagal. In nihče ne ve tega bolje kot ti. Skliceval si se na naravoslovne vede in matematiko, čeprav sam najbolje veš, da si svojo siromašno matematiko iz svoje posebne šole že zdavnaj pozabil, pa tudi tam je nisi kaj prida znal, o naravoslovnih vedah pa nikoli nisi imel pojma. Kako si lahko govoril? Kako si lahko učil? Ali res ne razumeš, da si samo lagal, hkrati pa si še zmeraj ponosen nase? Kaj te res ni sram?«

Prepričan sem, da bi si vsa ta vprašanja lahko zastavil, ne glede na to, da ima morda »opravke« in da nima časa za neumnosti. Celo trdno sem prepričan, da so ga ta vprašanja, četudi bežno, vendarle prešinila. Toda ni ga bilo sram, ni ga pekla vest! In prav ta brezvestnost izobraženega Rusa se mi zdi velik fenomen. Kaj zato, če je pri nas tako vsesplošno vsakdanja in če so je že vsi vajeni – še zmeraj je to nekaj osupljivega in čudežnega. Ta brezvestnost priča o takšni ravnodušnosti do tega, kako te sodi tvoja vest, ali kar je isto, o tako nenavadnem nespoštovanju do samega sebe, da te pograbi obup in da od takšnih ljudi in takšne družbe ne pričakuješ več nič samostojnega in odrešilnega za narod, celo v prihodnosti. Ti ljudje – torej zunanjost, evropejski videz, zakon, dan enkrat za vselej iz Evrope – vsakega Rusa prevzamejo: med ljudmi je Evropejec, državljan, vitez, republikanec in ima svoje lastno trdno mnenje, doma pa, ko je sam s sabo: »Ah, kaj mi mar vsa ta mnenja, tudi če me prebičajo!« Poročnik Pirogov, ki ga je pred štirimi desetletji na Veliki meščanski naklestil ključavničar Schiller, je bil strašno preroštvo, preroštvo genija, ki je tako grozljivo predvidel prihodnost – izkazalo se je namreč, da je pirogovov izjemno veliko, preveč, da bi jih vse prebičali. Spomnite se, da je poročnik takoj po tej prigodi pojedel pirožek ter se še istega večera izkazal pri mazurki na godovanju nekega pomembnega uradnika. Kaj mislite: ali je medtem, ko je plesal mazurko, delal pas in zvijal svoje še tako pred kratkim užaljene ude, ali je takrat razmišljal o tem, da so ga komaj pred dvema urama naklestili? Zagotovo je razmišljal. Pa ga je bilo kaj sram? Zagotovo ne! Ko se je naslednjega jutra zbudil, si je najbrž rekel: »Ah, vraga, zakaj bi to načenjal, ko pa tako ali tako nihče ne bo zvedel! …« Ta »zakaj bi to načenjal« po eni strani seveda namiguje na takšno sposobnost sprijazniti se s čimer koli, hkrati pa tudi na takšno širino našega ruskega značaja, da pred temi lastnostmi celo brezmejnost zbledi in ugasne. Dvestoletno odvajanje od vsake značajske samostojnosti in pljuvanje v svoj ruski obraz so rusko vest razmaknili do tako usodne brezbrežnosti, od katere … No, kaj je mogoče od nje pričakovati, kaj mislite?

Prepričan sem, da je bil poročnik sposoben iti tako daleč oziroma se razmakniti do takšne brezbrežnosti, da bi svoji dami, gostiteljevi starejši hčeri, ki je plesala z njim mazurko, morda še istega večera lahko izpovedal ljubezen ter jo uradno zaprosil za roko. Neskončno tragična je podoba te gospodične, ki v očarljivem plesu prhuta s tem korenjakom in ne ve, da so njenega kavalirja komaj pred eno uro naklestili, njemu pa je to malo mar. Kaj pa vi mislite: če bi zvedela, on pa bi jo vseeno zaprosil za roko – bi se omožila z njim (seveda pod pogojem, da ne bo zvedel nihče drug)? Gorje, zagotovo bi se omožila!

In vendar se zdi, da bi lahko iz množice pirogovov in sploh vseh »brezbrežnežev« izključili veliko večino naših žensk. V naši ženski se bolj in bolj kažejo iskrenost, vztrajnost, resnost in čast, iskanje resnice in požrtvovalnost, pa tudi drugače je bilo pri ruskih ženskah tega zmeraj več kot pri moških. O tem ni dvoma, celo ne glede na vse zdajšnje odklone. Ženske manj lažejo, mnoge celo sploh ne lažejo, moških, ki ne bi lagali, pa skoraj ni – govorim o današnjem stanju naše družbe. Ženska je vztrajnejša in potrpežljivejša pri delu, ženska je resnejša kot moški, stvar hoče zaradi nje same, ne pa zgolj zato, da bi se zdela. Ali morda res lahko od tod pričakujemo več pomoči?

Ena od sodobnih prevar

Nekateri naši kritiki so opazili, da sem v svojem zadnjem romanu Besi za fabulo uporabil znani proces proti Nečajevu, vendar so takoj dodali, da pravih portretov ali dobesednega obnavljanja zgodbe Nečajeva pri meni ni, da sem vzel pojav in skušal samo razložiti njegovo možnost v naši družbi, in sicer že kot družbeni pojav, ne pa kot anekdoto, ne samo kot opis konkretnega moskovskega primera. Sam lahko rečem, da je vse to natanko tako. Znanega Nečajeva in njegove žrtve Ivanova se v romanu nisem neposredno dotikal. Obraz mojega Nečajeva seveda ni podoben obrazu pravega Nečajeva. Želel sem zastaviti vprašanje in nanj v obliki romana čim bolj jasno odgovoriti: kako so v naši prehodni in presenetljivo sodobni družbi mogoči – ne Nečajev, ampak nečajevi, in kako je mogoče, da ti nečajevi naposled okrog sebe zberejo nečajevce?

In tako sem pred kratkim – pravzaprav že pred mesecem dni – v »Ruskem miru« prebral naslednje zanimive vrstice:

»... Iz zadeve Nečajeva smo se lahko prepričali, da se šolajoča mladina pri nas v takšne norosti ne zapleta. Idiotski fanatik, kakršen je Nečajev, si je lahko našel privržence samo med prazno in nerazvito mladino, ki se sploh ne uči.«

In naprej:

»Toliko bolj zato, ker je še te dni minister za ljudsko prosveto (v Kijevu) izjavil, da po ogledu šolskih ustanov v sedmih okrajih lahko reče, da ima ‘v zadnjih letih mladina veliko resnejši odnos do znanja ter da dela veliko več in bolj temeljito’.«

Same na sebi, torej zunaj konteksta, so te vrstice dokaj nepomembne (upam, da mi bo avtor oprostil), vendar vsebujejo trik in staro, oguljeno laž. Popolna in temeljna ideja je ta, da so nečajevi, tudi če se pri nas kdaj pojavijo, zagotovo vsi idioti in fanatiki, in če se jim že posreči najti privržence, potem zagotovo »samo med prazno in zaostalo mladino, ki se sploh ne uči«. Ne vem, kaj je hotel avtor članka v »Ruskem miru« s tem trikom pravzaprav dokazati: ali je hotel popihati na dušo šolajoči se mladini? Ali pa jo je, nasprotno, z zvitim manevrom in tako rekoč v obliki laskanja hotel malce ogoljufati, a z najpoštenejšimi nameni – torej v njeno lastno korist –, in je za dosego cilja uporabil tisti znani prijem guvernant in varušk z majhnimi otroki: češ, ljubi otroci, poglejte, kako so tisti razgrajači slabi, kričijo in se tepejo, in gotovo jih bodo našeškali za to, ker so taki »nerazviteži«, vi ste pa tako ljubki in pridkani, za mizo sedite zravnano, pod mizo ne bingljate z nogami in za to vam bodo gotovo dali darilce? Ali pa je avtor, navsezadnje, kratko malo želel »zavarovati« našo šolajočo se mladino pred vlado ter je za to uporabil prijem, ki ga on sam morda šteje za zelo zvitega in pretanjenega?

Naj povem kar naravnost: čeprav sem zastavil vsa ta vprašanja, me osebni cilji avtorja članka v »Ruskem miru« sploh ne zanimajo. Še več, da bi povedal vse, naj dodam, da sem laž in stari izrabljeni trik v misli, ki je izražena v »Ruskem miru«, v tem primeru pripravljen imeti za nekaj nenaklepnega in nehotenega, se pravi, da je avtor članka svojim besedam povsem verjel ter jih imel za resnico s tisto višjo prostodušnostjo, ki je v vseh drugih primerih tako pohvalna in celo ganljiva po svoji ranljivosti. Toda poleg tega, da je laž, vzeta za resnico, zmeraj videti izjemno nevarna (celo ne glede na to, da je objavljena v »Ruskem miru«) – poleg tega bije v oči tudi to, da se pred tem člankom še nikoli ni pojavila v tako razgaljeni, jasni in neponarejeni obliki. Prav zares, kakšen človek, ki ga pripraviš do tega, da moli k Bogu, si pozneje iz gorečnosti še čelo razbije. To laž si zato oglejmo prav s tega gledišča in jo, če je le mogoče, razkrinkajmo – s tako neponarejeno odkritostjo se namreč ne bomo spet kmalu srečali!

Že v pozabljenih psevdoliberalnih časih se je v naših časopisih ustalila praksa »ščititi mladino« – pred kom? pred čim? – to včasih ostane v mraku neznanega ter tako pogosto dobi nadvse neumno in celo smešno obliko, še posebno ob napadih na druge vrste tiska, češ, mi smo liberalni, vi pa napadate mladino, torej ste bolj konservativni. Mimogrede naj dodam, da je v tem članku iz »Ruskega mira« tudi obtožba, ki leti naravnost na »Graždanina«, češ da v njem vsepovprek obtožujemo našo šolajočo se mladino v Peterburgu, Moskvi in Harkovu. Ne bom posebej govoril o tem, da avtor članka sam zelo dobro ve, da pri nas ni in ni bilo ničesar, kar bi bilo podobno temu vsesplošnemu obtoževanju, ampak bom našega kritika samo prosil, naj pojasni, kaj pomeni vsepovprek obtoževati mladino. Tega sploh ne razumem! To seveda pomeni, da naj mladine, kdo ve zakaj, na splošno ne bi marali – in niti ne toliko mladine, kolikor nekega starostnega razreda naših mladeničev! Kakšna zmešnjava je to? Kdo bi lahko verjel takšni obtožbi? Jasno je, da so si to obtožbo kot obrambo izmislili na hitro roko, ne da bi se kaj prida poglabljali. Češ, o tem je vredno razmisliti: pokazal sem, da sem sam liberalen, da hvalim mladino, da zmerjam tiste, ki je ne hvalijo, in to je za naročnike dovolj – ena skrb manj! Natanko tako, skrb manj – kajti samo najhujši sovražnik naše mladine se lahko odloči, da jo bo branil na tak način, pri tem pa izvede tako čuden trik, kakršnega je izvedel (nehote, o tem sem zdaj prepričan še bolj kot prej) prostodušni avtor članka v »Ruskem miru«.

To je tako pomembno prav zato, ker si tega prijema ni izmislil »Ruski mir«, ampak je značilen za mnoge naše psevdoliberalne časopise, v katerih ga morda uporabljajo že manj prostodušno. Njegovo bistvo je, prvič, v vsesplošnem hvaljenju mladine, glede vsega in zmeraj, ter v grobih napadih na vse tiste, ki si kdaj dovolijo, da celo na mladino pogledajo kritično. Ta prijem sloni na smešni domnevi, da je mladina še tako nedorasla in da ima tako rada laskanje, da ne bo sprevidela, za kaj gre, ter bo vse vzela za čisto resnico. In res so dosegli to, da je že zelo veliko mladih (trdno verjamemo, da še zdaleč ne vsi) resnično vzljubilo grobo hvaljenje, da zahtevajo laskanje ter so brez premisleka pripravljeni obtoževati vse tiste, ki jim ne prikimavajo na splošno in ob vsakem koraku, še posebno pa v nekaterih primerih. Toda škoda glede tega je za zdaj še začasna – z leti in izkušnjami se bodo tudi pogledi mladine spremenili. Vendar obstaja tudi druga plat laži, ki pa že povzroča neposredno in stvarno škodo.

Ta druga plat prijema »zaščite naše mladine pred družbo in vlado« sloni na preprostem zanikovanju dejstva, ki je včasih nadvse grobo in nesramno, češ, ni dejstva, ni ga bilo in ga ni moglo biti, kdor pa govori, da je bilo, kleveta mladino, torej je sovražnik naše mladine!

Tak je ta prijem. Ponavljam, tudi najhujši sovražnik naše mladine si ne bi mogel izmisliti ničesar, kar bi bilo za njene neposredne interese bolj škodljivo. In jaz hočem to po vsej sili dokazati.

Z zanikovanjem dejstva za vsako ceno je mogoče doseči presenetljive rezultate.

No, in kaj boste s tem dokazali, gospodje, in s čim boste olajšali stvar, če zatrdite (predvsem pa: nihče ne ve, čemu), da so med mladino, ki se »navdušuje«, torej med tistimi, ki se lahko »navdušijo« (četudi nad Nečajevom), zagotovo samo »prazni nerazviteži«, takšni, ki se sploh ne učijo – skratka, brezdelneži z najslabšimi nagibi? S takšnim poenostavljanjem, ko nečajevce ločujete od tistih, ki se učijo, in jih nujno omejite na »prazne nerazviteže«, te nesrečnike že vnaprej obtožite ter se jim dokončno odrečete: »Sami so si krivi, razgrajači in lenuhi, še za mizo niso znali mirno sedeti.« Ko ta primer ločujete in mu odvzemate pravico do tega, da bi ga obravnavali v povezavi s celoto (prav to pa je tudi edina mogoča obramba nesrečnih »zgubljencev«!), jim tako ne samo podpisujete dokončno obsodbo, ampak jim odrekate tudi usmiljenje – naravnost namreč trdite, da njihove zablode izvirajo edinole iz njihovih odvratnih lastnosti ter da so ti mladeniči, celo brez kakršnega koli zločina, vredni samo zaničevanja in gnusa.

In drugič: kaj če bi se na lepem zgodilo, da v kakšno zadevo sploh ne bi bili vpleteni nerazviteži, sploh ne razgrajači, ki brcajo pod mizo, in sploh ne samo lenuhi, ampak nasprotno – prizadevna, goreča mladina, ki se pridno uči in je celo dobrega srca, samo da nepravilno usmerjena? (Razumite to besedo: usmerjena. Nikjer v Evropi ne boste zdaj našli več nihanja med najrazličnejšimi smermi kakor pri nas!) In tako bodo po vaši teoriji »lenuhov in nerazvitežev« ti novi »nesrečniki« še trikrat bolj krivi: »Dali smo jim sredstva, dokončali so univerzitetni študij, temeljito so delali – zanje ni opravičila! Še trikrat manj usmiljenja si zaslužijo kot prazni nerazviteži!« To je rezultat, ki izhaja neposredno iz vaše teorije.

***

Dovolite, gospodje (govorim nasploh in ne samo sodelavcu »Ruskega mira«), na podlagi »zanikovanja dejstva« trdite, da so nečajevi gotovo idioti, »idiotski fanatiki«. Pa je to res? Je to pošteno? Zdaj ne govorim o Nečajevu, ampak o »nečajevih«, v množini. Ja, med nečajevi so lahko tudi zelo mrka bitja, zelo nevesela in sprijena, s slo po spletkarjenju in oblasti, ki je po svojem izvoru lahko zelo zapletena, s strastno in bolestno zgodnjo potrebo po tem, da bi se izrazili kot osebnost. Toda zakaj naj bi bili »idioti«? Nasprotno, celo tisti med njimi, ki so sicer prave pošasti, so lahko zelo razviti, nadvse prekanjeni in celo izobraženi ljudje. Ali pa morda mislite, da znanje, »vedice«, šolski podatki (četudi univerzitetni) tako dokončno izoblikujejo mladeničevo dušo, da ta z diplomo vred dobi neomajen talisman, po zaslugi katerega enkrat za vselej spoznava resnico ter se izogiba skušnjavam, strastem in grehu? Po vašem prepričanju torej vsi ti mladeniči, ki so končali visokošolski študij, takoj postanejo množica majhnih papežev, ki niso izpostavljeni pregrehi.

In zakaj mislite, da so nečajevi gotovo fanatiki? Zelo pogosto so to kratko malo sleparji. »Jaz sem slepar, ne pa socialist,« denimo govori neki nečajev v mojem romanu Besi, toda zagotavljam vam, da bi to lahko rekel tudi v resničnosti. To so zelo zviti sleparji, ki so preučili prav velikodušno plat človeške duše, najpogosteje mlade, da bi na njej igrali kot na glasbilu. Ali res mislite, da so privrženci, ki bi jih lahko pri nas zbral kak nečajev, gotovo samo lenuhi? Ne verjamem, da vsi – jaz sam sem star »nečajevec«, tudi sam sem stal na morišču, obsojen na smrtno kazen, in zagotavljam vam, da sem tam stal v družbi izobraženih ljudi. Skoraj vsa ta družba je končala študij na visokih šolah. Nekateri so se pozneje, ko je že vse minilo, izkazali kot izjemni strokovnjaki in pisatelji. Ne, nečajevci niso zmeraj samo lenuhi, ki niso ničesar študirali.

Vem, gotovo mi boste oporekali, češ da sploh nisem bil nečajevec, ampak samo petraševec. Pa tudi če sem bil petraševec (čeprav ta oznaka po mojem ni pravilna, kajti velike večine petraševcev, v primerjavi s tistimi, ki so stali na morišču, a povsem enakih kot mi, se ni oblast niti dotaknila in jih ni vznemirjala. Res da Petraševskega tudi nikoli niso poznali. Ampak v vsej tej davni zgodbi sploh ni šlo za Petraševskega, to sem hotel reči).

Pa tudi če sem bil petraševec. Kako pa veste, da petraševci ne bi mogli postati nečajevci, torej stopiti na pot Nečajeva, če bi se pač zadeva tako zasukala? Kajpak, takrat si še zamisliti ni bilo mogoče, kako bi se lahko zadeva tako zasukala. Tisto so bili čisto drugi časi. Ampak dovolite mi povedati zase: Nečajev najbrž nikoli ne bi mogel postati, za nečajevca pa že ne morem reči, morda tudi bi … v mladih letih.

O sebi sem zdaj govoril zato, da bi imel pravico govoriti o drugih. In vendar bom nadaljeval le o samem sebi, o drugih, če jih bom že omenil, pa bom govoril nasploh, brezosebno in čisto abstraktno. Zadeva petraševcev je tako davna in sodi v tako davno zgodovino, da najbrž ne bo nobene škode, če se je spominjam, sploh pa tako bežno in abstraktno.

»Pošasti« ali »sleparja« med nami, petraševci, ni bilo niti enega (tako med tistimi na morišču, kot med onimi, ki so ostali nedotaknjeni – to je vseeno). Dvomim, da bo kdo spodbijal to trditev. Tudi temu, da so bili med nami izobraženi ljudje, kot sem že omenil, najbrž ne bo nihče oporekal. Toda bojevati se proti sklopu idej in pojmov, ki so se takrat močno zakoreninili med mladino, se je med nami mogel gotovo le malo kdo. Zastrupljeni smo bili z idejami tedanjega teoretičnega socializma. Politični socializem takrat v Evropi še ni obstajal in voditelji evropskih socialistov so ga celo zavračali.

Louisa Blanca so člani-tovariši njegove Narodne skupščine, poslanci desnice, iz katerih rok ga je takrat iztrgal Arago (zdaj že pokojni astronom in član vlade), po nepotrebnem klofutali in vlačili za lase (kot nalašč je imel izjemno goste in dolge črne lase) – to se je zgodilo tistega nesrečnega jutra v mesecu maju leta 1848, ko je v palačo vdrla množica nestrpnih in lačnih delavcev. Ubogi Louis Blanc, ki je bil nekaj časa član začasne vlade, jih sploh ni izzival: naredil ni nič drugega, kot da je v Luksemburškem dvorcu tem usmiljenja vrednim in lačnim ljudem, ki so zaradi revolucije in republike na lepem zgubili delo, govoril o njihovi »pravici do dela«. Vendar je res, da je bilo – ker je bil vseeno član vlade – njegovo predavanje s tega gledišča strašno nepolitično in seveda smešno. Considérantova revija, pa tudi Proudhonovi članki in brošure, so prav med temi lačnimi in čisto siromašnimi delavci skušali čim bolj osovražiti pravico do dedovanja lastnine. Nobenega dvoma ni, da se je iz vsega tega (torej iz nestrpnosti lačnih ljudi, ki so jih podžigali s teorijami o prihodnji sreči) pozneje razvil politični socializem, katerega bistvo – ne glede na vse cilje, ki jih razglaša – je za zdaj samo želja, da bi revni razredi oropali lastnike, potem pa »bo, kar bo«. (Zares se namreč sploh še niso odločili, s čim bi zamenjali današnjo družbo, sklenili so le, da jo uničijo – to je za zdaj vsa formula političnega socializma.) Toda takrat se je na vse to še zmeraj gledalo v kar se da rožnati in rajsko-nravni luči. Pa tudi to je res, da so takrat porajajoči se socializem celo nekateri njegovi voditelji primerjali s krščanstvom ter ga imeli samo za popravek in izboljšavo slednjega, v skladu z dobo in civilizacijo. Vse te takrat nove ideje so nam bile v Peterburgu strašansko všeč, zdele so se nam nadvse svete in nravne, predvsem pa občečloveške – v njih smo videli prihodnji zakon za vse človeštvo brez izjeme. Te ideje so nas očarale že dolgo pred pariško revolucijo leta 1848. Že leta 1846 me je Belinski posvetil v vso resnico tega prihodnjega »prenovljenega sveta« in v vso svetost prihodnje komunistične družbe. Vsa ta prepričanja o nenravnosti samih temeljev sodobne družbe (krščanskih), o nenravnosti religije in institucije družine, o nenravnosti pravice do lastnine, vse te ideje o odpravi narodnosti v imenu vsesplošnega bratstva ljudi, o zaničevanju domovine kot zavore vsesplošnega razvoja itn. itn. – vse to so bili tako močni vplivi, da jih nismo mogli premagati in da so, nasprotno, prevzemali naša srca in glave v imenu nekakšne velikodušnosti. Vsekakor se nam je ta téma zdela veličastna in veliko plemenitejša od pojmov, ki so takrat prevladovali – in prav to nas je zapeljevalo. Vsi mi – torej ne le petraševci, ampak vsi, ki smo bili takrat zastrupljeni, a smo pozneje ostro zavrnili vse te sanjaške blodnje, vso to temo in grozo, ki se je pripravljala za človeštvo kot njegova prenova in vstajenje – takrat še nismo poznali vzrokov za svojo bolezen ter se zato še nismo mogli bojevati proti njej. Ali potemtakem res mislite, da bi v tisti razvneti dobi, med nauki, ki so prevzemali dušo, in tedanjimi pretresljivimi evropskimi dogodki, ki smo jih, povsem pozabljajoč na domovino, spremljali z vročično napetostjo, da bi torej celo taka stvar, kot je umor à la Nečajev, ustavila prav vse izmed nas?

Grozoviti in odvratni moskovski umor Ivanova je morilec Nečajev svojim žrtvam »nečajevcem« brez dvoma prikazal kot nekaj političnega in koristnega za prihodnjo »skupno in veliko stvar«. Drugače ni mogoče razumeti, kako je nekaj mladeničev (kdor koli že so bili) lahko privolilo v tako mračen zločin. Tudi sam sem v romanu Besi skušal prikazati raznovrstne motive, zavoljo katerih se celo nadvse plemeniti in prostodušni ljudje lahko zapletejo v tako grozljiv zločin. In grozljivo je prav to, da lahko človek pri nas zagreši kar najbolj umazano in nagnusno dejanje, čeprav včasih sploh ni nepridiprav! In tako ni samo pri nas, ampak povsod po svetu, zmeraj in že od začetka vekov – tako je v prehodnih obdobjih, v času življenjskih pretresov, dvomov in zanikanj, skepticizma in negotovosti glede temeljnih družbenih prepričanj. Toda pri nas je to mogoče bolj kot kje drugje, prav v naši dobi, in to je najbolj bolestna in žalostna poteza našega časa. V možnosti samega sebe imeti za poštenjaka in včasih tudi v resnici biti poštenjak, čeprav narediš očitno in nedvomno nizkotnost – prav v tem je naša sodobna nesreča!

In s čim tako posebnim je zavarovana mladina v primerjavi z drugimi starostnimi skupinami, da vi, gospodje zaščitniki mladine, brž ko se mladi pridno učijo in študirajo, zahtevate od njih takšno trdnost in zrelost prepričanj, kakršne ni bilo niti pri njihovih očetih, zdaj je je pa še manj kot kdaj prej. Mladeniči iz naših izobraženskih slojev, ki so odrasli v družinah, v katerih zdaj vse pogosteje srečuješ nezadovoljstvo, nestrpnost, grobo nevednost (ne glede na izobraženost razredov), v katerih se prava izobrazba skoraj povsod zamenjuje z zgolj nesramnim zavračanjem na podlagi govoric, v katerih materialni nagibi prevladujejo nad vsako plemenito idejo, v katerih vzgajajo otroke, odtrgane od tal, zunaj naravne resnice, v nespoštovanju ali ravnodušnosti do domovine in v posmehljivem zaničevanju ljudstva, ki se še posebno močno širi v zadnjem obdobju – ali naj od tod, iz tega izvira naši mladeniči zajemajo resnico in pravilnost svojih prvih življenjskih korakov? Tukaj je začetek zlega: v izročilu, v prenašanju idej iz roda v rod, v tem, da je narod v sebi stoletja tlačil sleherno neodvisno misel, v prepričanju, da lahko postaneš Evropejec samo pod pogojem, da ne spoštuješ samega sebe kot Rusa!

***

Ampak vi tem preveč splošnim opozorilom najbrž ne boste verjeli. »Izobrazba,« ponavljate, »marljivost, prazni nerazviteži.« Zapomnite si, gospodje, da vsi ti naši največji evropski učitelji, naša luč in upanje, vsi ti milli, darwini in straussi, včasih zelo čudno gledajo na nravne dolžnosti sodobnega človeka. Obenem pa to že niso lenuhi, ki niso ničesar študirali, ali razgrajači, ki pod mizo bingljajo z nogami. Zasmejali se boste in vprašali, zakaj mi je padlo na pamet omeniti prav ta imena. Zato ker si je težko že zamisliti, če govorimo o naši mladini, ki je inteligentna, goreča in ki študira, da bi šla ta imena pri njenih prvih življenjskih korakih mimo nje. Mar ruski mladenič lahko ostane ravnodušen do vpliva teh voditeljev napredne evropske misli in drugih, njim podobnih, in še posebno do ruske plati njihovih naukov? Ta smešna besedna zveza »ruska plat njihovih naukov« naj mi bo oproščena samo zato, ker ruska plat teh naukov zares obstaja. Sestavljajo jo tisti sklepi, ki jih iz teh naukov v obliki najtrdnejših aksiomov lahko potegnejo samo v Rusiji in o katerih možnosti v Evropi menda niti ne slutijo. Morda mi boste rekli, da ti gospodje sploh ne nagovarjajo k zločinom in da tudi če na primer Strauss sovraži Kristusa ter je posmehovanje krščanstvu in njegovo blatenje vzel za svoj življenjski cilj, vendarle obožuje človeštvo kot celoto, njegov nauk pa je kar se da vzvišen in plemenit. Zelo mogoče, da je vse to res in da so cilji vseh sodobnih voditeljev napredne evropske misli človekoljubni in veličastni, vendar sem trdno prepričan o nečem drugem: če bi vsem tem največjim sodobnim učiteljem dali neomejeno možnost, da podrejo staro družbo in zgradijo novo, bi nastala taka tema, tak kaos, nekaj tako grobega, slepega in nečloveškega, da bi se vsa stavba ob prekletstvu človeštva podrla, še preden bi bila zgrajena. Če človeški um zavrže Kristusa, lahko pride do presenetljivih rezultatov. To je aksiom. Evropa, vsaj kar zadeva največje predstavnike njene misli, zavrača Kristusa, mi pa, kot je znano, smo Evropo dolžni posnemati.

V življenju ljudi obstajajo zgodovinski trenutki, v katerih lahko očiten, nesramen in kar najbolj grob zločin obvelja za veličino duše, za plemenit pogum človeštva, ki se trga iz okov. Ali moram res naštevati zglede, jih mar ni na tisoče, na desetine, stotine tisočev? … Ta téma je seveda zapletena in neobjemljiva, tako da je o njej zelo težko govoriti v podlistku, in vendar bi navsezadnje, tako vsaj mislim, lahko dopustili tudi mojo predpostavko: celo pošten in prostodušen fant, celo tak, ki je pridno študiral, lahko včasih postane nečajevec … če seveda naleti na Nečajeva; to je že sine qua non …[5]

Mi, petraševci, smo stali na morišču in poslušali svojo obsodbo brez najmanjšega kesanja. Tega seveda ne morem reči za vse, vendar mislim, da se ne bom zmotil, če rečem, da bi tedaj, v tistem trenutku, če že ne vsak, pa vsaj velika večina med nami, imela za nekaj nečastnega, ko bi se odrekla svojemu prepričanju. Ta zadeva sodi v davno preteklost, zato se je morda že mogoče vprašati, ali gre to trmo in nekesanje res pripisati samo slabemu značaju, nerazvitosti in razgrajaštvu. Ne, mi nismo bili razgrajači, morda nismo bili niti slabi mladeniči. Obsodba, smrtna kazen z ustrelitvijo, ki so nam jo vsem prebrali vnaprej, sploh ni bila prebrana za šalo – skoraj vsi obsojenci smo bili prepričani, da bo izvršena, in smo v pričakovanju smrti pretrpeli vsaj deset grozljivih, neizmerno strašnih minut. V teh zadnjih minutah so se nekateri med nami (to vem zatrdno) nagonsko poglabljali vase, bliskovito preverjali vse svoje še tako mlado življenje ter se morda kesali nekaterih slabih dejanj (tistih, ki vsakomur vse življenje skrita ležijo na vesti); toda to, za kar so nas obsodili, tiste misli, tisti nazori, ki so prevzemali našega duha, se nam niso zdeli kot nekaj, za kar bi se morali kesati, nasprotno, v njih smo videli nekaj očiščujočega, mučeništvo, za katero nam bo marsikaj odpuščeno! In to je trajalo dolgo. Zlomila nas niso ne leta pregnanstva ne trpljenje. Še več, nič nas ni zlomilo, in naša prepričanja so nam samo še krepila duha z zavestjo o izpolnjeni dolžnosti. Ne, nekaj drugega je spremenilo naše poglede, prepričanja in srca (govoriti si seveda dovoljujem samo o tistih med nami, o katerih spremembi prepričanj je že postalo znano in kar so tako ali drugače potrdili tudi sami). To nekaj drugega je bil neposreden stik z ljudstvom, bratsko združenje z njim v skupni nesreči, spoznanje, da si postal tak kot ono, da si mu enak ter celo izenačen z njegovim dnom.

Ponavljam, da se to ni zgodilo tako hitro, ampak postopno in po zelo zelo dolgem času. In nista bila ponos in samoljubje tista, ki sta nam preprečevala, da bi priznali svojo zmoto. Poleg tega sem bil jaz morda eden tistih (spet govorim zgolj o sebi), za katere je bila vrnitev k ljudskemu izvoru, k prepoznanju ruske duše in priznanju ljudskega duha najlažja. Izhajam iz pobožne ruske družine. Odkar pomnim samega sebe, pomnim tudi ljubezen staršev do mene. V naši družini smo poznali Evangelij že malodane od najzgodnejšega otroštva. Bilo mi je komaj deset let, ko sem iz Karamzina, ki nam ga je ob večerih na glas bral oče, poznal že skoraj vse najpomembnejše dogodke ruske zgodovine. Obisk Kremlja in moskovskih katedral je bil zame zmeraj nekaj slovesnega. Drugi morda niso imeli takšnih spominov. Zelo pogosto se zamislim in vprašam, kakšne vtise, na splošno, prinaša iz svojega otroštva današnja, sodobna mladina. In če celo meni, ki že po svoji naravi nisem mogel oholo prezreti tistega novega usodnega okolja, v katerega nas je vrgla nesreča, če nisem mogel gledati na ljudskega duha, ki se je pojavil pred mano, površno in zviška – če se je bilo celo meni, pravim, tako težko naposled prepričati o laži in neresničnosti skoraj vsega tistega, kar smo imeli doma za luč in resnico, kako je bilo potem šele drugim, ki so bili še bolj odtrgani od ljudstva in pri katerih je ta prelom nasleden, podedovan še od očetov in dedov? …

Zelo težko bi povedal zgodbo o prerodu svojih prepričanj, tem bolj zato, ker to morda niti ni tako zanimivo, pa tudi nekako ne sodi v podlistek …

***

Gospodje zaščitniki naše mladine, poglejte navsezadnje tisto okolje, tisto družbo, v kateri mladina odrašča, in se vprašajte, ali je v našem času sploh kaj, kar bi bilo manj zaščiteno pred nekaterimi vplivi.

Predvsem se vprašajte: če že očetje teh mladeničev po svojih prepričanjih niso boljši, trdnejši in bolj zdravi, če so ti otroci že v svojih najmlajših letih v družinah srečevali samo cinizem ter oholo in ravnodušno (po večini) zavračanje, če se beseda »domovina« vpričo njih ni izgovarjala drugače kot s posmehljivo grimaso, če so imeli vsi njihovi vzgojitelji do Rusije zaničljiv ali ravnodušen odnos, če so jim celo najvelikodušnejši med njihovimi očeti in vzgojitelji ves čas govorili samo o »občečloveških« idejah, če so že v otroštvu naganjali njihove varuške zato, ker so nad njihovimi zibelkami brale »Bogorodico«, kaj lahko potem zahtevamo od teh otrok in ali se je humano pri njihovi obrambi, če je ta potrebna, izmikati samo z zanikovanjem dejstva?

Pred kratkim sem v časopisu naletel na naslednji entrefilet:[6]

»... ‘Kamsko-Volška gazeta’ poroča, da so bili pred nekaj dnevi trije gimnazijci tretjega letnika Druge kazanske gimnazije poklicani k odgovornosti zaradi nekega prestopka, povezanega z njihovim domnevnim begom v Ameriko« (»Sankt-Peterburške vedomosti«, 13. novembra).

Pred dvajsetimi leti bi se mi novica o nekih gimnazijcih iz tretjega letnika, ki bežijo v Ameriko, zazdela čudna. Toda že samo v tem, da se mi zdaj to ne zdi čudno, ampak, nasprotno, razumljivo, že samo v tem vidim tudi njeno opravičenje!

Opravičenje! Ljubi bog, ali je sploh mogoče tako reči!

Vem, da to niso prvi gimnazijci, da so pred njimi bežali tudi drugi in da ti bežijo, ker so pred njimi bežali njihovi starejši bratje in očeti. Ali se spominjate zgodbe Kelsijeva o revnem častniku, ki je peš, prek Torneja in Stockholma, pobegnil k Hercenu v London, ta pa ga je tam v svoji tiskarni zaposlil kot stavca? Ali se spominjate zgodbe samega Hercena o kadetu, ki se je odpravil, če se ne motim, na Filipine, da bi ustanovil komuno, ter mu je pustil dvajset tisoč frankov za prihodnje emigrante? In vse to je že davna zgodovina! Odtlej so bežali v Ameriko okusit »svobodno delo v svobodni državi« starci, očetje, bratje, gospodične, gardni častniki … med njimi ni bilo kvečjemu semeniščnikov. Ali naj tako majhne otroke, te tri gimnazijce, obtožujemo, ker so tudi njihove šibke ume prevzele velike ideje o »svobodnem delu v svobodni državi« pa o komuni in občeevropskem človeku. Naj jih obtožujemo, ker so vse te neumnosti zanje religija, absentizem in izdaja domovine pa vrlina? In če jih že obtožujemo, v kolikšni meri – to je zdaj vprašanje.

Avtor članka v »Ruskem miru« za podkrepitev svoje ideje, češ da se v »takšne norosti« pri nas spuščajo samo lenuhi in postopaški nerazviteži, navaja zelo znane in spodbudne besede ministra za ljudsko prosveto, ki jih je ta nedavno izrekel v Kijevu, in sicer o tem, da se je imel ob pregledu učnih ustanov v sedmih učnih okrajih priložnost prepričati, da ima »v zadnjih letih mladina veliko resnejši odnos do znanja ter da dela veliko več in bolj temeljito«.

Ja, to so seveda spodbudne besede, besede, v katerih je morda naše edino upanje. V učni reformi zdajšnjega carjevanja je malodane vsa naša prihodnost in mi se tega zavedamo. Toda sam minister za šolstvo je, kot se spominjam, v tem govoru izjavil, da bo treba na končne rezultate reforme čakati še dolgo. Zmeraj smo verjeli, da se je naša mladina študija sposobna lotiti resno. Ampak za zdaj nas obdaja še tako gosta megla lažnih idej, nas in našo mladino obdaja še toliko prividov in predsodkov, vse naše družbeno življenje, življenje očetov in mater te mladine, pa vse bolj dobiva tako čuden videz, da nehote iščeš vse mogoče načine, da bi se rešil dvomov. Eden teh načinov je ta, da si sam manj brezsrčen, da se vsaj včasih ne sramuješ, kadar te kdo imenuje državljana, in da … vsaj včasih poveš resnico, tudi če je ta po tvojem premalo liberalna.

1 državljan (rus.)

2 ruski plemič in državljan sveta (fr.)

3 Jezusovo življenje (fr.)

4 »Samo še trenutek, gospod rabelj, samo še trenutek!« (fr.)

5 nujen pogoj (lat.)

6 notica (fr.)

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1876

Namesto predgovora nekaj o velikem in malem vozu, o molitvi velikega Goetheja in sploh o razvadah

... Hlestakov je pri županu sicer lagal in lagal, a se je vseeno vsaj malce bal, da ga bodo zasačili in vrgli iz sprejemnice. Sodobni hlestakovi se ničesar ne bojijo ter lažejo popolnoma mirno.

Zdaj so vsi popolnoma mirni. Mirni in morda celo srečni. Malo verjetno je, da se kdo tega zaveda, vsak ravna »preprosto«, to pa je že popolna sreča. Ljudje so dandanes, tako kot prej, vsi razžrti od samoljubja, toda prejšnje samoljubje je vstopalo plaho, mrzlično se je razgledovalo in zaziralo v obraze: »Ali sem pravilno vstopil? Ali sem se pravilno izrazil?« Dandanes pa je vsak, kadar kam vstopa, prepričan predvsem o tem, da vse pripada samo njemu. In če ne pripada njemu, se še jezi ne, ampak zadevo reši v trenutku – ali ste že kdaj slišali za takšna sporočilca:

»Dragi očka, star sem triindvajset let, pa nisem še ničesar naredil. Ker sem prepričan, da iz mene ne bo nič, sem sklenil narediti samomor …«

In se ustreli. Ampak to še nekako razumeš, češ: »Čemu bi živel, če ne zaradi ponosa?« Kdo drug pa se malo razgleda, malo se sprehodi in se ustreli molče, edinole zato, ker nima denarja, da bi si omislil ljubico. To je pa že prava svinjarija.

V tisku nas prepričujejo, da se to dogaja zato, ker ljudje preveč razmišljajo. »Sam pri sebi razmišlja in razmišlja, potem pa na lepem kje splava na plan, in sicer prav tam, kjer je nameraval.« Jaz pa sem, nasprotno, prepričan, da sploh ne razmišlja, da je popolnoma nesposoben za kakršne koli sklepe, da je povsem nerazvit, in če si že kaj želi, si to želi njegov trebuh, ne pa zavest – to je kratko malo popolna svinjarija in v tem ni čisto nič liberalnega.

Pri tem se ne pojavi nobeno hamletovsko vprašanje:

Če ne bi groza pred nečim po smrti …[7]

In to je strašansko čudno. Je ta brezmiselnost res v ruski naravi? Rekel sem brezmiselnost in ne brezsmiselnost. Navsezadnje ti ni treba verovati, toda lahko bi vsaj malo razmislil. V našem samomorilcu ni niti senčice slutnje o tem, da se imenuje jaz in da je nesmrtno bitje. Zdi se, kot da ni o tem še nikoli ničesar slišal. In vendar sploh ni ateist. Spomnite se prejšnjih ateistov: ko so zgubili vero v eno, so takoj začeli strastno verovati v nekaj drugega. Spomnite se strastne vere Diderota, Voltaira … Pri naših je to popolna tabula rasa, kakšen Voltaire neki: preprosto ni denarja, da bi si omislil ljubico, in to je vse.

Ko se samomorilec Werther poslavlja od življenja, v zadnjih vrsticah, ki jih zapusti, obžaluje, da ne bo več videl »prelepega ozvezdja Velikega voza«, ter se poslovi od njega. O, kako se je v tej potezici pokazal ves Goethe, ki je tedaj komaj začenjal! In zakaj je mladi Werther tako ljubil ti ozvezdji? Zato, ker se je vsakič, ko ju je gledal, zavedal, da v primerjavi z njima sploh ni atom, da sploh ni nič, da vse to brezno skrivnostnih božjih čudes sploh ni više od njegove misli, njegove zavesti in ideala lepote, ki je v njegovi duši, ampak da mu je enakovredno in da ga povezuje z neskončnostjo biti … in da se ima za vso srečo čutiti to veliko misel, ki mu razodeva, kdo je, zahvaliti samo svoji človeški podobi.

»Veliki Duh, zahvaljujem se ti za človeško podobo, ki si mi jo dal.«

Takšna bi morala biti molitev velikega Goetheja v vsem njegovem življenju. Pri nas to podobo, ki je bila dana človeku, razbijejo povsem preprosto in brez kakršnih koli nemških štosov, poslavljati se od Voza, in to ne le od Velikega, ampak tudi od Malega, pa nikomur še na misel ne pride, in če bi mu že prišlo, tega ne bi naredil: preveč bi ga bilo sram.

»O čem pa govorite?« me bo vprašal začudeni bralec.

»Hotel sem napisati predgovor, ker čisto brez predgovora pač ne gre.«

»Potem pa rajši predstavite svojo usmeritev, svoja prepričanja, povejte, kakšen človek ste in kako si drznete objavljati Dnevnik pisatelja?«

Ampak to je zelo težko in zdaj že vidim, da nisem mojster za predgovore. Napisati predgovor ni morda nič lažje kakor napisati pismo. Kar pa zadeva liberalizem (namesto besede »usmeritev« bom že kar odkrito uporabljal besedo »liberalizem«), je pred kratkim vsem znani Neznanec v enem svojih podlistkov, ko je govoril o tem, kako je naš tisk pričakal novo leto 1876, med drugim pikro pripomnil, da je bilo vse dokaj liberalno. Vesel sem, da je bil pri tem piker. Resnično, naš liberalizem se je v zadnjem času povsod spremenil bodisi v obrt bodisi v razvado. Se pravi, liberalizem sam na sebi sploh ni razvada, ampak pri nas se je kdo ve kako v to razvil. In kar je še bolj nenavadno: naš liberalizem po vsem sodeč spada v razred mirnih liberalizmov, mirnih in že umirjenih, kar je po mojem že zelo slabo, kajti kvietizem se mi zdi še najmanj primeren za to, da bi hodil z roko v roki z liberalizmom. Toda ne glede na takšno spokojnost se povsod kažejo jasna znamenja, da v naši družbi postopno povsem izginja razumevanje tega, kaj je liberalno, kaj pa sploh ne, in ljudje so v tem pogledu zmeraj bolj zmedeni, obstajajo celo primeri izjemne zmedenosti. Skratka, naši liberalci so si namesto tega, da bi postali svobodnejši, z liberalizmom zvezali roke kakor z vrvmi, zato bom tudi jaz ob tej zanimivi priložnosti molčal o podrobnostih svojega liberalizma. Drugače pa naj povem, da se imam za najliberalnejšega med vsemi, če nič drugega zato, ker se sploh nočem umiriti. Ampak dovolj o tem. Kar zadeva vprašanje, kakšen človek sem, bi se o sebi izrazil takole: »Je suis un homme heureux qui n‘a pas l‘air content,« ali po naše: »Srečen človek sem, vendar s tem in onim nisem zadovoljen …«

Naj s tem končam predgovor. Pa tudi napisal sem ga samo zaradi lepšega.

Zlati vek v žepu

Sicer pa mi je bilo dolgčas, pravzaprav niti ne dolgčas, ampak malce neprijetno. Končal se je otroški ples, začel se je ples očetov in – ljubi bog – kakšni nesposobneži! Vsi v novih oblekah, a jih nihče ne zna nositi, vsi se veselijo, a nihče ni vesel, vsi so samoljubni, a se nihče ne zna postaviti, vsi so nevoščljivi, vendar vsi molčijo in se držijo vsak zase. Še plesati ne znajo. Poglejte tistega častnika zelo majhne postave, ki se vrti v plesu (takšnega častnika, torej majhne postave, ki se divje vrti, boste gotovo srečali na vseh plesih srednjega stanu). Ves njegov ples, ves njegov prijem, je samo v tem, da že skoraj zverinsko, v nekakšnih sunkih, suka svojo damo in da je zmožen zavrteti trideset, štirideset dam zapored ter da se s tem ponaša. Ampak kaj je v tem lepega! Ples – to je vendar malodane ljubezenska izpoved (spomnite se menueta), tale pa, kot da bi se tepel. In takrat me je obšla neka fantastična in zelo nenavadna misel: »Kaj bi se zgodilo,« sem pomislil, »če bi si vsi ti ljubki in častivredni gostje zaželeli, da vsaj za trenutek postanejo iskreni in prostodušni, v kaj bi se nenadoma spremenila ta zadušna dvorana? Kaj bi se zgodilo, če bi vsak od njih nenadoma zvedel vso skrivnost? Kako bi bilo, če bi vsak od njih na vsem lepem zvedel, koliko je v njem prostodušnosti, poštenosti, nadvse iskrenega veselja v srcu, čistosti, velikodušnih čustev, dobrih želja, pameti – kaj pameti! – izjemno pretanjene in priljudne duhovitosti in da je vse to v vsakem, prav v vsakem od njih! Ja, gospodje, vse to je v vsakem od vas, in nihče, nihče med vami se tega sploh ne zaveda! O, ljubi gostje, prisegam, da je vsak in vsaka od vas pametnejši od Voltaira, občutljivejši od Rousseauja in veliko zapeljivejši od Alkibiada, don Juana, Lukrecije, Julije in Beatrice! Ne verjamete, da ste tako lepi? Jaz pa vam dajem častno besedo, da se ne pri Shakespearu, ne pri Schillerju, ne pri Homerju, tudi če bi jih vse zbrali skupaj, ne bi našlo nič očarljivejšega od tega, kar bi bilo zdaj, v tem trenutku, mogoče najti med vami, prav v tej plesni dvorani. Kakšen Shakespeare neki! – tukaj bi se pojavilo nekaj takšnega, o čemer se ni našim modrecem niti sanjalo. Ampak vaša nesreča je v tem, da še sami ne veste, kako ste lepi! Ali veste, da bi lahko celo vsak od vas, če bi le hotel, takoj osrečil vse v tej dvorani ter vse potegnil za sabo? In ta moč je v vsakem od vas, le da se skriva tako globoko, da se je že zdavnaj začela zdeti neverjetna. Toda ali zlati vek res obstaja samo na skodelicah iz porcelana?

Ne mrščite se, vaša prevzvišenost, ob besedi zlati vek: dam vam častno besedo, da vam ne bo treba hoditi v obleki zlatega veka, s figovim listom, ampak vam bodo pustili vso vašo generalsko uniformo. Zagotavljam vam, da lahko v zlati vek pridejo celo ljudje s činom generala. Samo poskusite, vaša prevzvišenost, pa čeprav zdaj – imate namreč najvišji čin, pobuda je vaša –, in boste videli, kako pironovsko, če lahko tako rečem, duhovitost bi bili na lepem sposobni pokazati – še za vas bi bila povsem nepričakovana. Se smejete, ne verjamete? Lepo, da sem vas razveselil, in vendar vse, kar sem zdaj natrosil, ni paradoks, ampak čista resnica … Vsa vaša nesreča je v tem, da se vam zdi to neverjetno.

O ljubezni do ljudstva. Nujnost sporazuma z ljudstvom

V januarski številki Dnevnika sem denimo zapisal, da je naše ljudstvo grobo in nevedno, da se vdaja temi in razvratu, da je »barbar, ki čaka na svetlobo«. Toda pravkar sem v »Bratski pomoči« (v zborniku, ki ga je izdal Slovanski komite v podporo Slovanom, ki se bojujejo za svojo svobodo), v članku nepozabnega, vsem Rusom dragega in zdaj že pokojnega Konstantina Aksakova prebral, da je rusko ljudstvo že zdavnaj razsvetljeno in »izobraženo«. In kaj mislite? Ali sem kaj zbegan zaradi tega svojega, vsaj navideznega, nestrinjanja z mnenjem Konstantina Aksakova? Niti malo, z njim se popolnoma strinjam ter ga že dolgo vneto podpiram. In kako združujem takšni nasprotji? Ampak gre ravno za to, da je to po mojem povsem združljivo, drugi pa vse doslej menijo – na moje veliko začudenje –, da sta ti témi nezdružljivi. Pri Rusu iz preprostega ljudstva je treba znati ločiti njegovo lepoto od naplavljenega barbarstva. Naše ljudstvo je bilo zaradi posebnih razmer, ki so vladale v skoraj vsej ruski zgodovini, tako zelo prepuščeno razvratu, tako zelo so ga sprijali, zapeljevali in ves čas mučili, da je pravo čudo, kako je ohranilo človeško podobo, da o njeni lepoti ne govorim. Toda ohranilo je tudi lepoto svoje podobe. Kdor je resničen prijatelj človeštva, komur je vsaj enkrat razbijalo srce zaradi trpljenja ljudstva, ta bo razumel in našemu ljudstvu oprostil vse neprehodno naplavljeno blato, v katerega je potopljeno, in bo v tem blatu znal poiskati briljante. Ponavljam: ne sodite ruskega ljudstva po grdobijah, ki jih tako pogosto počenja, ampak po tistih velikih in svetih rečeh, po katerih tudi med svojimi najhujšimi grdobijami ves čas hrepeni. Poleg tega pa ni vse ljudstvo malopridno, v njem so tudi svetniki, in to kakšni: sami svetijo in vsem nam osvetljujejo pot! Kar nekako slepo sem prepričan, da v ruskem ljudstvu ni takšnega nizkotneža in nepridiprava, ki se ne bi zavedal, da je nizkoten in odvraten, pri drugih pa se dogaja, da človek naredi grdobijo in se zaradi tega še hvali, da svojo grdobijo povzdigne v princip ter zatrjuje, da se prav v njej skriva l‘ordre[8] in svetloba civilizacije, in nesrečnik konča tako, da v to iskreno, slepo in celo pošteno verjame. Ne, našega ljudstva ne smete soditi po tem, kar je, ampak po tem, kar si želi postati. Njegovi ideali so trdni in sveti, in prav ti ideali so ga rešili v stoletjih mučenj, že zdavnaj so se zrasli z njegovo dušo ter jo na veke obdarili s prostodušnostjo in poštenostjo, iskrenostjo in širokim, za vse odprtim duhom, in vse to v kar najprivlačnejši harmoniji. Kar pa zadeva blato, ki ga je toliko, Rus zaradi njega sam najbolj trpi in verjame, da je vse to samo nekaj naplavljenega in začasnega, satanski privid, da pa se bo tema končala in da bo nekoč gotovo zasijala večna luč. Zdaj ne bom omenjal zgodovinskih idealov ljudstva, njegovega Sergija, Teodozija Pečerskega ali celo Tihona Zadonskega. Mimogrede: koliko jih je, ki poznajo Tihona Zadonskega? Zakaj ljudje tako malo vedo in zakaj, kot da bi se zakleli, sploh ne berejo? Ne utegnejo, ali kaj? Verjemite mi, gospodje, da bi na svoje veliko začudenje spoznali prelepe stvari. Toda naj raje preidem k naši literaturi: vse, kar je v njej res lepega, je vzela iz ljudstva, začenši s pohlevnim, prostodušnim Belkinom, tipom, ki ga je ustvaril Puškin. Pri nas namreč vse izhaja iz Puškina. Njegov obrat k ljudstvu v zgodnjem obdobju njegovega ustvarjanja je bil tako izjemen in presenetljiv, za tisti čas je pomenil tako nepričakovano novo besedo, da bi ga lahko pojasnili kvečjemu s čudežem ali z nenavadno veličino genija, ki ga mi, naj mimogrede dodam, še zmeraj nismo sposobni oceniti. Ne bom našteval čisto ljudskih tipov, ki so se pojavili v našem času, toda spomnite se Oblomova, spomnite se Plemiškega gnezda Turgenjeva. Tu seveda ne gre za ljudstvo, toda vse, kar je v teh tipih Gončarova in Turgenjeva večno in čudovito, vse izvira iz tega, da sta se v njih dotaknila ljudstva, stik z njim jima je vlil nenavadno moč. Od njega sta si sposodila njegovo prostodušnost, čistost, krotkost, širino duha in dobroto, ki stojijo nasproti vsemu izkrivljenemu, ponarejenemu, naplavljenemu in suženjsko izposojenemu. Ne čudite se, da sem na lepem spregovoril o ruski literaturi. Naši literaturi gre prav ta zasluga, da se je skoraj vsa, pri svojih najboljših predstavnikih in pred vsem našim izobraženstvom, zapomnite si to, poklonila ljudski resnici in priznala, da so ljudski ideali resnično lepi. Sicer pa niti ni mogla drugače, kot da si jih je vzela za vzor, delno celo nehote. Zares, pri tem jo je najbrž vodil bolj umetniški čut kot pa njena želja. Ampak dovolj o literaturi, tem bolj zato, ker sem o njej spregovoril samo zaradi ljudstva.

Vprašanje o ljudstvu in o pogledu nanj, o razumevanju ljudstva, je zdaj pri nas najpomembnejše, od njega je odvisna vsa naša prihodnost – to je, če smem tako reči, zdaj celo naše najbolj praktično vprašanje. In vendar je ljudstvo za vse nas še zmeraj samo teorija ter še naprej ostaja uganka. Vsi mi, ljubitelji ljudstva, gledamo nanj čisto teoretično in zdi se, da ga prav nihče med nami ne ljubi takšnega, kakršno je v resnici, ampak vsak ljubi samo svojo predstavo o njem. In če bi se pozneje izkazalo, da rusko ljudstvo ni takšno, kakršnega si je vsak od nas zamislil, bi se najbrž vsi mi, ne glede na vso našo ljubezen do njega, od njega takoj odvrnili – brez najmanjšega obžalovanja. Govorim o vseh, vključno s slavjanofili, za katere to velja morda celo bolj kot za druge. Kar zadeva mene, ne bom skrival svojih prepričanj, in sicer prav zato, da bi bolj jasno določil nadaljnjo usmeritev svojega Dnevnika ter se izognil nesporazumom – tako bo vsak že vnaprej vedel, ali mi je vredno podati literarno roko ali ne. Takole razmišljam: dvomim, da smo tako dobri in čudoviti, da bi lahko sami sebe ljudstvu postavili za ideal ter od njega zahtevali, naj po vsej sili postane takšno, kakršni smo mi. Ne čudite se vprašanju, ki je zastavljeno s tako čudnega gledišča. Toda to vprašanje se pri nas kako drugače tudi nikoli ni zastavljalo: »Kdo je boljši – mi ali ljudstvo? Naj ljudstvo sledi nam ali naj mi sledimo njemu?« – to zdaj vsi govorijo, vsi tisti, ki vsaj malo razmišljajo in ki so v srcih vsaj malo zaskrbljeni za skupno stvar. In zato naj tudi jaz odgovorim odkrito: nasprotno, mi se moramo pokloniti ljudstvu in od njega pričakovati vse, tako misel kot podobo, pokloniti se moramo ljudski resnici ter jo priznati za resnico, tudi če bi se pozneje na našo grozo izkazalo, da ta delno izhaja iz Četji-Mineji. Skratka, skloniti moramo glave, tako kot izgubljeni sinovi, ki jih dvesto let ni bilo doma, a so se vseeno vrnili, in to kot Rusi, kar je sicer naša velika zasluga. Po drugi strani pa smo se dolžni pokloniti samo pod enim pogojem, in to je sine qua non:[9] da bi tudi ljudstvo od nas sprejelo marsikaj od tega, kar smo prinesli s sabo. Ne moremo se vendar povsem izničiti pred njim, celo pred kakršno koli že njegovo resnico; kar je naše, naj ostane z nami, in tega ne bomo dali za nič na svetu, niti – v skrajni sili – za srečo združitve z ljudstvom. V nasprotnem primeru je bolje, da eni in drugi propademo vsak zase. Toda nasprotnega primera sploh ne bo – trdno sem prepričan, da to nekaj, kar smo prinesli s sabo, resnično obstaja, da ni privid, ampak ima podobo, obliko in težo. In vendar, naj ponovim, marsikaj od tega, kar nas čaka v prihodnosti, je uganka, in to takšna, da je strašno celo čakati. Napovedujejo, denimo, da bo civilizacija pokvarila ljudstvo: pri takšnem razvoju dogodkov naj bi se poleg odrešitve in svetlobe pojavilo toliko lažnega in ponarejenega, toliko nemira in slabih navad, da bodo kvečjemu v prihodnjih rodovih, morda čez dvesto let, vzklila dobra semena, naše otroke in nas pa morda čaka kaj grozljivega. Tako nekako, gospodje? Je našemu ljudstvu sojeno, da neizogibno preide novo fazo razvrata in laži, tako kot smo jo prešli tudi mi, ko so nam vcepili civilizacijo? (Saj mi najbrž nihče ne bo nasprotoval, če rečem, da smo svojo civilizacijo začeli prav z razvratom?) Glede tega bi si želel slišati kaj spodbudnejšega. Zelo si želim verjeti, da je naše ljudstvo tako velikansko, da se bodo v njem kar sami zgubili vsi novi motni tokovi, če se bodo že od kod pojavili in stekli. In za to si podajmo roke – skupaj, vsak s svojim »mikroskopskim« prispevkom, se potrudimo, da bi se vse izteklo čim bolje in s čim manj napakami. Mi sami tukaj seveda ne moremo veliko, ampak lahko samo »ljubimo domovino«, ne bomo se strinjali glede sredstev ter se bomo še velikokrat sprli, toda če smo sklenili biti dobri ljudje, se bo zadeva naposled vendarle uredila, kar koli že nas čaka v prihodnosti. Takšna je moja vera. Ponavljam: pri tem gre za dvestoletno odvajenost od kakršnega koli dela in nič drugega. In s to odvajenostjo smo tudi končali naše »kulturno obdobje«, in sicer tako, da smo se vsi po vrsti med sabo prenehali razumevati. Kajpak, govorim samo o resnih in odkritosrčnih ljudeh – edinole takšni ne razumejo drug drugega; pri špekulantih je drugače: ti so drug drugega zmeraj razumeli …

Biseri

Rekel sem že, da gospod Spasovič zanikuje kakršno koli mučenje in trpinčenje, storjeno deklici, ter se tej domnevi celo posmehuje. Ko preide h »katastrofi 25. julija«, začne odkrito preštevati brazgotine, modrice, vsako praskico, krastico in koščke odpadle kože ter potem vse to položi na tehtnico: »Toliko in toliko zlatnikov, ni bilo mučenja!« – takšna sta njegovo gledišče in način. Gospoda Spasoviča so v tisku že opozorili, da je to preštevanje brazgotinic in praskic nesmiselno ter celo smešno. Toda na občinstvo in porotnike je vse to računovodstvo gotovo naredilo vtis, češ: »Kakšna natančnost, kakšna vestnost!« Prepričan sem, da so se gotovo našli poslušalci, ki so s posebnim zadovoljstvom zvedeli, da so po informacijo o kakšni brazgotini poslali celo v Ženevo, k de Kombeju. Gospod Spasovič nato zmagoslavno izjavi, da ni bila koža nikjer presekana:

»Ne glede na to, da je mnenje gospoda Lansberga (doktorja, ki je 29. julija pregledal kaznovano deklico in čigar mnenju se gospod Spasovič nadvse pikro posmehuje) za Kroneberga zelo obremenilno, si bom pri obrambi izposodil številne podatke iz njegovega akta z dne 29. julija. Gospod Lansberg je nedvomno potrdil, da na zadnjih delih dekličinega telesa ni bilo nobenih poškodb kože, ampak samo temnoškrlatne podkožne lise in prav takšne rdeče proge …«

Samo! Zapomnite si to besedico. Predvsem pa – pet dni po trpinčenju! Gospodu Spasoviču lahko zagotovim, da te temnoškrlatne podkožne lise izginejo zelo hitro, brez najmanjše nevarnosti za življenje, in vendar, ali ni bilo to mučenje, trpljenje, trpinčenje?

»Teh lis je bilo največ na levi ritnici in ob prehodu na levo stegno. Ker gospod Lansberg ni našel znamenj poškodb, niti prask, je v zapisniku sklenil, da proge in lise niso nevarne za življenje. Šest dni pozneje, 5. avgusta, je deklico pregledal profesor Florinski in ni opazil lis, ampak samo proge – manjše in večje, vendar sploh ni potrdil, da te proge pomenijo kakšno resnejšo poškodbo, četudi je priznal, da je bila kazen huda, še posebno, če upoštevamo predmet, s katerim so otroka kaznovali.«

Gospodu Spasoviču lahko povem, da sem imel v Sibiriji, v bolnišnici in zaporniških barakah, priložnost videti hrbte zapornikov, ki so se vračali z malo prej izvršene kazni ob pomoči »špicrutnov« (tako da so jih vlekli med dvema vrstama vojakov) – dobivali so po petsto, po tisoč, po dva tisoč udarcev s palico naenkrat. To sem videl več desetkrat. Ne boste mi verjeli, gospod Spasovič, ampak nekateri hrbti so tako nabreknili, da so bili za vršek[10] debelejši (dobesedno), čeprav, če pomisliš, koliko je sploh na hrbtu mesa? Bili so prav tiste temnoškrlatne barve z redkimi preseklinami, iz katerih je mezela kri. Lahko ste prepričani, da nihče izmed zdajšnjih medicinskih izvedencev ni videl česa podobnega (pa tudi kje bi mogli to danes videti?). Ti kaznovani zaporniki, če le niso dobili več kot tisoč udarcev, so bili ob prihodu zmeraj videti zelo vedri, čeprav je res, da so bili močno živčno vzburjeni, pa še to samo prvi dve uri. Kolikor se spominjam, se v teh prvih dveh urah nihče izmed njih ni ulegel ali usedel, ampak je samo ves čas hodil po sobi z mokro rjuho na ramenih ter kdaj pa kdaj zadrhtel po vsem telesu. Zdravljenje se je omejevalo na to, da so mu prinesli vedro vode, v katero je od časa do časa namočil rjuho, kadar se je ta na njegovem hrbtu posušila. Kot se spominjam, so si vsi strašno želeli, da bi čim prej zapustili lazaret (med sojenjem so bili namreč dolgo zaprti) ali celo spet zbežali. In tule imate dejstvo: ti ljudje so šest, največ sedem dni po kazni skoraj zmeraj zapustili lazaret, kajti v tem obdobju se je hrbet, če ne štejem nekaterih najmanjših – primerjalno gledano – ostankov, skoraj zmeraj popolnoma zacelil. In že po denimo desetih dneh je zmeraj vse izginilo brez sledi. Kaznovanje s »špicrutni« (dejansko zmeraj s palicami), če udarcev ni bilo preveč, torej ne več kot dva tisoč naenkrat, ni bilo nikoli življenjsko nevarno. Nasprotno, vsi katoržni in vojaški zaporniki (ki so imeli s tem opraviti) so vpričo mene ves čas in večkrat zatrjevali, da so šibe hujše, da »bolj žgejo« in da so veliko nevarnejše – človek lahko namreč prenese tudi več kot dva tisoč udarcev s palico, ne da bi bilo to življenjsko nevarno, medtem ko že od štiristotih s šibo lahko umre, po petstotih ali šeststotih naenkrat pa ga že skoraj zanesljivo čaka smrt, kajti tega nihče ne more prenesti. Po vsem tem vas sprašujem, gospod odvetnik: te palice potemtakem niso bile življenjsko nevarne in niso povzročale niti najmanjših poškodb, toda ali res mislite, da takšna kazen ni bila mučna in da pri tem ni šlo za trpinčenje? Ali res mislite, da se tudi deklica ni četrt ure mučila pod grozljivimi šibami, ki zdaj ležijo v sodni dvorani na mizi, ter pri tem kričala: »Očka! Očka!« Zakaj torej zanikujete njeno trpljenje in trpinčenje?

Toda zgoraj sem že govoril o tem, od kod takšna zmeda; naj ponovim: gre za to, da je naš »Kazenski zakonik«, kot pravi gospod Spasovič, glede pojma in opredelitve, kaj natanko naj razumemo pod besedo mučenje, »nejasen, nepopoln in luknjast«.

»... Vladni senat v teh istih sklepih, na katere se sklicuje tožilstvo, zato po drugi strani opredeljuje, da je treba pod trpinčenjem in mučenjem razumeti takšen poseg na osebnost ali osebno nedotakljivost človeka, ki ga spremljata mučenje in okrutnost. Pri trpinčenju in mučenju mora biti po mnenju senata fizično trpljenje nujno hujše in dolgotrajnejše kakor pri navadnem pretepanju, četudi hudem. Če pretepanja ne moremo označiti za težkega, trpinčenje pa mora biti težje od težkega pretepanja, če ga noben izvedenec ni označil za težkega, razen gospoda Lansberga, ki pa se je sam odrekel svojemu sklepu, se zastavlja vprašanje, kako je mogoče to dejanje uvrstiti v kategorijo trpinčenja in mučenja? Menim, da je to nepredstavljivo.«

Ampak saj ravno za to gre: »Kazenski zakonik« je nejasen in stranka gospoda Spasoviča, ki je obtožena mučenja, bi bila lahko obsojena po enem najstrožjih členov zakona, ki naj ne bi ustrezal stopnji njenega zločina, se pravi, da jo čaka nadvse huda kazen, ki sploh ni sorazmerna z njenim »dejanjem«. Toda ne razumem, zakaj nam te nejasnosti tako tudi ne razložijo, češ: »Opraviti imamo s trpinčenjem, ampak vseeno ne s takšnim, kot določa zakon, ki bi bilo torej težje od težkega pretepanja, zato moje stranke ne morete obtožiti trpinčenja.« Ampak ne, gospod Spasovič noče niti malo popustiti – dokazati hoče, da ni bilo sploh nobenega trpinčenja, niti zakonitega niti nezakonitega, in sploh nobenega trpljenja! Toda povejte, kaj pa nas briga, da se mučenje in trpinčenje te deklice ne ujema povsem z zakonsko opredelitvijo trpinčenja? Saj ste vendar sami rekli, da je v zakonih luknja. Otrok je vendar vseeno trpel: ali res mislite, da ni trpel, da ga niso tudi v resnici, zares trpinčili, ali res mislite, da nas lahko tako preslepite? Ja, gospod Spasovič namerava storiti prav to – nobenega dvoma ni, da bi nas rad preslepil, češ, otrok se je že naslednjega dne »igral«, deklica je že »šla v šolo«. Dvomim, da se je igrala. Bibina, nasprotno, priča, da je deklica, ko si jo je ogledovala, preden je šla podat ovadbo, »bridko jokala in ponavljala: Očka! Očka!« Ah, ljubi bog, ampak tako majhni otroci so vendar tako občutljivi in dovzetni! Kaj zato, če se je naslednjega dne morda tudi že igrala, z modro škrlatnimi lisami na telesu? Nekoč sem videl petletnega dečka, ki je že skoraj umiral od škrlatinke ter bil povsem nemočen in izčrpan, a je vseeno čebljal o tem, da mu bodo kupili obljubljenega psička, in prosil, naj mu prinesejo vse njegove igrače ter jih položijo ob posteljico: »Vsaj pogledal jih bom.« Toda največja umetnost je v tem, da gospod Spasovič povsem ignorira otrokovo starost! Ves čas nam govori o neki pokvarjeni in pregrešni deklici, ki so jo že večkrat zasačili pri kraji in ki v duši skriva razvratno pregreho, pri tem pa kot da povsem pozablja (in z njim vred mi), da je otrok star komaj sedem let in da bi bil ves ta tepež, ki je trajal cele četrt ure, s tistimi devetimi jerebikovimi »špicrutni«, ne le za odraslega, ampak že za štirinajstletnika gotovo desetkrat lažji kot pa za to usmiljenja vredno drobtinico! Nehote se vprašaš: čemu gospodu Spasoviču vse to? Zakaj tako vztrajno zanikuje dekličino trpljenje, zakaj porablja za to skoraj vso svojo umetnost in se tako izvija, da bi nas preslepil? Mar res samo iz odvetniškega samoljubja, češ: »Stranko bom ne le izmazal, ampak bom tudi dokazal, da je vse skupaj smešen larifari in da očetu sodijo samo za to, ker je enkrat našibal pokvarjeno punčko.« Ampak rekli smo že, da mora zatreti vsako vašo simpatijo do nje. In čeprav ima za to že vnaprej pripravljenih veliko sredstev, se vseeno boji, da bo otroško trpljenje v vas izzvalo – kaj pa veš – človeška čustva. Prav vaša človeška čustva pa so zanj nevarna: morda se boste razjezili na njegovo stranko, zato jih mora pravočasno potlačiti, sprevreči in izsmejati – skratka, narediti nekaj, kar se zdi nemogoče, nemogoče že zgolj zato, ker imamo pred sabo popolnoma jasno, natančno in povsem odkrito pričevanje očeta, ki je nedvomno in pošteno priznal, da je otroka trpinčil:

»25. julija ga je razdražila hči (priča oče), zato jo je natepel s tem šopom šib, našibal jo je močno, poleg tega jo je tokrat šibal dolgo, ves iz sebe, nezavedno, kamor je padlo. Ali so se pri tem zadnjem tepežu šibe polomile, ne ve, vendar se spominja, da so bile na začetku šibanja daljše.«

Vendar je res, da oče pri preiskavi, ne glede na to pričevanje, ni hotel priznati, da je kriv trpinčenja hčere, in je izjavil, da jo je do 25. julija zmeraj kaznoval lahko. Mimogrede, pogled na lahko ali težko kazen je tudi to pot stvar osebnega razumevanja: udarce po obrazu sedemletnega otroka, tako da je temu iz nosa brizgnila kri, ki jih ne zanikuje ne Kroneberg ne njegov odvetnik, imata očitno oba za blago kazen. Gospod Spasovič je glede tega natrosil tudi veliko drugih biserov, na primer:

»Kot ste lahko slišali, so znamenja na komolcih skoraj zanesljivo nastala samo zato, ker so jo med kaznovanjem držali za roke.«

Ste slišali: samo zato! Čvrsto so jo morali držati, če je od tega dobila modrice! O, saj vendar tudi gospod Spasovič ne trdi kar naravnost, da je bilo pri tem vse lepo in prav – naj navedem še eno njegovo razmišljanje:

»Govorijo, da je ta kazen hujša od navadne. Ta opredelitev bi bila sijajna, če bi definirali, kaj je navadna kazen, toda ker takšne definicije kmalu ne bo, nihče ne more zatrdno reči, ali je bila ta kazen res hujša od navadne (in to govori po pričevanju očeta, da je deklico šibal dolgo, nezavedno in ves iz sebe!!!). Vzemimo, da je bilo tako. In kaj to pomeni? To pomeni, da je taka kazen v večini primerov prehuda za otroke. Ampak tudi otroci lahko ušpičijo kaj posebnega. Ali res ne morete dopustiti, da je v izjemnih primerih očetova oblast lahko večja, da se mora torej oče odločiti za strožje ukrepe kot po navadi, ki niso podobni tistim običajnim, vsakdanjim.«

In to je tudi vse, glede česar je gospod Spasovič pripravljen popustiti. V vsem tem trpinčenju potemtakem vidi samo »strožje ukrepe kot po navadi«, vendar mu je žal celo tega popuščanja: na koncu svojega odvetniškega govora vse to vzame nazaj in reče: »Očetu sodijo – za kaj? Za zlorabo oblasti. Toda zastavlja se vprašanje, kje je meja te oblasti? Kdo bo določil, kolikokrat in kdaj lahko oče udari otroka, ne da bi pri tem poškodoval otrokov organizem?«

Ne da bi mu zlomil nogo, ali kako to mislite? In če mu ne zlomi noge, potem je vse drugo dovoljeno? Ali govorite resno, gospod Spasovič? Ali res ne veste, kje je meja te oblasti ter »kolikokrat in kdaj lahko oče udari otroka«? Če ne veste, vam bom jaz povedal, kje je ta meja! Meja te oblasti je v tem, da se ne sme sedemletne drobtinice, ki ne more biti odgovorna za svoje »pregrehe« (te je treba popravljati čisto drugače) – ne sme se, vam pravim, tega bitja z angelsko podobo, ki je veliko čistejše in nedolžnejše kot midva, gospod Spasovič, kot midva in vsi, ki so bili v sodni dvorani ter sodili in obsojali to deklico, ne sme se je, ponavljam, tepsti z devetimi jerebikovimi »špicrutni«, in to četrt ure, ne da bi se zmenili za njene krike: »Očka, očka!«, ki so skoraj spravili ob pamet ter razbesneli preprosto kmetico, hišnico – ne sme se, navsezadnje, odkritosrčno priznavati, da »sem jo šibal dolgo, ves iz sebe, nezavedno, kamor je padlo!« – človek ne sme biti ves iz sebe, kajti vsaka jeza ima svoje meje, tudi če se jeziš na neodgovornega sedemletnega otroka, ker je ukradel suho slivo in zlomil pletilko! Ja, umetelni odvetnik, vse ima svoje meje, in če ne bi vedel, da vse to govorite nalašč, da se samo na vse pretege pretvarjate, ker bi radi rešili svojo stranko, bi k temu dodal, že glede vas samih, da obstaja meja tudi za vsakršne »lire« in odvetniške »dojemljivosti«, in ta meja je v tem, da ne govorite tako gromozanskih neumnosti, kakršne govorite vi, gospod odvetnik! Ampak na žalost ste se samo žrtvovali za svojo stranko, tako da vam niti nimam pravice govoriti o mejah, temveč se lahko samo čudim velikosti vaše žrtve!

Sanjarije o Evropi

»Ali ni v Evropi in povsod drugod enako? Ali se niso vse tamkajšnje združujoče sile, na katere smo tudi mi polagali toliko upov, sprevrgle v žalosten privid? Ali tamkajšnje razpadanje in osamljanje ni še hujše kot pri nas?« To je vprašanje, ki se mu Rus ne more izogniti. Pa tudi – kateri pravi Rus ne razmišlja predvsem o Evropi?

Ja, na videz je tam morda še huje kot pri nas – kvečjemu zgodovinski vzroki za osamljanje so nemara razvidnejši. Toda zato je slika tam morda tudi bolj žalostna. Prav s tem, da je pri nas teže najti kakšen smiseln vzrok in izslediti vse konce naših pretrganih niti, prav s tem se lahko nekoliko tolažimo: naposled bodo ugotovili, da je bilo to nerazumno in povsem nesorazmerno zapravljanje moči, na pol umetno in izzvano, ter se bodo navsezadnje morda želeli sporazumeti. Potemtakem vendarle obstaja upanje, da se bo sveženj spet zbral. Tam, v Evropi, pa se noben sveženj ne bo več zvezal; tam so se vsi osamili, in to že ne tako kot pri nas, ampak zrelo, jasno in razločno, tam skupine in posamezniki preživljajo svoje poslednje dneve in se tega tudi sami zavedajo. Drug drugemu nočejo ničesar odstopiti in bodo raje umrli, kot pa da bi to naredili.

Mimogrede, pri nas zdaj vsi govorijo o miru. Vsi napovedujejo dolgotrajen mir, povsod vidijo jasno obzorje, zveze in nove sile. Celo v tem, da so v Parizu ustanovili republiko, vidijo znamenje miru, celo v tem, da je to republiko ustanovil Bismarck, celo v tem vidijo znamenje miru. V sporazumu velikih vzhodnih držav jasno vidijo velika zagotovila za mir, nekateri naši časopisi pa so na lepem celo v zdajšnjih hercegovskih nemirih, glede katerih jih je še nedavno tako skrbelo, začeli opažati nedvomna znamenja trdnosti evropskega miru (morda zato, ker se je tudi ključ za rešitev hercegovskega vprašanja znašel v Berlinu, in to spet v skrinjici kneza Bismarcka?). Toda najbolj se pri nas veselijo francoske republike. Mimogrede, zakaj Francija še naprej stoji v ospredju Evrope, ne glede na to, da jo je premagal Berlin? Tudi najmanjši dogodek v Franciji vse doslej včasih zbuja v Evropi več simpatij in zanimanja kot celo pomemben berlinski. To se brez dvoma dogaja zato, ker je bila to zmeraj država prvega koraka, prvega preskusa in prve vpeljave idej. Zato tudi vsi pričakujejo, da se bo zagotovo tam »začel konec«: kdo drug kot Francija bo prvi naredil ta usodni in končni korak?

Morda se je prav zato v tej »vodilni« državi pokazalo največ nespravljivih »osamitev«. Mir je tam povsem, »dokončno« nemogoč. Ko so v Evropi pozdravljali republiko, so vsi zatrjevali, da je ta Franciji in Evropi potrebna že zato, ker lahko samo republika prepreči »maščevalno vojno« z Nemčijo in ker med vsemi vladavinami, ki so se še nedavno potegovale za oblast v Franciji, samo republika ne bo pripravljena tvegati ter se spuščati v kaj takega. Ampak vse to so blodnje: tudi republiko so razglasili prav zaradi vojne, če ne z Nemčijo pa s še nevarnejšim tekmecem, tekmecem in sovražnikom vse Evrope – s komunizmom, in ta tekmec se bo zdaj, v republiki, dvignil veliko prej, kot bi se v kateri koli drugi vladavini! Katera koli druga vladavina bi z njim sklenila sporazum ter tako oddaljila razplet, republika pa mu ne bo ničesar odstopila, ampak ga bo celo sama prva izzvala in prisilila v boj. Zato naj mi nihče ne govori, da »republika pomeni mir«. Resnično, kdo je tokrat razglasil republiko? Sami buržuji in mali lastniki. Ali je že dolgo, odkar so postali takšni republikanci, in ali se niso prav oni doslej najbolj bali republike, v kateri so videli samo anarhijo in korak do zanje grozljivega komunizma? Konvent je med prvo revolucijo v Franciji razdrobil veliko lastnino emigrantov in Cerkve na majhne dele ter jih zaradi nenehne finančne krize, ki je takrat vladala, začel prodajati. Ta ukrep je obogatil velik del Francozov ter jim omogočil, da so čez osemdeset let meni nič tebi nič plačali pet milijard odškodnine. Toda ta ukrep, ki je pripomogel k začasnemu blagostanju, je za strašansko dolgo časa ohromil demokratične težnje, tako da je izjemno namnožil vojsko lastnikov ter Francijo prepustil neomejeni vladavini buržoazije, ki je največji sovražnik demosa. Brez tega ukrepa se buržoazija, potem ko je zamenjala plemstvo, prejšnje gospodarje Francije, na oblasti nikoli ne bi obdržala tako dolgo. Toda posledica tega je bila tudi ta, da se je demos nespravljivo nasršil; buržoazija je sama sprevrgla naravni potek demokratičnih teženj ter jih spremenila v sovraštvo in slo po maščevanju. Stranke so se tako osamile, da je ves organizem države dokončno razpadel, celo tako zelo, da ni več nobene možnosti za njegovo obnovo. Francija še naprej ostaja enotna država samo zaradi naravnega zakona, po katerem se celo prgišče snega ne more stopiti, preden se ne izteče za to odmerjen čas. In prav ta privid celovitosti imajo nesrečni buržuji, z njimi vred pa tudi mnogi prostodušni Evropejci, še naprej za živo moč organizma, slepijo se z upanjem, hkrati pa trepetajo od strahu in sovraštva. Toda v resnici je enotnost dokončno izginila. Oligarhi gledajo samo na korist bogatih, demokracija samo na korist revnih, o družbeni koristi, koristi vseh in prihodnosti vse Francije pa zdaj tam ne razmišlja nihče več razen socialističnih in pozitivističnih sanjačev, ki poudarjajo pomen znanosti in upajo, da jim bo ta dala vse, torej novo zedinjenje ljudi in nove principe družbenega organizma, ki bodo že matematično trdni in neomajni. Vendar je malo verjetno, da se je znanost, na katero polagajo toliko upov, sposobna tega lotiti že zdaj. Težko si je predstavljati, da pozna človeško naravo že tako dobro, da bi lahko nezmotno ugotovila nove zakone družbenega organizma. Toda ker se glede tega ni mogoče obotavljati in čakati, se kar samo zastavlja vprašanje: ali je znanost pripravljena na to nalogo že zdaj, tudi če ta ne presega njenih moči v njenem prihodnjem razvoju? (Trditvi, da ta naloga gotovo presega moči človeške znanosti, celo v vsem njenem prihodnjem razvoju, se bom za zdaj izognil.) Ker se znanost sama najbrž ne bo hotela odzvati na ta poziv, je iz vsega tega razvidno, da gibanje demosa v Franciji (pa tudi povsod drugod po svetu) za zdaj vodijo samo sanjači, sanjače pa najrazličnejši špekulanti. Pa tudi v sami znanosti – ali v njej ni sanjačev? Vendar je res, da so sanjači celo upravičeno zavladali gibanju, kajti v vsej Franciji samo oni razmišljajo o splošnem zedinjenju in prihodnosti, potemtakem imajo – ne glede na vso svojo očitno šibkost in fantastičnost – tudi pravico do moralne kontinuitete v državi, in to čutijo vsi. Toda najgrozljivejše je, da se je tam, poleg vsega fantastičnega, pojavila tudi nadvse okrutna in nečloveška težnja, ki že ni več fantastična, temveč resnična in zgodovinsko neizogibna. Vsa se izraža v reku: »Ote toi de là, que je m‘y mette!« (Poberi se, jaz bom zasedel tvoje mesto!) V milijonih demosa (razen zelo redkih izjem) prevladuje želja po tem, da bi oropali lastnike. Toda teh siromakov ne smemo obsojati: oligarhi so jih sami držali v tej temí, in to tako dolgo, da vsi ti milijoni nesrečnih in zaslepljenih ljudi razen zanemarljivih izjem res nadvse naivno mislijo, da bodo prav po zaslugi tega ropanja obogateli ter da je prav v tem bistvo socialne ideje, o kateri jim govorijo njihovi voditelji. Pa tudi, kako naj bi razumeli svoje sanjaške voditelje ali kaj vem kakšne prerokbe o znanosti? Toda vseeno bodo zagotovo zmagali, in če bogati ne bodo pravočasno popustili, se bodo zgodile grozljive stvari. Ampak pravočasno ne bo popustil nihče – morda tudi zato ne, ker je čas za popuščanje že minil. Pa tudi siromaki sami tega ne bodo hoteli, zdaj ne bodo več privolili v noben sporazum, tudi če bi jim dali vse: ves čas bodo mislili, da jih goljufajo in sleparijo. Poračunati hočejo sami.

Bonaparti so se držali na oblasti prav zato, ker so obljubljali možnost sporazuma z njimi ter celo delali mikroskopske korake v tej smeri, res da zmeraj zahrbtne in hinavske. Toda oligarhi so vanje prenehali verjeti, pa tudi demos jim ne verjame niti za trohico. Kar zadeva vladavino kraljev (starejšo rodbino), lahko ti ponudijo delavcem kot odrešitev pravzaprav samo rimskokatoliško vero, ki pa je ne le demos, ampak tudi velika večina Francije že zdavnaj ne pozna več in je tudi noče poznati. Pravijo celo, da se med delavci, vsaj v Parizu, v zadnjem času izjemno hitro širi spiritualizem. Mlajšo kraljevsko rodbino (orleansko), ki so jo sicer nekaj časa imeli za naravno voditeljico francoskih lastnikov, pa je zasovražila celo sama buržoazija – njihova nesposobnost je postala že vsem očitna. In vendar so se morali lastniki nekako rešiti, nujno in čim prej so si morali poiskati voditelja za velik poslednji boj z grozljivim sovražnikom, ki jih čaka v prihodnosti. Zavest in nagon sta jim tokrat prišepnila pravo rešitev – izbrali so republiko.

Obstaja politični, morda pa tudi naravni zakon, v skladu s katerim dva močna in drug drugemu najbližja soseda, naj sta še taka prijatelja, zmeraj končata z željo, da bi drug drugega uničila, ter to željo prej ali slej tudi začneta uresničevati. (O tem pravilu močnega sosedstva bi tudi mi, Rusi, lahko malo bolj razmislili.) »Od rdeče republike naravnost v komunizem« – prav to geslo je doslej strašilo francoske lastnike, in toliko vode je moralo preteči, da so nenadoma, v veliki večini, uganili, da bodo prav najbližji sosedje najhujši sovražniki, že samo iz principa samoohranitve. Resnično, kaj je pravzaprav – ne glede na tako bližnje sosedstvo rdeče republike in komunizma –, kaj je pravzaprav lahko bolj sovražno in polarno nasprotno komunizmu kakor republika, pa čeprav krvava republika iz leta 1893? V republiki sta najpomembnejši republikanska oblika in teza: »La république avant tout, avant la France.«[11] V republiki se vse upanje polaga zgolj na obliko: tudi če imamo namesto Francije »Mac-Mahonijo«, samo da se imenuje republika – to je značilno za zdajšnjo »zmago« republikancev v Franciji. Rešitev potemtakem iščejo v obliki. In po drugi strani, kaj je komunizmu mar republikanska oblika, ko pa že v svoji osnovi zavrača ne le vsako obliko vladavine, ampak tudi samo državo in vso sodobno družbo? Potrebnih je bilo osemdeset let, da je večina Francozov sprevidela to polarno nasprotnost, to vzajemno antitezo dveh sil, toda naposled jo je sprevidela in – potrdila republiko: pred sovražnika je postavila njegovega najnevarnejšega in najnaravnejšega tekmeca. Republika za nič na svetu ne bo hotela preiti v komunizem ter se ukiniti. Republika je pravzaprav najnaravnejši izraz in oblika buržoazne ideje, pa tudi vsa francoska buržoazija je otrok republike, prav ta jo je namreč ustvarila ter organizirala v obdobju prve revolucije. Tako je osamitev postala dokončna. Rekli mi bodo, da je do vojne še daleč. Dvomim, da zelo daleč. Morda niti ne bi bilo najboljše, ko bi si želeli odmika razpleta. Socializem je že zdaj razžrl Evropo, do takrat pa bo spodjedel že čisto vse. Knez Bismarck se tega zaveda, vendar se po nemško preveč zanaša na kri in železo. Ampak kaj lahko tukaj narediš s krvjo in železom?

Mrtva sila in prihodnje sile

Rekli bodo: ampak vseeno zdaj, ta hip, ni niti najmanjšega razloga za vznemirjenje, vse je jasno in svetlo. V Franciji je »Mac-Mahonija«, na Vzhodu veliki sporazum držav, vojaški proračuni se povsod izjemno povečujejo – kako ne bi vladal mir?

Kaj pa papež? Danes ali jutri bo namreč umrl – in kaj bo potem? Bo rimski katolicizem res privolil v to, da umre skupaj z njim, tako rekoč za družbo? O, še nikoli ni tako hlepel po tem, da bi živel, kakor zdaj! Sicer pa, ali je sploh mogoče, da se naši preroki papežu ne bi smejali? Vprašanje o papežu se pri nas sploh ne zastavlja in pravzaprav ne obstaja. Toda ta »osamitev« je preveč gromozanska in preveč polna nadvse neobjemljivih, preobsežnih želja, da bi se jim lahko odrekli v prid miru vsega sveta. Pa tudi čemú, v korist česa bi se jim odrekli? V korist človeštva, ali kaj? Katolicizem ima sebe že zdavnaj za nekaj, kar je nad vsem človeštvom. Doslej se je pečal samo z močnimi tega sveta ter se je do zadnje ure zanašal nanje. Toda ta ura je, kot se zdi, zdaj dokončno prišla in rimski katolicizem se bo zagotovo odvrnil od zemeljskih vladarjev, ki so ga sicer sami prevarali in v Evropi proti njemu že zdavnaj sprožili vsesplošno gonjo, ki se je zdaj, v naših dneh, že dokončno organizirala. Ampak kaj češ, rimski katolicizem je delal tudi že večje obrate: nekoč, ko je bilo to potrebno, je brez pomislekov prodal Kristusa, da bi prišel do posvetne oblasti. Ko je razglasil dogmo, »da se krščanstvo na svetu ne more ohraniti brez papeževe posvetne oblasti«, je tako oznanil novega Kristusa, ki prejšnjemu ni več podoben in ki je podlegel tretji hudičevi skušnjavi, posvetni oblasti: »Vse ti bom dal, če padeš predme in me moliš.« O, slišal sem strastne ugovore na to misel – ugovarjali so mi, da Kristusova vera in podoba še naprej živita v srcih številnih katolikov v vsej prejšnji resnici in čistosti. To zagotovo drži, toda glavni izvir se je skalil in je nepovratno zastrupljen. Poleg tega pa od takrat, ko je Rim v obliki trdne dogme razglasil svojo privolitev v tretjo hudičevo skušnjavo, še ni preteklo dovolj časa za to, da bi lahko opazili vse neposredne posledice te izjemno pomembne odločitve. Zanimivo je, da so to dogmo razglasili, da so »vso skrivnost« razkrili prav v trenutku, ko je združena Italija že trkala na rimska vrata. Temu so se takrat pri nas mnogi smejali: »Srdit, a šibak …« Vendar dvomim, da je šibak. Ne, ljudje, ki so sposobni takšnih odločitev in obratov, ne morejo umreti brez boja. Ugovarjali mi bodo, da je bilo v katolicizmu zmeraj tako, če nič drugega je bilo tako zmeraj mišljeno, in da torej sploh ni bilo nobenega prevrata. Res je, ampak to je bila zmeraj skrivnost: papež se je dolga leta pretvarjal, da je zadovoljen s svojo malo posestjo, Papeškim okrožjem, ampak vse to je bila samo prispodoba. Najpomembnejše je to, da se je v tej prispodobi zmeraj skrivalo zrno poglavitne misli, tistega nedvomnega in stalnega upanja papeštva, da se bo to zrno nekoč razvilo v košato drevo ter zasenčilo ves svet. In tako je katoliški vladar prav v poslednjem trenutku, ko so mu skušali vzeti še zadnjo desetino njegove posvetne posesti in je že zagledal svojo smrt, nenadoma vstal ter vsemu svetu povedal vso resnico o sebi: »Ste mislili, da sem bil zadovoljen že samo z nazivom gospodarja Papeškega okrožja? Vedite, da sem se zmeraj imel za vladarja vsega sveta in vseh posvetnih kraljev, in to ne samo za njihovega duhovnega, ampak posvetnega, pravega gospodarja, za vladarja in imperatorja. Jaz sem kralj vseh kraljev in gospodar vseh gospodarjev in samo jaz na zemlji odločam o usodah, časih in dnevih; in zdaj to vsemu svetu razglašam v dogmi o svoji nezmotljivosti.« Ne, v tem je moč, to je veličastno, ne pa smešno, to je obuditev stare rimske ideje o svetovnem gospostvu in zedinjenju, ki v rimskem katolicizmu v resnici nikoli ni umrla, to je Rim Julijana Odpadnika, toda ne premaganega, ampak takšnega, ki je v novi in poslednji bitki sam premagal Kristusa. Prodaja pravega Kristusa za kraljestva sveta se je tako uresničila.

In v rimskem katolicizmu se bo uresničila in končala tudi zares. Ponavljam, ta strašna vojska ima preostre oči, da ne bi naposled opazila, kje je zdaj prava moč, na katero bi se lahko oprla. Potem ko je katolicizem zgubil zaveznike kralje, bo zagotovo planil k demosu. Ima na desetine tisočev zapeljivcev, nadvse modrih in spretnih poznavalcev srca in psihologov, dialektikov in spovednikov, ljudstvo pa je bilo zmeraj in povsod prostodušno in dobro. Povrh tega v Franciji, zdaj pa celo v mnogih drugih delih Evrope, ljudstvo sicer sovraži vero ter jo zaničuje, vendar Evangelija sploh ne pozna, vsaj v Franciji ne. Vsi ti poznavalci srca in psihologi bodo pohiteli med ljudstvo ter mu prinesli novega Kristusa, tistega, ki je že v vse privolil in ki so ga razglasili na zadnjem nepoštenem rimskem koncilu. »Ja, naši prijatelji in bratje,« bodo rekli, »vse, za čimer se ženete, vse to že dolgo hranimo za vas v tej knjigi in vaši voditelji so vse to ukradli prav nam. In če smo vam doslej morda govorili malce drugače, smo vam samo zato, ker ste bili še kot majhni otroci in je bilo še prezgodaj, da bi zvedeli resnico, ampak zdaj je prišel tudi čas za vašo resnico. Vedite, da ima papež ključe svetega Petra in da vera v Boga ni nič drugega kakor vera v papeža, ki vam ga je sam Bog postavil za svojega namestnika na zemlji. Papež je nezmotljiv in dana mu je božja oblast, on je vladar časov in dni; in zdaj je sklenil, da je prišel tudi vaš čas. Prej je bila glavna moč vere ponižnost, zdaj pa je prišel konec ponižnosti in papež ima moč, da jo ukine, kajti dana mu je vsa oblast. Ja, vsi ste bratje in tudi sam Kristus je velel, da bodite vsi bratje, in če vas starejši bratje nočejo sprejeti k sebi kot brate, vzemite palice, sami stopite v njihovo hišo ter jih do tega, da postanejo vaši bratje, pripravite s silo. Kristus je dolgo čakal, da se vaši razuzdani starejši bratje pokesajo, zdaj pa vam sam dovoljuje razglasiti: ‘Fraternité ou la mort!’[12] Če ti tvoj brat noče dati polovice svojega imetja, mu vzemi vse, kajti Kristus je dolgo čakal na njegovo kesanje, zdaj pa je prišel čas gneva in maščevanja. Vedite tudi, da niste krivi za svoje minule in prihodnje grehe, kajti vsi vaši grehi so se zgodili samo zaradi vaše revščine. In če so vam o tem že pridigali vaši nekdanji voditelji in učitelji, vedite, da so vam sicer govorili resnico, vendar niso imeli pravice za to, da vam jo razglašajo predčasno, kajti to pravico ima edinole papež, od samega Boga, dokaz za to pa je v tem, da vas ti vaši učitelji niso pripeljali do ničesar drugega kot do smrtnih kazni in še hujših nesreč ter da je vsaka njihova pobuda umrla sama od sebe. Poleg tega pa so vsi sleparili, da bi se ob vaši podpori zdeli močni in da bi se potem dražje prodali vašim sovražnikom. Toda papež vas ne bo prodal, kajti nad njim ni nikogar, ki bi bil močnejši od njega, in on sam je prvi med prvimi, vi samo verujte, pa ne v Boga, ampak edinole v papeža in pa v to, da je samo on vladar sveta, drugi pa morajo izginiti, kajti prišel je tudi njihov čas. Zdaj pa se veselite in radostite, kajti napočil je zemeljski raj, vsi boste postali bogati, prek bogastva pa tudi pravični – vse vaše želje se bodo namreč izpolnile in imeli ne boste več nobenega razloga za to, da bi delali zlo.« Te besede so laskave, toda demos bo ponudbo zagotovo sprejel: v nepričakovanem zavezniku bo zagledal veliko združujočo moč, ki se z vsem strinja in ga pri ničemer ne ovira, dejansko in zgodovinsko moč, ki bo zamenjala voditelje, sanjače in špekulante, v katerih praktične sposobnosti, včasih pa tudi v poštenost, po večini tudi zdaj ne verjame. Tukaj pa mu nenadoma pokažejo, kam naj usmeri svojo moč, in dajo v roke vzvod, tako da se je treba samo še uleči nanj z vso maso ter ga obrniti. In ljudstvo da ga ne bi obrnilo, ljudstvo da ni masa? Za nameček mu bodo spet dali vero in pomirili premnoga srca, kajti premnogi med njimi brez Boga že dolgo čutijo tesnobo …

O vsem tem sem enkrat že govoril, toda govoril sem mimogrede, v romanu. Oprostite mi mojo samozavest, toda prepričan sem, da se bo v zahodni Evropi vse to zagotovo zgodilo, v takšni ali drugačni obliki, se pravi, katolicizem se bo vrgel v demokracijo in ljudstvo ter se odvrnil od posvetnih kraljev, ker so ga ti sami zapustili. Tudi vse oblasti v Evropi ga zdaj zaničujejo, kajti videti je preveč reven in potolčen, a si ga vendarle ne predstavljajo v tako smešni podobi in položaju, v kakršnih ga prostodušno vidijo naši politični publicisti. In Bismarck, denimo, ga ne bi tako preganjal, če ne bi v njem začutil strašnega sovražnika v prihodnosti. Knez Bismarck je preveč ponosen, da bi po nepotrebnem zapravljal toliko moči za smešno nemočnega sovražnika. Toda papež je močnejši od njega. Ponavljam: papeštvo je morda zdaj najstrašnejša »osamitev« med vsemi, ki ogrožajo svetovni mir. Mir pa ogroža marsikaj. In Evrope ni še nikoli tako razganjalo od sovraštva kakor danes. Kot da bi bilo vse spodkopano in natlačeno s smodnikom, kot da vse čaka samo še na prvo iskro …

»Ampak kaj ima to z nami? Ali se ne dogaja vse to tam, v Evropi, ne pa pri nas?« Kaj ima to z nami? Evropa nam bo vendar potrkala na vrata in zakričala, naj jo pridemo rešit, ko bo njeni »zdajšnji ureditvi« odbila zadnja ura. In našo pomoč bo zahtevala, kot da je do nje upravičena, zahtevala jo bo izzivalno in ukazujoče; rekla nam bo, da smo tudi mi Evropa, da je potemtakem tudi pri nas natanko takšna »ureditev« kot pri njih, da je vendar nismo za prazen nič dvesto let posnemali in se hvalili, da smo Evropejci, in da torej s tem, ko jo rešujemo, rešujemo tudi sebe. Kajpak, mi morda ne bi bili pripravljeni, da problem rešimo v korist samo ene strani, toda ali bomo kos takšni nalogi in ali se nismo že zdavnaj odvadili vsake misli o tem, kaj je naša prava »osamitev« kot naroda in kakšna je naša prava vloga v Evropi? Zdaj takšnih reči ne le da ne razumemo, ampak ne dopuščamo niti takšnih vprašanj – celo v tem, da se menimo zanje, vidimo samo našo neumnost in zaostalost. In šele ko bo Evropa zares potrkala na naša vrata, češ da naj vstanemo ter pridemo rešit njen d‘ordre, šele takrat bomo morda prvič sprevideli, nenadoma vse naenkrat, kako zelo smo se ves čas razlikovali od nje, ne glede na vse naše dvestoletne želje in sanjarije, da bi postali Evropa, ki so se pri nas izražale v tako strastnem zanosu. Morda pa ne bomo razumeli niti takrat, ker bo že prepozno. In če bo res tako, potem seveda ne bomo razumeli niti tega, kaj Evropa od nas hoče, za kaj nas prosi in s čim bi ji lahko resnično pomagali. In ali ne bomo šli, nasprotno, krotit sovražnika Evrope in njene ureditve prav z železom in krvjo, tako kot knez Bismarck? O, če bi zmogli takšno junaštvo, bi si lahko že pogumno čestitali za to, da smo pravi Evropejci.

Toda vse to je v prihodnosti, vse to so same fantazije, zdaj pa je vse tako jasno, jasno!

Don Carlos in Sir Watkin.

Spet znamenja »začetka konca«

Z velikim zanimanjem sem prebral novico o prihodu don Carlosa v Anglijo. Ljudje zmeraj govorijo, da je resničnost dolgočasna in enolična, in se zato, da bi se razvedrili, zatekajo k umetnosti in domišljiji ter berejo romane. Meni se zdi prav nasprotno: kaj je lahko bolj fantastično in nepričakovano kot resničnost? Kaj je lahko včasih celo bolj neverjetno kot resničnost? Romanopisec nikoli ne bo mogel opisati takšnih nemogočosti, kakršne so tiste, ki nam jih resničnost vsak dan ponuja na tisoče, in to kot nadvse vsakdanje stvari. Nekaterih si ne bi mogla izmisliti niti največja domišljija. Kakšna prednost pred romanom! Kar poskusite, izmislite si dogodek v romanu, pa čeprav o odvetniku Kuperniku, izmislite si ga sami, in kritik vam bo že naslednjo nedeljo v podlistku jasno in neizpodbitno dokazal, da se vam blede in da se v resničnosti tako nikoli ne dogaja, predvsem pa se zaradi tega in tega tudi nikoli ne bi moglo zgoditi. Končalo se bo tako, da se boste sami osramočeno strinjali. Toda prinesejo vam »Golos« in nenadoma v njem preberete poročilo o dogodku, ki se je primeril našemu strelcu in, kdo bi si mislil, sprva berete z začudenjem, s strašanskim začudenjem, celo tako ste začudeni, da med branjem ničemur ne verjamete, toda brž ko preberete do zadnje pike in odložite časopis, si na lepem, še sami ne veste, zakaj, rečete: »Ja, vse to se je moralo zgoditi natanko tako.« Nekateri pa celo dodajo: »To sem slutil.« Ne vem, zakaj roman in časopis učinkujeta na bralca tako različno, ampak takšen je privilegij resničnosti.

Tudi don Carlos, ki kot gost mirno in slovesno pride v Anglijo, po vsej krvi in klanju »v imenu kralja, vere in božje matere«, je izjemna figura, tudi on je osamitev! Kar pomislite, ali bi si sami lahko izmislili kaj takega? Mimogrede, ali se spominjate dogodka izpred dveh let, ki se je primeril grofu Chambordu (Henriku V.)? Tudi on je bil kralj, legitimist, in je prav tako iskal svoj prestol v Franciji, ob istem času kot don Carlos v Španiji. Drug drugega bi lahko celo štela za sorodnika, z istim priimkom in istega izvora, ampak kako sta ta človeka različna! Grof Chambord, ki je zaprt vase in trden v svojih prepričanjih, je melanholična, pretanjena in človečna figura. V najusodnejšem trenutku, ko bi res lahko postal kralj (seveda le za hip), se ni pustil ničemur zapeljati, ni položil svojega »belega prapora« ter je tako dokazal, da je pravi, velikodušen vitez, skoraj don Kihot, starodavni vitez, ki se je zavezal krepostnosti in revščini, figura, ki je vredna tega, da veličastno sklene starodavni rod kraljev. (Veličastno in kvečjemu malce smešno, toda brez smešnega življenja sploh ni.) Oblast in prestol je zavrnil edinole zato, ker kralj ni hotel postati samo zaradi sebe, ampak da bi rešil Francijo, toda ker rešitev po njegovem prepričanju ni bila mogoča ob kompromisih, ki so jih od njega zahtevali (ti so bili sicer povsem sprejemljivi), ni hotel postati kralj. Kakšna razlika v primerjavi s poslednjim Napoleonom, sleparjem in proletarcem, ki je vse obljubljal, vse dajal in vse osleparil, samo da bi se dokopal do oblasti. Grofa Chamborda sem zdaj primerjal z don Kihotom, toda to je največja pohvala, kar bi jih lahko izrekel. Heine, ali kdo že, je pripovedoval, kako je v otroških letih jokal, da so ga oblivale solze, ko je med branjem Don Kihota prišel do odlomka, ko don Kihota premaga zdravomisleči in zaničevanja vredni brivec Samson Carrasco. Na vsem svetu ni umetniškega dela, ki bi bilo globlje in pretresljivejše od tega romana. To je za zdaj poslednja in največja beseda človeške misli, to je najgrenkejša ironija, kar jih človek lahko izrazi, in če bi prišel konec sveta ter bi kje tam ljudi vprašali: »No, ste razumeli smisel svojega življenja na zemlji in kaj ste glede tega sklenili?« – bi lahko človek molče pokazal don Kihota: »To je moj sklep o življenju in ali me lahko zaradi njega obsojate?« Ne trdim, da bi imel človek prav, ko bi to rekel, ampak …

Tudi don Carlos, sorodnik grofa Chamborda, je vitez, toda v tem vitezu se kaže Veliki Inkvizitor. Prelil je reke krvi ad majorem gloriam Dei[13] in v imenu Matere božje, krotke molivke za ljudi, »neutrudne priprošnjice in pomočnice«, kakor jo imenuje naše ljudstvo. Tudi njemu so, tako kot grofu Chambordu, dajali predloge in tudi on jih je zavrnil. Če se ne motim, se je to zgodilo kmalu po Bilbau in takoj po njegovi veliki zmagi, ko je v bitki padel vrhovni poveljnik madridske vojske. Tedaj so mu iz Madrida poslali sla, da bi poizvedeli: »Kaj bi rekel, če bi ga spustili v Madrid, in ali lahko ponudi kak program za morebitni začetek pogajanj?« Toda on je ošabno odklonil vsako misel na pogajanja, in to seveda ne samo iz ošabnosti, ampak tudi iz principa, ki mu je obtičal globoko v srcu: tistih, ki so poslali sla, ni mogel priznati za vojskujočo se stran, poleg tega pa on, »Kralj«, ni mogel sklepati nobenih sporazumov z »revolucijo«! Strnjeno, v nekaj besedah, toda jasno je dal vedeti, da »kralj sam ve, kaj mu je storiti, ko bo prišel v svojo prestolnico«, in k temu ni dodal ničesar več. Od njega so se seveda takoj odvrnili in kmalu pozvali kralja Alfonza. Primeren trenutek je bil zamujen, vendar se je še naprej vojskoval. V visokem in vzvišenem slogu je pisal manifeste ter sam prvi vanje docela verjel. Ošabno in veličastno je streljal svoje generale »zaradi izdaje«, krotil upore svojih izmučenih vojakov in se – kot vojaku mu je treba priznati, kar mu gre – vojskoval tudi za zadnjo ped zemlje. Ko se je zdaj iz Francije odpravljal v Anglijo, je v mračnem in ponosnem pismu svojim francoskim prijateljem razglasil, da je »zadovoljen z njihovo službo in podporo, da so s tem, ko so služili njemu, služili sebi ter da bo vselej pripravljen spet izdreti svoj meč, ko ga bo njegova nesrečna država pozvala«. Ne skrbite, še bo prišel. Mimogrede, to pismo »prijateljem« vsaj nekoliko razjasni uganko: s kakšnimi sredstvi in za čigav denar se je ta grozljivi človek (menda je mlad in lep) lahko tako dolgo in trmasto vojskoval? Njegovi prijatelji so torej močni in številni. Kdo bi lahko bili? Po vsej verjetnosti ga je najbolj podpirala Katoliška cerkev, ki je v njem videla svoje zadnje upanje med kralji. Nobeni prijatelji mu namreč ne bi mogli zbrati toliko milijonov.

Pozorni bodite na to, da je ta človek, ki je ponosno in ostro zavrnil vsak sporazum z »revolucijo«, odpotoval v Anglijo, čeprav je zelo dobro vedel, da gre iskat gostoljubje v svobodomiselno in svobodno državo, ki je po njegovem pojmovanju revolucionarna – kakšna zmešnjava pojmov! In prav ob njegovem prihodu v Anglijo se je zgodil majhen, toda značilen dogodek. V Boulogni se je vkrcal na parnik, ki naj bi ga pripeljal v Foxtone, toda na istem parniku so se v Anglijo peljali tudi gostje, člani boulognskega municipija, ki so jih Angleži povabili na mirno slovesnost ob odprtju nove železniške postaje v Foxtonu. Te goste, med katerimi je bil tudi poslanec departmaja Pas de Calaisa, je na angleškem bregu, da bi jih pozdravila, pričakala množica Angležev – oblast, lepo oblečene gospe, združenja in odposlanstva različnih družb s prapori in glasbo. Po naključju je bil med njimi tudi član parlamenta, sir Edward Watkin, ki sta ga spremljala še dva člana parlamenta. Ko je zvedel, da je med potniki tudi don Carlos, se je takoj odpravil k njemu, da bi se mu predstavil in mu izrazil svoje spoštovanje. Nadvse vljudno ga je pospremil do postaje ter ga posadil v vagon, v ločen in zaprt kupe. Toda preostalo občinstvo ni bilo tako vljudno – ko so ljudje zagledali don Carlosa, ko je šel ta mimo in stopal v vagon, so se razlegli žvižgi in ukanje. Takšno vedenje rojakov je sira Watkina zelo užalilo. Drugače pa je sam vse to opisal v časopisu ter skušal kar se da omiliti odziv o nevljudnem sprejemu »gosta«. Watkin piše, da se je vse zgodilo zaradi nekega nesrečnega naključja, brez katerega bi se vse izteklo drugače:

»V trenutku (pripoveduje), ko smo stopili na peron in je don Carlos privzdigoval klobuk v odgovor na klice nekaj ljudi, ki so ga pozdravljali, je veter razvil prapor združenja Odd Fellows,[14] na njem pa se je pokazala upodobitev Usmiljenja, pokrovitelja otrok, z geslom: ‘Ne pozabite na vdove in sirote!’ Učinek je bil hiter in presenetljiv: v množici se je razleglo negodovanje, ki pa je izražalo prej žalost kakor izbruhe gneva. Čeprav obžalujem, da se je to zgodilo, moram reči, da noben narod, ki bi se zbral na veselo praznovanje ter se na lepem znašel iz oči v oči z glavnim akterjem krvave in bratomorne vojne, ne bi pokazal tolikšne vljudnosti, kot jo je pokazala velika večina foxtoneskega občinstva.«

Kakšna izvirnost gledišča, kakšna trdnost stališča in kako velik ponos na svoj narod! Mnogi naši liberalci bi vedenje sira Watkina najbrž imeli malodane za nizkotnost, za pritlehno prilizovanje znamenitemu človeku, za drobnjakarsko siljenje v ospredje. Ampak sir Watkin razmišlja drugače kot mi: o, tudi on se zaveda, da je gost, ki je pripotoval, glavni akter krvave in bratomorne vojne, toda ko ga takole pričaka, zadovolji svoj domoljubni ponos ter po svojih najboljših močeh služi Angliji. Ko v imenu Anglije in kot član parlamenta ponudi roko krvavemu tiranu, je to, kot da bi mu rekel: »Vi ste despot in tiran, toda prišli ste v svobodno državo, da bi našli v njej zatočišče. To je bilo pričakovati. Anglija sprejema vse in se nikomur ne boji dati zatočišča: entrée et sortie libres,[15] kar naprej, prosim.« In prizadela ga je ne samo nevljudnost »manjšega dela zbranega občinstva«, ampak tudi to, da je v neobrzdanosti čustev, v žvižgih in ukanju, zaznal odklon od dostojanstva, ki naj bi bilo neločljivo od vsakega pravega Angleža. Naj tam na celini in povsod drugod po svetu kar imajo za nekaj čudovitega, če ljudje ne zadržijo užaljenosti ter hudodelca javno ožigosajo z zaničevanjem in žvižgi, pa čeprav je ta celo gost tega naroda, ampak vse to je primerno za kakšne Parižane ali Nemce, Anglež pa se mora vesti drugače. V takšnih trenutkih naj bo hladnokrven, tako kot gentleman, in svoje mnenje obdrži zase. Veliko bolje bi bilo, če ne bi gost ničesar zvedel o tem, kaj si o njem mislijo tisti, ki ga pričakujejo, najbolje pa bi bilo, če bi vsak roke umaknil za hrbet in stal nepremično, kot se za Angleža spodobi, ter potnika gledal s pogledom, polnim hladnega dostojanstva. Nekaj vljudnih klicev, toda polglasnih in zmernih, prav tako ne bi škodilo: gost bi takoj sprevidel, da je to samo običaj in etiketa ter da pravega vznemirjenja pri nas nikakor ne more povzročiti, pa če je še tako pameten. Zdaj pa, ko so ljudje začeli kričati in žvižgati, si bo gost mislil, da je to samo poulična sodrga, takšna kot na celini. Mimogrede, pravkar sem se spomnil neke ljubke anekdote, ki sem jo pred kratkim prebral, ne spominjam se, kje in pri kom, o maršalu Sebastianiju in nekem Angležu, še z začetka stoletja, iz časa Napoleona I. Maršal Sebastiani, takrat pomemben človek, ki je želel biti prijazen do tega Angleža – ti so bili takrat vsi na slabem glasu, ker so se ves čas trmasto vojskovali z Napoleonom –, mu je, potem ko je na dolgo in široko hvalil njegov narod, ljubeznivo rekel:

»Če ne bi bil Francoz, bi si želel postati Anglež.«

Anglež ga je poslušal, a ostal hladen ob tej ljubeznivosti in takoj odvrnil:

»Če pa jaz ne bi bil Anglež, bi si vseeno želel postati Anglež.«

In tako so v Angliji vsi Angleži in vsi se enako spoštujejo, morda že samo zato, ker so Angleži. Zdi se, da bi moralo že samo to zadostovati za trdno vez in zedinjenje ljudi v tej državi: sveženj je čvrst. In vendar je tam v resnici vse tako kot povsod drugod po Evropi: strastna sla po tem, da bi živel, in izguba višjega smisla življenja. Naj spet kot zgled za izvirnost navedem razmišljanje nekega Angleža o svoji veroizpovedi, protestantizmu. Kot vemo, so Angleži v veliki večini zelo religiozen narod: hrepenijo po veri in jo ves čas iščejo, toda namesto tega, da bi imeli religijo, so ne glede na državno »anglikansko« vero razdrobljeni na stotine ločin. Sydney Dobell v svojem nedavnem članku Misli o umetnosti, filozofiji in religiji piše: »Katolicizem je velik, lep, moder in mogočen – to je najtrdnejša in najskladnejša stavba, kar jih je človek zgradil, vendar ni vzgójen in je zato obsojen na smrt, še več, dolžan je umreti, ker dela škodo, in kolikor popolnejši je njegov ustroj, toliko bolj je škodljiv. Protestantizem je ozek, brezobličen, brezsramen, nerazumen, nedosleden in neskladen s samim sabo, to je babilon čvekanja in dobesednosti, to je klub za tekmovanje med bebavimi pedanti, polpismenimi geniji in vsakršnimi nepismenimi egoisti, to je zibelka hinavščine in fanatizma, to je kraj, na katerem se ob praznikih zbirajo vsi mogoči postopaški norci. Ampak protestantizem je vzgójen, zato mu je sojeno preživeti. Še več: treba ga je gojiti in podpirati, skrbeti zanj ter ga braniti kot nujno potrebo sine qua non človekovega duhovnega življenja.«

Kako absurdno razmišljanje! In vendar tisoči Evropejcev iščejo svojo rešitev v prav takšnih sklepih. Resnično, ali za družbo, v kateri resno in tako goreče poudarjajo takšne sklepe o človekovih duhovnih zahtevah, lahko rečemo, da je zdrava? Češ: »Protestantizem je divji, brezobličen, brezsramen, ozek in neumen, vendar je vzgójen, zato ga je treba ohranjati in braniti!« Prvič, zakaj bi o takšni stvari in takšnem vprašanju razmišljali tako utilitarno? Na stvar, kateri naj bi bilo vse podrejeno (če gre Sydneyu Dobllu res za vero), se gleda edinole iz zornega kota njene koristnosti za Angleža. Tak utilitarizem seveda ni nič boljši od tiste nevzgojne zaprtosti in sklenjenosti katolicizma, zavoljo katere ta protestant slednjega tako preklinja. Obenem pa take besede spominjajo na nekatere odzive tistih »globokih političnih in državnih mislecev« vseh držav in narodov, ki včasih izrekajo nadvse modre misli, kakršna je naslednja: »Boga seveda ni in vera je neumnost, toda religija je preprostemu ljudstvu potrebna, kajti brez nje se ga ne da krotiti.« Razlika je kvečjemu ta, da to mnenje državnega modreca sloni na hladni in trdosrčni pokvarjenosti, Sydney Dobell pa je prijatelj človeštva in mu gre samo za njegovo neposredno korist. Toda pogled na korist je dragocen, češ, vsa korist je v tem, da so vrata nastežaj odprta za vsako sodbo in sklep; tako v um kot v srce – entrée et sortie libres; nič ni zaprto, ograjeno in sklenjeno: plavaj po brezmejnem morju in se reši, kakor veš in znaš. Ta sodba je sicer široka, široka kot brezbrežno morje in seveda se »v valovih ničesar ne vidi«, je pa zato nacionalna. O, to je zelo odkritosrčno, toda ali se vam ne zdi, da ta odkritosrčnost že meji na obup. Pri tem je značilen tudi način mišljenja, značilno je to, o čemer ti ljudje tam razmišljajo, pišejo in glede česar se vznemirjajo: ali bi denimo pri nas naši publicisti pisali in se vznemirjali zaradi tako fantastičnih reči ter jim pri tem pripisovali tolikšen pomen? Potemtakem bi lahko celo rekli, da imamo mi, Rusi, veliko bolj realne, globoke in razumne poglede kakor vsi ti Angleži. Toda Angleži se ne sramujejo ne svojih prepričanj ne naših sklepov o njih. V njihovi izjemni odkritosrčnosti včasih srečuješ celo nekaj zelo ganljivega. Poglejte, kaj mi je na primer neki opazovalec, ki je še posebno pozorno to spremljal v Evropi, sporočil o naravi nekaterih že povsem ateističnih naukov in ločin v Angliji: »Stópite v cerkev – lepa maša, bogati talarji, kadila, slovesnost, tišina, globoko spoštovanje na obrazih molivcev. Berejo Biblijo, vsi pristopajo k sveti knjigi ter jo poljubljajo s solzami in ljubeznijo. In kaj mislite? To je cerkev ateistov. Nihče od molivcev ne veruje v Boga – nujna dogma, nujen pogoj za vstop v to cerkev, je ateizem. Zakaj potem poljubljajo Biblijo, spoštljivo poslušajo, kadar se iz nje bere, ter jokajo nad njo? Zato ker so, potem ko so zavrgli Boga, začeli častiti ‘Človeštvo’. Zdaj verujejo v Človeštvo, pobožili so ga in ga obožujejo. In kaj je bilo za človeštvo toliko stoletij dragocenejše kot ta sveta knjiga? Častijo jo zaradi njene ljubezni do človeštva in zaradi ljubezni človeštva do nje. Toliko stoletij mu je delala dobro, svetila mu je kakor sonce, vlivala mu je moč in življenje, in ‘čeprav se je njen smisel zdaj izgubil’, oni, ki ljubijo in obožujejo človeštvo, ne morejo biti nehvaležni ter pozabiti, kaj mu je storila dobrega …«

V tem je veliko ganljivega in veliko zavzetosti. Tukaj gre res za poboževanje človeštva in strastno potrebo po tem, da bi izrazili svojo ljubezen. In vendar, kako ti ateisti hrepenijo po molitvi in čaščenju, kako hrepenijo po Bogu in veri, koliko je tukaj obupa, kakšna žalost, kakšen pogreb namesto živega, svetlega življenja, ki bije kakor svež izvir mladosti, moči in upanja! Toda ali je to pogreb ali nova prihajajoča sila? – za mnoge je to še vprašanje. Dovolil si bom navesti odlomek iz nekega svojega nedavnega romana, in sicer iz Mladeniča. Za »Cerkev ateistov« sem zvedel šele te dni, že dolgo po tem, ko sem roman končal in izdal. Tudi jaz sem pisal o ateizmu, ampak to je bilo samo sanjarjenje nekega Rusa našega časa, štiridesetih let, enega nekdanjih posestnikov naprednjakov, strastnih in plemenitih sanjačev s kar najbolj velikorusko širino življenja v praksi. Tudi ta posestnik nima nobene vere in pobožuje človeštvo, »tako kot se za naprednega Rusa spodobi«. Svoje sanje o prihodnjem človeštvu izreče, ko v njem že izgine vsaka ideja o Bogu, kar se bo, po njegovem prepričanju, gotovo zgodilo po vsem svetu.

»Predstavljam si, dragi moj,« je začel z zamišljenim nasmeškom, »da se je boj že končal in bitka polegla. Po prekletstvih, kepah blata in žvižgih je nastalo zatišje in ljudje so ostali sami, tako kot so želeli: prejšnja velika ideja jih je zapustila; veliki izvir moči, ki jih je doslej hranil, je odhajal kot veličastno, mamljivo sonce, toda to je bilo, kot da gre že za poslednji dan človeštva. In ljudje so nenadoma spoznali, da so ostali popolnoma sami, ter naenkrat začutili veliko sirotstvo. Dragi moj fant, ljudi si nikoli nisem mogel zamisliti kot nehvaležnih in poneumljenih. Osiroteli ljudje bi se takoj začeli stiskati drug k drugemu bolj tesno in ljubeče; prijeli bi se za roke, zavedajoč se tega, da zdaj samo še oni drug drugemu pomenijo vse. Izginila bi velika ideja nesmrtnosti in morali bi jo nadomestiti; ves veliki višek prejšnje ljubezni do tistega, ki je tudi bil nesmrtnost, bi se pri vseh spremenil v ljubezen do narave, sveta, ljudi, do vsake travne bilke. Postopno bi se bolj in bolj zavedali svoje minljivosti in končnosti ter sorazmerno s tem nezadržno vzljubili zemljo in življenje, in to že s posebno, ne več prejšnjo ljubeznijo. V naravi bi začeli opažati in odkrivati takšne pojave in skrivnosti, o kakršnih niso prej niti slutili, kajti na naravo bi gledali z novimi očmi, tako, kakor ljubimec gleda na svojo ljubljeno. Ko bi se zbujali, bi skušali drug drugega čim prej poljubiti – hiteli bi ljubiti, zavedajoč se tega, da so dnevi kratki in da je to vse, kar jim je še preostalo. Delali bi drug za drugega in vsak bi vsem dajal vse, kar ima, in to bi bilo edino, kar bi ga osrečevalo. Vsak otrok bi se zavedal in čutil, da mu je vsak človek na svetu kakor oče in mati. ‘Tudi če je jutri moj zadnji dan,’ bi vsak razmišljal ob pogledu na zahajajoče sonce, ‘in bom umrl, bodo vsi oni vseeno ostali, za njimi pa njihovi otroci,’ – in ta misel, da bodo ostali ter še naprej ljubili in trepetali drug za drugega, bi nadomestila misel o srečanju z njimi v onstranstvu. O, hiteli bi ljubiti, da bi zadušili veliko žalost v svojih srcih. Bili bi pogumni in ponosni nase, vendar bi se bali drug za drugega – vsak bi trepetal za življenje in srečo vsakega. Drug do drugega bi postali nežni in se tega ne bi sramovali, tako kot zdaj, ter bi drug drugega ljubkovali kakor otroci. Kadar bi se srečevali, bi drug drugega gledali z globokimi in pomenljivimi pogledi, polnimi ljubezni in žalosti …«

Kajne, da ta fantazija malce spominja na tisto »Cerkev ateistov«, ki že resnično obstaja?

Nova beseda iz province

Za to, da bi obujal zgodbo Kairove (ki jo najbrž že vsi poznajo), je prepozno, pa tudi svoji besedi glede tako značilnih pojavov našega aktualnega življenja in med tako značilnimi razpoloženji našega občinstva ne pripisujem nobenega pomena, toda v zvezi s to »zadevo« bi bilo vseeno vredno napisati vsaj besedico, četudi pozno. Nič se namreč ne pretrga in zato tudi nič ni prepozno, nasprotno, vsaka stvar se nadaljuje in obnavlja, četudi je že minila v svoji prvi instanci; predvsem pa naj mi moj dopisnik oprosti, ker navajam iz njegovega pisma. Že če bi sodil samo po pismih, ki jih prejemam sam, bi lahko potegnil sklep o nekem izjemno zanimivem pojavu v našem ruskem življenju, na katerega sem pred kratkim posredno že namigoval, in sicer: vsi se vznemirjajo, vsi se vsega udeležujejo, vsi si želijo izreči mnenje ter se pokazati, vendar ne morem razumeti, kaj si bolj želijo: da se vsak s svojim mnenjem osami od drugih ali da se vsi upojejo v en sam skupen in ubran zbor. To pismo iz province je zasebno, vendar naj mimogrede pripomnim, da je naša provinca trdno odločena zaživeti na svoj način ter se malodane povsem emancipirati od prestolnic. Tega nisem opazil samo jaz, v tisku se je o tem pisalo že veliko prej. Na mizi mi tako že dva meseca leži celo pravi literarni zbornik z naslovom Prvi korak, izdan v Kazanu, in o njem bi bilo treba že zdavnaj kakšno reči – prav zato, ker je trdno odločen izreči novo besedo, ne prestolnične, ampak provincialno, in to »prepotrebno«. Kajpak, vse to so samo novi glasovi v starem ruskem zboru in so zato koristni, vsekakor pa zanimivi. Ta nova smer iz nečesa pač mora izvirati. Res da od vseh teh načrtovanih novih besed pravzaprav še nobena ni bila izrečena, toda morda se bo iz naših provinc in obrobij res zaslišalo kaj takega, česar doslej še ni bilo. Gledano abstraktno, teoretično, se bo vse to tudi zgodilo, Rusijo sta doslej, vse od Petra, vodila Peterburg in Moskva, zdaj pa, ko sta se vloga Peterburga in kulturno obdobje v Evropo izsekanega okenca končala, zdaj … zdaj se zastavlja vprašanje: se je vloga Peterburga in Moskve res končala? Če se je že spremenila, se je po mojem zelo malo. Pa tudi prej, v vsem poldrugem stoletju, ali sta Rusijo res vodila Peterburg in Moskva? Je bilo res tako? In ali ni, nasprotno, vsa Rusija pritekala in se gnetla v Peterburgu in Moskvi, vseh sto petdeset let zapored, ter pravzaprav vodila sámo sebe, se nepretrgoma obnavljala na račun svežega pritoka novih sil iz svojih provinc in obrobij, kjer so bile, mimogrede, naloge popolnoma enake kot pri vseh Rusih v Moskvi ali Peterburgu, v Rigi ali na Kavkazu, ali celo kjer koli že. Kaj bi si bilo namreč lahko bolj nasprotno kakor Peterburg in Moskva, če sodimo teoretično, načelno: Peterburg je bil celo zasnovan kot nasprotje Moskve in vse njene ideje. Obenem pa sta se ti središči ruskega življenja pravzaprav zlili v eno središče, in to takoj, že na samem začetku reforme, ne da bi se pri tem sploh ozirali na nekatere značilnosti, ki ju ločujejo. Natanko to, kar se je porajalo in razvijalo v Peterburgu, se je takoj in povsem enako samostojno porajalo, krepilo in razvijalo tudi v Moskvi, in nasprotno. Duša je bila ena sama, pa ne samo v teh dveh mestih, ampak v teh dveh mestih in v vsej Rusiji skupaj, in sicer tako, da je povsod, po vsej Rusiji in v vsakem kraju bila vsa Rusija. O, saj razumemo, da vsak kotiček Rusije more in mora imeti svoje lokalne posebnosti in vso pravico do tega, da jih razvija, toda ali so te posebnosti res takšne, da bi pretile z duhovno ločitvijo ali celo preprosto s kakšnim nesporazumom? Nasploh je pri nas prihodnost »kalna voda«, vendar je glede tega, kot se mi zdi, bolj jasna kot glede česa drugega. Vsekakor naj se razvija vse, kar se le more razvijati (kar je seveda dobrega), in to je prvo, drugo in poglavitno pa je: bog daj, da za nič na svetu ne bi zgubili enotnosti, za nobene dobrine, obljube in zaklade – vsekakor je bolje, da smo skupaj kot pa ločeno. Nova beseda bo izrečena, o tem ni dvoma, in vendar ne mislim, da bosta naša provinca in obrobje izrekla kaj posebno novega, vsaj zdaj, da bosta izrekla kaj nezaslišanega, kaj takega, kar bi bilo težko prenesti. Velikorus šele začenja živeti, šele dviga se, da bi izrekel svojo besedo, morda že vsemu svetu, zato bo po mojem tudi Moskva, to središče Velikorusov, bog daj, še dolgo živela. Moskva še ni bila tretji Rim, toda preroštvo se mora izpolniti, kajti »četrtega Rima ne bo«, brez Rima pa svet ne bo mogel shajati. In Peterburg je zdaj bolj kot kdaj prej z Moskvo eno. Ja, priznam, tudi ko zdaj govorim o Moskvi, imam s tem v mislih ne toliko mesto kolikor neko alegorijo, tako da kakšen Kazan ali Astrahan nimata biti kaj užaljena. Njihovih zbornikov pa smo veseli, in če bo izšel tudi Drugi korak, bo še toliko bolje.

Nekaj besed o George Sandovi

Pojav George Sandove v literaturi se ujema z leti moje zgodnje mladosti in zelo sem vesel, da je od takrat minilo že toliko časa, kajti zdaj, dobra tri desetletja pozneje, lahko govorim skoraj povsem odkrito. Naj opozorim, da je bilo takrat dovoljeno samo to, torej romani, vse drugo, malodane vsaka misel, še posebno iz Francije, pa je bilo najstrožje prepovedano. O, seveda, zelo pogosto niso bili dovolj pozorni, pa tudi naučiti se niso imeli od koga: še Metternich je marsikaj prezrl, kaj šele njegovi ruski posnemovalci. In zato so jim uhajale »grozljive stvari« (ušel jim je denimo ves Belinski). Toda potem so – kot da bi hoteli to popraviti, še posebno proti koncu – za vsak primer začeli prepovedovati skoraj vse po vrsti, tako da se je končalo, kot je znano, s transparenti. Ampak romani so bili vseeno dovoljeni – tako na začetku kot na sredini in celo čisto na koncu, in tukaj, prav glede George Sandove, so čuvarji naredili veliko napako. Ali se spominjate verzov:

Knjige Thiersa in Rabeauja

on v glavo spravlja –

in kot strastni Mirabeau

svobodo proslavlja.[16]

Ti verzi so zelo, celo izjemno dobri, zgodovinski, zato bodo ostali za zmeraj, še toliko bolj pa so dragoceni, ker jih je napisal Denis Davidov, pesnik, literat in zelo pošten Rus. Toda če je celo Denis Davidov celo Thiersa (zaradi Zgodovine revolucije, se razume) takrat imel za nevarnega ter ga je uvrstil v verz skupaj z nekim Rabeaujem (tudi ta je očitno obstajal, sicer pa ga ne poznam), potem takrat uradno dovoljenih stvari seveda ni moglo biti kaj dosti. In kaj se je zgodilo? To, kar se je takrat prebilo k nam v obliki romanov, ne le da je prav tako služilo naši stvari, ampak je bilo, nasprotno, za tisti čas morda celo »najnevarnejša« oblika – Rabeau takrat morda res ne bi pritegnil toliko bralcev, George Sandova pa jih je na tisoče. Opozoriti moram tudi na to, da smo pri nas kljub različnim magnickim in liprandijem že od minulega stoletja naprej zmeraj takoj zvedeli za vsako intelektualno gibanje v Evropi, takoj nato pa so višji sloji našega izobraženstva to posredovali množici ljudi, ki so se vsaj malo zanimali in razmišljali. In prav to se je zgodilo tudi z evropskim gibanjem tridesetih let. Za to velikansko gibanje evropskih literatur, od samega začetka tridesetih let, smo pri nas zvedeli zelo kmalu. Poznali smo imena številnih novih govornikov, zgodovinarjev, tribunov in profesorjev. Vsaj delno, vsaj malce smo bili seznanjeni tudi s tem, kam je vse to gibanje usmerjeno. Še posebno silovito se je izrazilo v umetnosti – v romanu, predvsem pri George Sandovi. Senkovski in Bulgarin sta bralce res da svarila pred njo, še preden so bili njeni romani prevedeni v ruščino. Ruske dame sta strašila še posebno s tem, da hodi naokrog v moških hlačah in da je razuzdana – hotela sta jo osmešiti. Senkovski, ki je sicer nameraval George Sandovo prevajati za svojo revijo »Knjižnica za branje«, jo je začel v tisku imenovati gospa Jegor Zand ter je bil menda prav zadovoljen s svojo duhovitostjo. Pozneje, leta 1848, je Bulgarin v »Severni čebeli« o njej pisal, da vsak dan v predmestju pijančuje s Pierrom Lerouxem in da se udeležuje nočnih orgij na ministrstvu za notranje zadeve pri razbojniku in ministru Ledru-Rollinu. To sem sam bral in se tega zelo dobro spominjam. Toda takrat, leta 1848, je pri nas George Sandovo poznalo že skoraj vse bralsko občinstvo, tako da Bulgarinu nihče ni verjel. V ruščini se je prvič pojavila nekje sredi tridesetih let – na žalost se ne spominjam in ne vem, kdaj in katero njeno delo je bilo pri nas prevedeno prvo, ampak toliko osupljivejši je moral biti vtis. Mislim, da je takrat vse – tako kot mene, ki sem bil še mladenič – presunila ta krepostna, plemenita čistost tipov in idealov ter skromna lepota strogega, zadržanega tona pripovedovanja. In takšna ženska naj bi hodila naokoli v moških hlačah ter se vdajala razvratu! Star sem moral biti kakšnih šestnajst let, ko sem prvič prebral njeno pripoved Uskok – eno njenih najočarljivejših zgodnjih del. Spominjam se, da me je potem vso noč tresla vročica. Najbrž se ne bom zmotil, če rečem, da je George Sandova, vsaj sodeč po mojih spominih, pri nas takoj zasedla malodane prvo mesto v celi plejadi novih pisateljev, ki so se takrat nenadoma uveljavili ter proslavili po vsej Evropi. Celo Dickensu, ki se je pri nas pojavil skoraj hkrati z njo, so naši bralci morda posvečali manj pozornosti. Da ne govorim o Balzacu, ki se je pojavil pred njo in ki je v tridesetih letih vendarle napisal takšna dela, kot sta Evgenija Grandetova in Oče Goriot (in do katerega je bil tako nepravičen Belinski, ki je povsem prezrl njegov pomen v francoski literaturi.) Drugače pa zdaj vsega tega ne presojam kritično, ampak se kratko malo spominjam prevladujočega okusa takratnih ruskih bralcev in neposrednega vtisa, ki so ga dobili. Najpomembnejše je to, da je lahko bralec celo iz romanov izvlekel vse tisto, pred čimer so ga takrat tako varovali. Če nič drugega, je bilo pri nas sredi štiridesetih celo širokemu krogu bralcev vsaj delno znano, da je George Sandova ena najizrazitejših, najstrožjih in najpravilnejših predstavnic tiste vrste novih zahodnjakov, ki so ob svojem prihodu začeli neposredno zavračati »pozitivne« pridobitve, s katerimi je krvava francoska (pravzaprav evropska) revolucija ob koncu minulega stoletja sklenila svojo dejavnost. Ko se je revolucija končala (z Napoleonom I.), so se pojavili novi poskusi, da bi izrazili nove želje in ideale. Napredni duhovi so se še predobro zavedali, da se ni zgodilo nič drugega, kot da se je obnovil despotizem, da se je zgodilo samo: »Otte-toi de là, que je m'y mette,«[17] da so novi zmagovalci (buržuji) morda še hujši od prejšnjih despotov (plemičev) ter da »svoboda, enakost in bratstvo« niso nič drugega kot zveneče besede. Še več, pojavili so se nauki, v skladu s katerimi naj bi bile te krilatice celo nemogoče. Zmagovalci teh treh zakramentalnih besed niso mogli izgovarjati, ali bolje, se jih spominjati brez posmeha. Celo znanost (ekonomska) je s svojimi bleščečimi predstavniki, ki naj bi takrat prav tako izrekli novo besedo, priskočila na pomoč posmehu in obsodbi utopičnega pomena teh treh besed, zavoljo katerih se je prelilo toliko krvi. Tako so se poleg slovesnih zmagovalcev začeli prikazovati potrti in žalostni obrazi, ki so v prvih zbujali strah. In prav v tem obdobju se je na lepem pojavila resnično nova beseda in razširili so se novi upi: pojavili so se ljudje, ki so naravnost razglasili, da se je stvar ustavila po nepotrebnem in nepravilno, da s politično zamenjavo zmagovalcev nismo dosegli nič, da je treba boj nadaljevati ter da mora biti obnova človeštva radikalna, socialna. O, seveda, poleg teh klicev se je pojavilo tudi mnogo nadvse pogubnih in sprevrženih sklepov, toda najpomembnejše je bilo to, da se je spet prebudilo upanje ter da se je začela prerajati vera. Zgodovina tega gibanja je znana – nadaljuje se vse doslej in se, kot kaže, sploh ne namerava ustaviti. Zdaj se sploh ne mislim izrekati ne zanj ne proti njemu, ampak želim samo pokazati pravo mesto George Sandove v njem. In njeno mesto v gibanju je treba iskati prav na njegovem začetku. Ko so jo takrat srečevali v Evropi, so govorili, da pridiga o novem položaju ženske in prerokuje o »pravicah svobodne žene« (tako se je o njej izrazil Senkovski), ampak to ni povsem res, kajti pridigala sploh ni samo o ženski in izmislila si ni nobene »svobodne žene«. George Sandova se je posvečala vsemu gibanju, ne pa zgolj pridigi o ženskih pravicah. Drži pa, in to je razumljivo, da je kot ženska raje prikazovala junakinje kot junake, in ženske vsega sveta bi zdaj seveda morale žalovati za njo, kajti umrla je ena njihovih najplemenitejših in najlepših predstavnic, poleg tega pa je bila George Sandova po prodornosti svojega uma in nadarjenosti ženska, kakršnih skoraj ni – ime, ki je postalo zgodovinsko in ki mu ni sojeno, da bi se v evropskem delu človeštva pozabilo in izginilo.

Kar zadeva njene junakinje, naj ponovim, da sem bil že prvič, že pri šestnajstih letih, začuden nad nenavadnim nasprotjem med tem, kar so o njej pisali in govorili, in tem, kar sem sam videl v resnici. V resnici namreč mnoge ali pa vsaj nekatere njene junakinje utelešajo tip tako visoke nravne čistosti, kakršne si ni mogoče niti zamisliti brez pesničinih velikanskih nravnih zahtev do same sebe, brez vere v najvišjo nravnost, brez tega, da vidi najplemenitejšo lepoto v usmiljenju, potrpežljivosti in pravičnosti. Res je, da se je poleg usmiljenja, potrpežljivosti in priznavanja nravnih dolžnosti v njenih zahtevah in protestu kazal tudi izjemen ponos, ampak prav ta ponos je bil tudi dragocen, kajti izviral je iz tiste višje resnice, brez katere se človeštvo nikoli ne bi moglo ohraniti na svoji nravni višini. Ta ponos ni sovraštvo quand même,[18] ki sloni na prepričanju, da sem jaz boljši od tebe, ti pa slabši od mene, temveč je samo nadvse kreposten občutek tega, da se ni mogoče sprijazniti s krivico in grehom, čeprav, ponavljam, ta občutek ne izključuje niti popolnega odpuščanja niti usmiljenja; še več, sorazmerno s tem ponosom si človek prostovoljno nalaga tudi velikansko odgovornost. Njene junakinje so hrepenele po žrtvovanju in junaštvu. Takrat, v njenih zgodnjih delih, mi je bilo še posebno všeč nekaj tipov deklet, ki jih je denimo upodobila v svojih beneških pripovedih, kot se jim je takrat reklo (mednje sodita tudi Uskok in Aldini), in ki so se potem končali z romanom Jeanne, že genialnim delom, ki je svetla in morda nesporna rešitev zgodovinskega vprašanja o Jeanne d’Arc. George Sandova nenadoma oživi pred nami podobo zgodovinske Jeanne d’Arc v sodobnem kmečkem dekletu ter prepričljivo dokaže, da je bil ta veličastni in čudežni zgodovinski pojav res mogoč. Ta naloga je povsem george-sandovska, kajti razen nje morda noben sodobni pesnik ni imel v duši tako čistega ideala nedolžnega dekleta, ideala, ki bi bil tako čist in mogočen v svoji nedolžnosti. Vsi ti tipi deklet, o katerih sem zdaj govoril, v nekaj delih zapored ponavljajo isto nalogo in isto temo (drugače pa to niso samo dekleta: ta tema se pozneje ponovi v njeni čudoviti pripovedi La Marquise, ki je tudi ena zgodnejših). George Sandova upodablja neposreden, pošten, toda neizkušen značaj mlade ženske, za katerega je značilna tista ponosna krepostnost, ki se ne boji in se ne more umazati niti ob dotiku z grehom, tudi če bi se to dekle po naključju nenadoma znašlo v samem leglu pregrehe. Srce mladega dekleta prevzame potreba po velikodušni žrtvi (kot da bi jo pričakovali prav od nje) in junakinja – povsem brez obotavljanja in prizanašanja sami sebi, nesebično, požrtvovalno in neustrašno – naredi zelo nevaren in usoden korak. To, kar potem vidi in srečuje, je niti malo ne bega in plaši, ampak, nasprotno, takoj opogumi njeno mlado srce, ki šele tedaj prvič začuti vso svojo moč – moč nedolžnosti, poštenja in čistosti –, podvoji njene sile ter njenemu vedremu in svežemu duhu, ki se dotlej še ni poznal in ki ga še niso umazali življenjski kompromisi, pokaže nove poti in obzorja. In vse to ob kar se da popolni in sijajni obliki pesnitve: George Sandova je svoje pesnitve takrat zelo rada končevala srečno, z zmagoslavjem nedolžnosti, iskrenosti in mlade, neustrašne prostodušnosti. So takšne podobe res lahko vzburkale družbo ter zbudile dvome in strahove? Nasprotno, tudi najstrožji očetje in matere so začeli v svojih družinah dovoljevati branje George Sandove ter so se samo čudili: »Zakaj vendar so vsi tako govorili o njej?« Toda takrat so se razlegli tudi že svarilni glasovi, češ da se »prav v tem ponosnem postavljanju ženskih zahtev, v tej krepostni nespravljivosti z grehom, v tem zavračanju kakršnega koli popuščanja grehu, v tej neustrašnosti, s katero se nedolžnost dvigne v boj ter jasno gleda žalivcu v oči, skriva strup, prihodnji strup ženskega protesta in emancipacije«. Kdo ve! Morda so o strupu govorili upravičeno, morda se je strup res porajal, ampak kaj naj bi ta strup uničil, kaj naj bi pogubil in kaj rešil – to je bilo vprašanje, ki se je takoj nato zastavilo ter dolgo ostalo nerešeno.

***

Ta vprašanja so zdaj že dolgo rešena (tako se vsaj zdi). Mimogrede naj opozorim, da sta se do sredine štiridesetih let slava George Sandove in vera v moč njenega genija povzpeli tako visoko, da smo vsi mi, njeni sodobniki, pričakovali od nje nekaj veliko večjega v prihodnosti, neko še neslišano novo besedo, celo nekaj odločilnega in že dokončnega. Ti upi se niso uresničili: izkazalo se je, da je v tistem obdobju, torej do konca štiridesetih let, že povedala vse, kar ji je bilo sojeno in namenjeno povedati, tako da je zdaj, nad njenim svežim grobom, že mogoče izreči zadnjo besedo o njej.

George Sandova ni bila mislec, toda bila je ena najprodornejših jasnovidk (če se smem izraziti tako načičkano) srečnejše prihodnosti, ki čaka človeštvo. Vse življenje je vedro in velikodušno verjela, da je ideale te prihodnosti mogoče doseči, in sicer prav zato, ker je bila tudi sama v svoji duši sposobna postaviti ideal. Vsem plemenitim dušam in resničnim človekoljubom je po navadi sojeno, da to vero ohranijo do konca življenja. George Sandova je umrla kot deistka – trdno je verjela v Boga in v svoje nesmrtno življenje, vendar bi bilo premalo, ko bi o njej povedali samo to: med svojimi vrstniki, francoskimi pisatelji, je bila morda tudi največja kristjanka, čeprav je res, da formalno (kot katoličanka) ni izpovedovala vere v Kristusa. Kajpak, kot Francozinja in v skladu s pojmovanjem svojih rojakov George Sandova ni mogla zavestno izpovedovati ideje, da »v vsem vesolju ni imena, poleg njegovega, prek katerega se je mogoče zveličati« – poglavitne ideje pravoslavja, toda ne glede na dozdevno in formalno protislovje je bila George Sandova, ponavljam, morda ena največjih Kristusovih izpovedovalk, ne da bi se sama tega zavedala. Svoj socializem, svoja prepričanja, upe in ideale je gradila na človekovem občutku za nravnost, na duhovni žeji človeštva, na njegovem stremljenju k popolnosti in čistosti, ne pa na mravljinčji nujnosti. V človeško osebnost je verjela brezpogojno (celo v njeno nesmrtnost) ter predstavo o njej vse svoje življenje, v vsakem svojem delu, poglabljala in razmikala, tako da se je miselno in čustveno zbližala z eno temeljnih idej krščanstva – s priznavanjem človeške osebnosti in njene svobode (torej tudi njene odgovornosti). Od tod izhajajo tudi njeno priznavanje nravnih dolžnosti in stroge nravne zahteve, pa tudi popolno priznavanje človeške odgovornosti. V njenem času v Franciji morda ni bilo misleca in pisatelja, ki bi se tako jasno zavedal, da »človek ne živi samo od kruha«. Kar zadeva ponos, ki se kaže v njenih zahtevah in protestu, naj ponovim, da ta nikoli ni izključeval usmiljenja, odpuščanja žalitve in celo brezmejnega potrpljenja, ki sloni na sočutju do samega žalivca, nasprotno, George Sandova se je v svojih delih večkrat pustila zapeljati lepoti teh resnic ter ustvarila številne tipične like najiskrenejšega odpuščanja in ljubezni. O njej pišejo, da je umrla kot čudovita mati, da je delala do konca življenja, da je prijateljevala z okoliškimi kmeti in da so jo njeni prijatelji nepopisno ljubili. Kot se zdi, ni bila povsem ravnodušna do svojega aristokratskega izvora (po materi je izvirala iz saksonskega kraljevskega rodu), seveda pa lahko zatrdno rečemo, da je aristokratskost v ljudeh cenila samo kot popolnost človeške duše: ni si mogla kaj, da ne bi ljubila velikega, da bi se sprijaznila s pritlehnim, da bi se odrekla ideji – in prav glede tega je bila morda malce preveč ponosna. Vendar je res, da v svojih romanih tudi ni marala prikazovati ponižanih ljudi, popustljivih pravičnikov, božjih ubožcev in zatiranih, kakršne srečujemo v skoraj vsakem romanu velikega kristjana Dickensa, nasprotno, njene junakinje so ponosne, prave kraljice. To je imela rada in na to njeno posebnost, ki je dokaj značilna, je treba posebej opozoriti.

Utopično razumevanje zgodovine

Vse to poldrugo stoletje po Petru nismo počeli nič drugega, kot da smo se zbliževali z vsemi človeškimi civilizacijami, se seznanjali z njihovo zgodovino in ideali. Učili in privajali smo se ljubiti Francoze, Nemce in sploh vse, kot da bi bili naši bratje, in sicer ne glede na to, da nas oni nikoli niso marali ter da so se celo odločili, da nas nikoli ne bodo marali. Ampak prav to je bil cilj naše reforme, vsega Petrovega projekta: v poldrugem stoletju se nam je po njeni zaslugi razširil pogled, in to tako, kot se ni prej morda še pri nobenem narodu ne v antičnem ne v novem svetu. Rusija je bila pred Petrom dejavna in močna, čeprav je res, da se je politično oblikovala počasi. Postala je enotna in se pripravljala, da utrdi svoja obrobja. Sama pri sebi se je zavedala, da nosi v sebi dragocenost, ki je ni nikjer več – pravoslavje, da je hraniteljica Kristusove resnice, toda že prave resnice, prave Kristusove podobe, ki se je v vseh drugih veroizpovedih in pri vseh drugih narodih zatemnila. Najboljši Rusi so takrat menili, da lahko po zaslugi te dragocenosti, te večne resnice, ki pripada Rusiji, ki jo je Rusija dobila v hrambo, brez slabe vesti zanemarijo vsako drugo izobrazbo. Še več, v Moskvi so prišli do prepričanja, da lahko kakršni koli tesnejši stiki z Evropo celo škodljivo in kvarno vplivajo na ruski um in rusko idejo, da lahko spridijo sámo pravoslavje ter Rusijo, »tako kot vse druge narode«, povlečejo na pot pogube. Tako se je stara Rusija v svoji zaprtosti pripravljala na to, da nima prav – da nima prav pred človeštvom, ko je sklenila svojo dragocenost, svoje pravoslavje, brez dejavnosti ohraniti pri sebi ter se ograditi od Evrope, torej od človeštva, tako kot nekateri razkolniki, ki nočejo jesti iz iste posode kot vi in ki v tem, da imajo vsak svojo skodelico in žlico, vidijo nekaj svetega. Ta primerjava je pravilna, kajti preden je zavladal Peter, so se pri nas res uveljavili takšni politični in duhovni odnosi z Evropo. S Petrovo reformo se je pogled izjemno razširil – in prav v tem, ponavljam, je vsa Petrova velika zasluga. Prav to je tista največja dragocenost, o kateri sem pisal v eni prejšnjih številk Dnevnika, dragocenost, ki jo mi, višji ruski kulturni sloj, prinašamo ljudstvu po sto petdesetletni odsotnosti iz Rusije in ki jo mora ljudstvo, potem ko se bomo sami poklonili njegovi resnici, sprejeti od nas sine qua non – »brez tega bi bila združitev obeh slojev nemogoča in vse bi propadlo«. In kaj naj bi bilo to »razširjenje pogleda«, za kaj gre pri njem in kaj pomeni? To ni razsvetljevanje v pravem pomenu besede ali znanost, pa tudi ne izneverjanje nravnim principom ruskega ljudstva v imenu evropske civilizacije, ne, to je nekaj, kar je značilno prav za ruski narod, kajti takšne reforme ni bilo še nikjer in nikoli. To je resnično naša skoraj bratska ljubezen do drugih narodov, ki smo jo pridobili v poldrugem stoletju komuniciranja z njimi, to je naša potreba po tem, da bi služili človeštvu, včasih celo na škodo svojih največjih in najbolj neposrednih interesov, to je naša sprava z njihovimi civilizacijami, to, da spoznamo in jim oprostimo njihove ideale, četudi se ne ujemajo z našimi, to je sposobnost, ki smo jo razvili v sebi, da v vsaki evropski kulturi, ali bolje, v vsaki evropski osebnosti odkrivamo in nahajamo resnico, ki jo ta vsebuje, in to celo ne glede na marsikaj, s čimer se ni mogoče strinjati. To je navsezadnje potreba po tem, da skušaš biti čim bolj pravičen in da iščeš zgolj resnico. Skratka, morda je prav to začetek, prvi korak tiste dejavne rabe naše dragocenosti, našega pravoslavja, za služenje človeštvu – torej za to, čemur je tudi namenjeno in kar je v resnici njegovo pravo bistvo. Naša prejšnja ideja, ruska moskovska ideja, se je tako s Petrovo reformo razširila, njeno razumevanje se je namnožilo in okrepilo: tako smo se zavedeli svojega svetovnega poslanstva, svoje individualnosti in vloge v človeštvu, pri tem pa nismo mogli prezreti, da sta to poslanstvo in vloga drugačna od tistih, ki jih imajo drugi narodi – ti namreč vsi živijo samo zase in v sebi, mi pa bomo zdaj, ko je prišel čas, začeli prav s tem, da bomo vsem postali služabniki ter živeli za vsesplošno spravo. In to sploh ni nekaj sramotnega, nasprotno, v tem je naša veličina, kajti vse to vodi k dokončnemu zedinjenju človeštva. Kdor hoče biti v božjem kraljestvu najviše, naj bo vsem služabnik. Tako jaz razumem rusko poklicanost v njenem idealu. Po Petru se je kar sam izrisal tudi prvi korak naše nove politike: zedinjenje vsega slovanstva pod okriljem Rusije. Namen tega zedinjenja ni osvajanje, nasilje ali izničenje slovanskih individualnosti pod ruskim velikanom, ampak to, da slovanske narode prerodimo ter postavimo v primeren odnos do Evrope in človeštva, da jim, navsezadnje, omogočimo, da se umirijo in si predahnejo po nepreštevnih stoletnih mučenjih, da se duhovno okrepijo in, potem ko bodo začutili svojo novo moč, tudi sami kaj prispevajo v zakladnico človeškega duha, da izrečejo svojo besedo v civilizaciji. O, seveda, vsem tem »sanjarijam« o ruskem poslanstvu se lahko smejete, ampak povejte: ali ni za vse Ruse značilno, da si želijo preroda Slovanov prav zavoljo njihove popolne osebne svobode in vstajenja njihovega duha in sploh ne za to, da bi jih politično podredili Rusiji ter z njimi povečali njeno politično moč, česar nas sumi Evropa? Ali ni res tako? Ali ni s tem del prejšnjih »sanjarij« tudi že opravičen? In prav zato je samoumevno, da mora biti Konstantinopel prej ali slej naš …

Ljubi bog, kako posmehljivo bi se namuznil kakšen Avstrijec ali Anglež, če bi imel možnost prebrati vse te sanjarije in bi nenadoma prišel do tako pozitivnega sklepa: »Konstantinopel, Zlati Rog, najpomembnejša politična točka na svetu – to da ni osvajanje?«

Ja, Zlati Rog in Konstantinopel, vse to bo naše, ampak ne zaradi osvajanja ali nasilja, odgovarjam jaz. In, prvič, to se bo zgodilo samo od sebe, in sicer prav zato, ker je prišel čas, če pa tudi zdaj še ni prišel, je res že zelo blizu – na to kažejo vsa znamenja. To je naravna rešitev, to je tako rekoč volja same narave. Če se to ni zgodilo že prej, se ni prav zato, ker je bilo še prezgodaj. V Evropi verjamejo v nekakšno »Oporoko Petra Velikega«. To ni nič drugega kot ponarejen dokument, ki so ga napisali Poljaki. Toda če bi Petru takrat res padlo na pamet, da namesto ustanovitve Peterburga zavzame Konstantinopel, bi to misel, tako se mi zdi, po kratki presoji opustil, tudi če bi imel dovolj moči, da premaga sultana, in sicer prav zato, ker za to takrat ni bil pravi čas in bi lahko Rusijo celo pogubilo.

Že v finskem Peterburgu se nismo izognili vplivu sosednjih Nemcev, ki so bili sicer koristni, a so čisto ohromili ruski razvoj, še preden se je razjasnila njegova prava pot, kako bi se potem šele v Konstantinoplu, velikanskem in svojevrstnem, z ostanki mogočne starodavne civilizacije, izognili vplivu Grkov, ki so v primerjavi z grobimi Nemci veliko bolj pretanjeni, vplivu ljudi, ki imajo z nami veliko več skupnih točk kot Nemci, ki nam niso čisto nič podobni, vplivu številnih udvorljivcev, ki bi takoj obkrožili prestol ter še pred Rusi postali učeni in izobraženi, ki bi tudi samega Petra, ne pa samo njegovih najbližjih naslednikov, očarali že zgolj s svojim poznavanjem pomorstva, nad katerim se je Peter tako navduševal. Skratka, Rusiji bi zavladali politično in jo takoj zvlekli na kakšno novo azijsko pot, spet v kakšno zaprtost vase, takratna Rusija pa tega seveda ne bi prenesla. Njena ruska moč in nacionalnost bi se prenehali razvijati. Močni Velikorus bi ostal odmaknjen na svojem mračnem snežnem severu in bi rabil samo kot gradivo za obnovo Carigrada, kateremu navsezadnje morda sploh ne bi bil pripravljen slediti, ves jug Rusije bi zasedli Grki, pravoslavje pa bi morda celo razpadlo na dva svetova: na obnovljenega carigrajskega in starega ruskega … Skratka, čas je bil nadvse neprimeren. Ampak zdaj je čisto drugače.

Zdaj je Rusija že spoznala Evropo in se je tudi sama že izobrazila. In kar je poglavitno – zavedela se je vse svoje moči in resnično postala močna. Povrh tega je spoznala, kako bo najmočnejša. Zdaj razume, da je Carigrad lahko naš, vendar sploh ne kot prestolnica Rusije, če pa bi Peter pred dvema stoletjema zavzel Carigrad, mu ne bi preostalo drugega, kot da vanj preseli svojo prestolnico, kar bi bilo pogubno, kajti Carigrad ni v Rusiji in ni mogel postati Rusija. Tudi če bi se Peter zadržal in ne bi naredil te napake, bi jo zagotovo naredili njegovi najbližji nasledniki. Če pa je Carigrad zdaj lahko naš, in to ne kot prestolnica Rusije, potem ne more biti niti prestolnica vseslovanstva, tako kot sanjarijo nekateri. Tudi če bi vseslovanstvo iz svojih delov lahko sestavilo kakšno politično celoto, bi se tam brez Rusije izčrpalo v boju z Grki. Da pa bi Konstantinopel prevzeli samo Grki, je zdaj že povsem nemogoče: ne smemo jim prepustiti tako pomembne točke zemeljske krogle – ta zalogaj bi bil zanje prevelik. Vseslovanstvo z Rusijo na čelu – o, to je seveda čisto druga pesem, ampak spet se zastavi vprašanje: ali je tudi dobra? In ali ne bi bilo to videti, kot da si je Rusija politično podredila Slovane, česar sploh ne potrebujemo? V imenu česa, v imenu katere nravne pravice bi si Rusija potemtakem lahko želela Konstantinopel? Opirajoč se na katere višje cilje bi ga lahko zahtevala od Evrope? Zahtevala bi ga lahko prav kot voditeljica pravoslavja, kot njegova pokroviteljica in ohranjevalka – ta vloga ji je namenjena že od dobe Ivana III., ki je carigrajskega dvoglavega orla kot njen simbol postavil nad stari ruski grb, a se je jasno izrisala šele po Petru Velikem, ko je Rusija začutila v sebi moč, da izpolni svojo poklicanost, dejansko pa je že postala resnična in edina pokroviteljica tako pravoslavja kot narodov, ki ga izpovedujejo. In prav ta razlog, to pravico do starega Carigrada, bi brez užaljenosti razumeli tudi tisti Slovani, ki so najbolj navezani na svojo neodvisnost, ali celo sami Grki. Poleg tega bi se razkrilo tudi pravo bistvo tistih političnih odnosov, ki se morajo izoblikovati med Rusijo in vsemi drugimi pravoslavnimi narodi – naj gre za Slovane ali Grke, to je vseeno: Rusija je njihova pokroviteljica in morda celo voditeljica, ne pa vladarka, njihova mati, ne pa gospa. In tudi če je kdaj njihova carica, je to samo takrat, kadar jo za carico razglasijo sami, ohranjajoč vse tisto, s čimer sami opredeljujejo svojo neodvisnost in individualnost. Takšni zvezi bi se lahko naposled pridružili tudi nepravoslavni evropski Slovani, ki bi videli, da združevanje pod okriljem Rusije samo utrjuje neodvisno individualnost vsakega od njih, medtem ko bi se brez te velikanske združujoče sile morda spet začeli izčrpavati v medsebojnih razprtijah in nesoglasjih, tudi če bi kdaj postali politično neodvisni od muslimanov in Evropejcev, ki jim zdaj vladajo.

Čemu bi se igrali z besedami, mi bodo rekli: kaj je to – »pravoslavje«? In kje je tu kakšna posebna ideja, posebna pravica do združevanja narodov? In ali ne bi bila to čisto politična zveza, kakršne so vse druge, njej podobne, četudi na kar najširši podlagi, tako kot pri Združenih državah Amerike ali morda še širši? To vprašanje bi se lahko zastavilo in tudi nanj bom odgovoril. Ne, to ne bo isto in to ni poigravanje z besedami, to bo resnično nekaj posebnega in izjemnega, to ne bo samo politično združevanje in vsekakor ne z namenom politične zasedbe in nasilja, kot si Evropa drugače sploh ne zna predstavljati, in ne samo v imenu trgovine, osebnih koristi ter večnih in še zmeraj istih poboženih napak pod pretvezo uradnega krščanstva, v katerega v resnici ne verjame nihče razen sodrge. Ne, to bo pravi triumf Kristusove resnice, ki se ohranja na Vzhodu, pravi novi dvig Kristusovega križa in dokončna beseda pravoslavja, na čelu katerega že dolgo stoji Rusija. To bo prav skušnjava za vse mogočnike, ki so doslej vladali svetu, ki so na vsa takšna »pričakovanja« zmeraj gledali s prezirom in posmehom in ki niso razumeli niti tega, da je mogoče zares verjeti v bratstvo med ljudmi, v splošno spravo med narodi, v zvezo, utemeljeno na načelih skupnega služenja človeštvu in, navsezadnje, na samem prerodu ljudi ob pomoči resničnih Kristusovih načel. In če je vera v to »novo besedo«, ki jo na čelu združenega pravoslavja lahko svetu izreče Rusija, če je to »utopija«, ki si zasluži le posmeh, potem tudi mene uvrstite med te utopiste, vse, kar je smešno, pa bom obdržal zase.

»Že samo to je utopija,« mi bodo najbrž nasprotovali, »da bodo Rusiji kdaj dovolili stopiti na čelo Slovanov in vkorakati v Konstantinopel. Vi kar sanjarite, ampak to so vseeno samo sanjarije!«

Ste prepričani? Toda Rusija je močna in morda celo veliko močnejša, kot misli o sebi sama, poleg tega pa – ali niste videli, kako so se v zadnjih desetletjih pred našimi očmi dvigale velikanske sile, ki so vladale Evropi, in kako je ena izmed njih izginila kot prah, ki ga v enem dnevu odnese božji vihar, namesto nje pa se je dvignil nov imperij, ki mu po moči na svetu najbrž še ni bilo enakega. In kdo bi mogel to pravočasno napovedati? In če so mogoči takšni preobrati, ki so se že zgodili v našem času in pred našimi očmi, ali potem človeški um lahko povsem nezmotno napove, kako se bo rešilo vzhodno vprašanje? Kje so tehtni razlogi za to, da bi obupavali nad prerodom in zedinjenjem Slovanov? Komu so znana Božja pota?

Potovanje v tujino. Nekaj o Rusih v vagonih

Že dva meseca se nisem pogovarjal z bralcem. Ko sem oddal junijsko številko (ki je sklenila prvo polletje moje revije), sem se takoj usedel v vagon in odpotoval v Ems – o, pa ne na počitek, ampak zaradi tistega, zaradi česar ljudje potujejo v Ems. In seveda je vse to preveč osebno in zasebno, vendar gre za to, da svoj Dnevnik včasih pišem ne samo za bralce, ampak tudi zase (prav zato se najbrž v njem kdaj pa kdaj pojavljajo robatosti in nepričakovanosti, torej misli, ki so meni dobro znane in ki sem jih dolgo nosil v sebi, za katere pa se bralcu zdi, kot da so kar naenkrat skočile na plan, brez povezave s prejšnjimi) – in kako potem ne bi vključil vanj tudi svojega potovanja v tujino? O, seveda, ko bi obveljala moja, bi se odpravil kam na jug Rusije, tja kjer

... z radodarnostjo vsakdanjo

za neznatno majhen trud

oratarja s stoternim pridelkom

plodne njive poplačajo,

kjer se na logih brezkrajnih

ob hrumenju valov

ponosno sprehajajo črede

neukrotljivih kobil.

Ampak gorje, zdi se, da je tudi tam zdaj povsem drugače kot takrat, ko je o tistih krajih sanjaril pesnik, in da je oratar tam ne le za lahko, ampak tudi za težko delo vse prej kot stoterno poplačan. Pa tudi glede kobil bi bilo zdaj najbrž treba ubrati veliko mirnejši ton. Mimogrede, pred kratkim sem v »Moskovskih vedomostih« bral članek o Krimu, o tem, da se od tod izseljujejo Tatari ter da »dežela propada«. »Moskovske vedomosti« drzno sklenejo, da nimamo kaj žalovati za Tatari – naj se kar izseljujejo, na njihovo mesto pa da bi bilo bolje poseliti Ruse. Takšno misel odkrito označujem za predrznost: to je ena tistih misli, eno tistih vprašanj, o katerih sem v junijski številki Dnevnika pisal, da se – brž ko se katero od njih pojavi – »mnenja pri nas povsem razdelijo«. Prav zares, težko je reči, ali se bodo pri nas vsi strinjali s tem mnenjem, s katerim sam iz vsega srca soglašam, ker o »krimskem vprašanju« že dolgo razmišljam natanko tako. To mnenje je brez dvoma tvegano in za zdaj še ni znano, ali se mu bo pridružilo liberalno mnenje, ki odloča o vsem. Res da »Moskovske vedomosti« izražajo misel, da »nimamo kaj žalovati za Tatari« itn., ne le zaradi politične plati zadeve, ne le zato, da bi se utrdili na obrobju, ampak naravnost poudarjajo ekonomske potrebe tistega območja. Kot dejstvo poudarjajo, da so krimski Tatari dokazali celo svojo nesposobnost, da bi pravilno obdelovali krimska tla, ter da bodo Rusi, in sicer Rusi z juga, za to veliko primernejši, kot dokaz za to pa navajajo Kavkaz. In sploh, če bi ruska zaselitev Krima (postopna, se razume) zahtevala od države tudi kakšne izjemne stroške, potem bi bilo v te stroške najbrž smiselno privoliti, to bi bilo celo zelo koristno. Kakor koli že, če prostora ne bodo zasedli Rusi, bodo po Krimu zagotovo planili Židje in uničili tamkajšnja tla …

***

Vožnja od Peterburga do Berlina je dolga, traja skoraj dva dni, zato sem za vsak primer vzel s sabo dve brošuri in nekaj časopisov. Prav »za vsak primer«, kajti zmeraj se bojim ostati v množici neznanih Rusov iz našega izobraženskega razreda, in sicer povsod, naj bo to v vagonu, na parniku ali na kakšnem shodu. V tem vidim svojo slabost in jo pripisujem predvsem svoji sumničavosti. Na tujem, v množici tujcev, mi je zmeraj laže: tukaj vsak, ki se je kam nameril, hodi povsem naravnost, naš Rus pa gre in se ozira, češ, kaj bodo o meni rekli. Videti je sicer trden in neomajen, v resnici pa ni človeka, ki bi bil bolj negotov in ki bi tako dvomil vase. Če neznan Rus načne z vami pogovor, ga zmeraj načne kar se da zaupno in prijateljsko, toda že pri prvi črki začutite veliko nezaupljivost in celo pritajeno sumničavo razdraženost, ki bo, brž ko kaj ne bo prav, skočila na plan kot zbadljivka ali celo preprosto grobost, ne glede na vso njegovo »vzgojo«, in kar je najpomembnejše, brez pravega razloga. Zdi se, kot da se želi vsak komu maščevati za svojo ničevost, čeprav to včasih sploh ni ničev človek, celo prav nasprotno. Ni človeka, ki bi bil pripravljen pogosteje od Rusa ponavljati: »Kaj me pa briga, kaj bodo o meni rekli,« ali pa: »Na splošno mnenje se sploh ne oziram,« – in ni človeka, ki bi se bolj od Rusa (civiliziranega Rusa) bal, ki bi bolj trepetal pred splošnim mnenjem, pred tem, kaj bodo o njem rekli ali si mislili. To izvira prav iz globoko v njem skritega nespoštovanja do sebe, ki ga seveda spremljata brezmejna samovšečnost in napuh. Ta nasprotna pola tičita v skoraj vsakem izobraženem Rusu in sta predvsem zanj samega tudi neznosna, tako da vsak nosi nekakšen »pekel v duši«. Še posebno težko se je srečevati z neznanimi Rusi v tujini, iz oči v oči, tako da že ne moreš zbežati, če se zgodi kakšna nesreča, če vas, na primer, skupaj zaprejo v vagon. Obenem pa, kot se zdi, bi se bilo »tako prijetno srečati z rojakom v tujini«. Pa tudi pogovor se skoraj zmeraj začne prav pri tem stavku – ko rojak zve, da ste Rus, bo gotovo rekel: »A Rus ste? Kako prijetno je v tujini srečati rojaka: tudi jaz sem tukaj …« in takoj nato se začnejo kakšne odkritosti, in to v kar najbolj prijateljskem in tako rekoč bratskem tonu, ki sodi k dvema rojakoma, ki se objameta v tujini. Ampak ne verjemite tonu: rojak se sicer smehlja, vendar vas že gleda sumničavo, to se vidi po njegovih očeh, po njegovem sesljanju in nežnem skandiranju besed. Premerja vas, gotovo se vas že boji in hoče lagati, pa tudi ne more drugače, kot da vas gleda sumničavo in laže – tudi vi ste namreč Rus in nehote vas presoja po sebi, morda pa tudi zato, ker si to res zaslužite. Zanimivo je tudi to, da ruski neznanec v tujini zmeraj ali vsaj zelo pogosto (v tujini pogosteje, v tujini skoraj zmeraj) že malodane po prvih treh stavkih hitro doda, da je malo prej srečal tega in tega ali da je malo prej kaj slišal od tega in tega, torej od kakšnega znamenitega ali pomembnega človeka izmed naših, izmed Rusov, vendar pri tem govori o njem v kar se da prijetnem, domačnem tonu, kot o prijatelju, in to ne le svojem, ampak tudi vašem: »Saj najbrž veste, da revež hodi k vsem tukajšnjim znamenitim zdravnikom in da ga ti pošiljajo v toplice, čisto je pobit, se poznata?« Če mu boste odgovorili, da ga sploh ne poznate, bo neznanec v tem takoj našel nekaj, kar je zanj žaljivo, češ, pa menda ja nisi pomislil, da sem se hotel pred tabo pobahati s tem, da poznam znamenitega človeka? To vprašanje že berete v njegovih očeh, v resnici pa je bilo morda natanko tako. Toda če odgovorite, da tistega človeka poznate, bo še bolj užaljen – in zdaj že res ne vem, zakaj. Skratka, neiskrenost in sovražnost obojestransko naraščata, tako da se pogovor na lepem pretrga in ustavi. Rojak se nenadoma obrne stran. Ves preostali čas se je pripravljen pogovarjati s kakšnim nemškim pekom, ki sedi nasproti, samo ne z vami, in to prav tako, da bi vi to opazili. Potem ko je začel tako prijateljsko, pretrga z vami vse stike in odnose ter vas grobo ignorira. Spusti se noč, in če je dovolj prostora, se rojak iztegne na blazinah, tako da se vas skoraj že dotika z nogami, morda celo tako, da se vas nalašč dotika z nogami, ko pa se potovanje konča, stopi iz vagona, ne da bi vam sploh pokimal. »Zakaj je tako užaljen?« razmišljate žalostno, ne da bi sploh kaj razumeli. Najbolje se je srečevati z ruskimi generali. Ruskega generala v tujini najbolj skrbi to, da si kdo od Rusov, ki jih srečuje, ne bi dovolil spregovoriti z njim neskladno z njegovim činom, češ, saj smo vendar v tujini in smo zato izenačeni. Na poti, denimo, se zato že na samem začetku zatopi v strog in marmorni molk; in to je še najbolje, ker nikogar ne moti. Mimogrede, ruski general, ki se odpravlja v tujino, si včasih celo zelo rad nadene civilno obleko, ki si jo je naročil pri najboljšem peterburškem krojaču, in ko pride v toplice, kjer je zmeraj toliko ljubkih dam iz vse Evrope, zelo rad malo pogizdalini. Ob koncu sezone se da v tej obleki s posebnim zadovoljstvom fotografirati, da bi v Peterburgu fotografije razdal znancem ali z darilom osrečil vdanega podrejenega. Vsekakor ti kakšna knjiga ali časopis na poti zelo pomaga, in sicer prav pred Rusi, češ, berem, pustite me pri miru.

Kateri jezik naj govori prihodnji steber domovine?

Mamici bi zastavil naslednje vprašanje: ali ve, kaj je jezik, in čemu je bila po njenem mišljenju človeku dana beseda? Jezik je gotovo oblika, telo, lupina misli (zdaj ne bom razlagal, kaj je misel), tako rekoč zadnja in sklepna beseda organskega razvoja. Iz tega je razvidno, da kolikor bogatejše je gradivo – oblike, ki jih osvajam za to, da bi izražal svoje misli –, toliko srečnejši bom v življenju, toliko bolj jasen in razumljivejši sebi in drugim, toliko mogočnejši in zmagovitejši, toliko hitreje si bom povedal to, kar hočem povedati, toliko globlje bom to povedal in toliko globlje bom sam dojel to, kar sem hotel povedati, toliko močnejši in spokojnejši bo moj duh – in kajpak, toliko pametnejši bom. Pa še nekaj: ali mamica ve, da človek sicer lahko misli s hitrostjo električnega toka, da pa v resnici nikoli ne misli tako hitro, ampak veliko počasneje, čeprav je res, da veliko hitreje, kot pa denimo govori. Zakaj je tako? Zato ker mora vseeno misliti v nekem jeziku. In resnično, ljudje lahko niti ne opazimo, da mislimo v kakšnem jeziku, a je to vendarle tako, in če ne mislimo z besedami, če torej besed ne izgovarjamo vsaj v mislih, pa vseeno mislimo z »elementarno silo tistega jezika«, v katerem smo se odločili misliti, če lahko tako rečem. Razumljivo je, da kolikor bolj gibko, bogato in raznovrstno se bomo naučili jezika, v katerem smo se odločili misliti, toliko laže, bolj raznovrstno in bogato bomo v njem izražali svoje misli. Zakaj se pravzaprav učimo evropske jezike, na primer francoščino? Prvič, preprosto zato, da bi lahko brali francosko, in drugič, da bi lahko govorili s Francozi, kadar se bomo z njimi srečali, vsekakor pa ne zato, da bi se pogovarjali med sabo ali sami s sabo. Izposojen, tuj jezik ne zadošča za popolnejše življenje in globino misli, in sicer zato ne, ker nam bo vseeno ostal tuj – za to je potreben materni jezik, s katerim se tako rekoč rodiš. Toda ravno v tem je težava: Rusi, vsaj tisti iz višjih slojev, se po večini že zdavnaj več ne rojevajo z živim jezikom, ampak se šele pozneje naučijo nekega umetnega, ruščino se naučijo pravzaprav šele v šoli, iz slovnice. Se razume, da se človek ob veliki želji in marljivosti lahko pozneje prevzgoji in se celo do neke mere nauči živo ruščino, čeprav se je rodil z mrtvo. Poznal sem nekega znamenitega ruskega pisatelja, ki se je naučil ne samo ruščino (te prej sploh ni znal), ampak celo kmečko ruščino – in je potem pisal romane o kmečkem življenju. Takšni smešni primeri so bili pri nas pogosti in včasih celo izjemno pomembni: veliki Puškin se je, kot je sam priznal, prav tako moral prevzgojiti – živega jezika se je naučil od svoje pestunje Arine Rodionovne, ki ga je seznanila tudi z ljudskim duhom. Izraz »naučiti se jezik« še posebno ustreza nam, Rusom, kajti mi, višji razred, smo že dokaj odtrgani od ljudstva, torej od živega jezika (jezik in ljudstvo sta pri nas sinonima – pa še kako bogata in globoka misel je v tem!). Rekli mi bodo: če se je že treba »učiti« živ jezik, je pač vseeno, kateri, ruščino ali francoščino – ampak saj ravno za to gre, da je ruščina za Rusa vseeno lažja, ne glede na varuške in okoliščine, in to lahkost je treba izkoristiti, dokler je še čas. Za to, da bi se ruščino naučili bolj naravno, brez posebnega vcepljanja in ne zgolj prek znanosti (z znanostjo zdaj seveda nimam v mislih samo šolske slovnice), jo je treba nujno še v otroštvu prevzemati od ruskih pestunj, kakršna je bila Arina Rodionovna, pri tem pa se ne smemo bati, da bo pestunja otroku privzgojila vsakršne predsodke – na primer o treh kitih (ljubi bog! pa ja ne mislite, da mu bodo ti kiti ostali za vse življenje!). Še več, ne smemo se bati preprostega ljudstva in tudi ne služabnikov, pred katerimi starše tako svarijo nekateri pridigarji. Pozneje, že v šoli, se je treba nujno na pamet učiti spomenike našega slovstva, od davnih časov naprej – odlomke iz letopisov, bilin in celo iz cerkvenoslovanskih spomenikov –, in to prav na pamet, ne glede na to, da je takšno učenje nazadnjaško. Ko se bomo tako v skladu s svojimi zmožnostmi naučili materni jezik, torej jezik, v katerem mislimo, ko ga bomo znali tako dobro, da bo to vsaj spominjalo na nekaj živega, in ko se bomo navadili v tem jeziku misliti, bomo lahko izkoristili našo izvirno rusko nadarjenost za evropske jezike in večjezičnost. Resnično, šele ko bomo kar se da popolno obvladali prvotno gradivo, torej materni jezik, bomo sposobni kar se da popolno obvladati tudi tujega, nič prej. Iz tujega jezika si bomo tedaj neopazno izposodili nekaj oblik, ki so našemu tuje, ter jih prav tako neopazno in nehote uskladili z oblikami naše misli – in tako bomo slednjo razširili. Pa še neko pomembno dejstvo: v naš še mladi in neizgrajeni jezik lahko prenašamo najgloblje oblike duha in misli evropskih jezikov – evropske mislece in pesnike se vse da prevesti in prenesti v ruščino, nekatere pa že imamo v popolnih prevodih. Po drugi strani pa je zelo veliko del v ruskem ljudskem jeziku in v našem leposlovju, ki jih je v evropske jezike, predvsem v francoščino, še zmeraj povsem nemogoče prevesti. Neki prevod Gogolja v francoščino (zdaj že zelo redek), ki ga je v Peterburgu sredi štiridesetih let naredil gospod Viardot, mož znane pevke, ob pomoči nekega ruskega pisatelja, ki je zdaj po pravici znamenit, takrat pa je komaj začenjal, me zmeraj, kadar se spomnim nanj, spravi v smeh. To sploh ni Gogolj, ampak vrag ve kaj. Tudi Puškin je pogosto neprevedljiv. Če bi prevedli knjigo, kakršna je legenda protopopa Avvakuma, bi najbrž spet nastalo vrag ve kaj, ali bolje rečeno, nastalo ne bi sploh nič. Zakaj je tako? Težko mi gre namreč z jezika, da je evropski duh morda manj raznovrsten in bolj zaprt vase kot naš, celo ne glede na to, da se je v primerjavi z našim brez dvoma izrazil veliko bolj dovršeno in jasno. Toda če gre to težko z jezika, je pa gotovo treba priznati, z upanjem in veseljem, da je duh našega jezika nedvomno raznovrsten, bogat, vsestranski in vseobsežen, kajti ne glede na to, da še ni povsem izoblikovan, že lahko posreduje dragocenosti in zaklade evropske misli, in mi čutimo, da jih posreduje natančno in zvesto. In takšno »gradivo« odrekamo svojim otrokom – čemu? Da bi jih onesrečili, o tem ni dvoma. To gradivo zaničujemo ter ga imamo za grob, zarobljen jezik, v katerem se ne spodobi izražati aristokratskih čustev in misli.

Mimogrede, natanko pred petimi leti smo pri nas izvedli tako imenovano klasično reformo šolstva. Matematiko in dva stara jezika, latinščino in grščino, smo sprejeli kot najboljše sredstvo za umski in celo duhovni razvoj. Nismo mi tega ugotovili in nismo si mi tega izmislili: to je dejstvo, nesporno dejstvo, ki ga je v stoletjih potrdila izkušnja vse Evrope, mi pa smo ga le prevzeli. Ampak težava je v tem, da se pri nas strašno spodbuja učenje teh dveh velikih starih jezikov in matematike, skoraj povsem pa se zanemarja učenje ruščine. Sprašujem se: kako, na kakšen način in prek katerega gradiva bodo naši otroci osvojili oblike teh dveh starih jezikov, ko pa je ruščina zanemarjena. Je mar res vsa njuna razvijalna moč že samo v mehanizmu predavanja (s češkimi učitelji)? Saj še mehanizmu ne bomo kos, če ne bomo hkrati kar se da okrepljeno in poglobljeno predavali živega jezika. Vsa nravno-razvijajoča moč teh dveh starih jezikov, teh dveh najbolj sklenjenih oblik človeške misli, ki sta nekoč, v stoletjih, ves nekdanji barbarski Zahod dvignila na najvišjo raven razvoja in civilizacije – vsa ta moč bo šla seveda mimo naše nove šole, in sicer prav zato, ker smo ruščino v njej zanemarili. Ali pa so morda naši reformatorji sklenili, da se ruščine pri nas sploh ni treba učiti – kvečjemu to, kam se postavi črko jat –, ker se z njo že rodimo? In prav zato se mi iz višjih družbenih razredov ne rojevamo več z živo ruščino – že zdavnaj. Z živim jezikom se bomo začeli rojevati šele takrat, ko se bomo povsem združili z ljudstvom. Vendar me je zaneslo, govoriti sem začel z mamico, potem pa preskočil na klasično reformo in združitev z ljudstvom.

Mamici je seveda dolgčas vse to poslušati, mamica negodujoče maha z ročico in se posmehljivo obrača stran. Vseeno ji je, v katerem jeziku bo sinček mislil – če bo v pariškem, še toliko bolje: »Tako bo bolj prefinjeno, pametno in z več okusa.« Toda mamica ne ve niti tega, da se je treba za to povsem preroditi v Francoza, z varuškami in vzgojitelji pa te sreče vseeno ne boš dosegel, ampak boš prevozil kvečjemu prvo postajo na tej cesti, se pravi, ne boš več Rus. O, mamica ne ve, kakšen strup daje svojemu otroku že v starosti dveh let, ko mu najame varuško. Vsaka mama in oče denimo vesta za neko grozljivo otroško telesno razvado, ki se ji nekateri nesrečni otroci začnejo vdajati že malodane pri desetih letih in ki jih, če ne paziš nanje, lahko včasih že v mladosti spremeni v idiote, v mlahave in kilave starce. Drznem si odkrito trditi, da je varuška, torej francoščina že v zgodnjem otroštvu, že od prvega otroškega blebetanja naprej, v nravnem pogledu nekaj takšnega kot tista strašna razvada v telesnem. In še dobro, če je otrok že po naravi neumen ter varno omejen – tedaj bo življenje preživel tudi v francoščini, s šalami, plehkimi idejicami in frizersko razvitostjo, umrl pa bo, ne da bi sploh opazil, da je bil vse življenje bedak. Ampak kaj če je to sposoben človek, človek z mislijo v glavi in valovi velikodušnosti v srcu – bo tak človek lahko srečen? Ker gradiva ne obvladuje dovolj dobro, da bi lahko v njem uredil vso globino svojih misli in duševnih potreb, ker vse življenje govori samo v mrtvem, bolestnem, ukradenem jeziku s plahimi in naučenimi oblikami, ki se mu ne razpirajo ter so zanj grobe, se bo umsko in nravno zmeraj mučil, naprezal in napenjal, ko bo skušal izraziti sebe in svojo dušo (ljubi bog, ali je res tako težko razumeti, da je to neživ in nenaraven jezik!). Sam bo mukoma ugotovil, da je njegova misel plitva, lahkotna in cinična – cinična prav zavoljo svoje plitvosti, zavoljo ničevih, ozkih oblik, v katere je bila vse življenje odeta. Naposled bo ugotovil, da je celo njegovo srce razvratno. Razvrat se bo začel tudi zaradi tesnobe. O, seveda, njegova kariera zaradi tega ne bo trpela: vse, ki se rodijo z varuškami, njihove mamice nujno določijo za prihodnje stebre domovine, ti pa si domišljajo, da brez njih ne bo mogoče shajati. Blestel bo, poveljeval in »priganjal«, uvajal bo red in bo znal deliti ukaze – skratka, celo zelo pogosto bo zadovoljen s sabo, še posebno, kadar bo govoril dolge govore s tujimi mislimi in frazami, v katerih bo plus de noblesse, que de sincerité.[19] Ampak če je vsaj malo človek, bo na splošno nesrečen. Ves čas bo pobit kot od kakšne nemoči, natanko tako kakor tisti starci-mladeniči, ki so se zaradi grde razvade prezgodaj izčrpali. Toda, gorje, katera mamica mi bo verjela, da se vse te nesreče lahko zgodijo zaradi francoščine in varuške! Slutim, da mi bo marsikatera mamica rekla, da pretiravam, čeprav sem, strogo gledano, povedal resnico brez pretiravanja. Oporekale mi bodo, da je, nasprotno, celo bolje živeti v tujem jeziku, da boš tako živel laže, bolj lahkotno in prijetno ter da se je prav teh vprašanj in življenjskih zahtev treba izogibati, vsemu temu pa da pripomore prav francoščina, in sicer ne kot francoščina, ampak kot tuj jezik, ki se ga naučiš namesto maternega. Kako? Ta sijajni mladenič, ta salonski očarljivec in duhovitež, da bo nesrečen? Ko je pa tako lepo oblečen, tako počesan, tako zdrav, s tako aristokratsko barvo obraza in s tako čudovito vrtnico v gumbnici? Mamica se oholo posmehuje. Medtem pa tudi že brez tega (torej francoske vzgoje) izobražen Rus celo še zdaj izjemno pogosto ni nič drugega kot umski proletarec, nekdo, ki je brez zemlje pod sabo, brez tal in začetka, mednarodni povprečnež, ki ga nosijo vsi vetrovi Evrope. In ta, ki je prišel iz rok varušk in vzgojiteljev (celo v najboljšem primeru, celo če o čem razmišlja in če kaj čuti), pravzaprav ni nič drugega kot čudovito ganteliran[20] mladenič, ki je morda že pogoltnil nekaj modnih uvražejev,[21] toda katerega um tava v večnih tenebrih[22] in čigar srce hlepi samo po aržanu.[23] Steber domovine, ponavljam, bo seveda postal, naredil bo kariero, kdo pa drug kot on (stebri domovine začenjajo pri nas pri činu tajnega svetnika) – in mamici je za zdaj to dovolj; ampak samo mamici! …

Kaj pomaga v zdravilišču: voda ali lepe manire?

Emsa ne bom opisoval, poleg tega pa v ruščini že obstaja zelo podroben opis, denimo knjiga doktorja Giršgorna Ems in njegovi zdravilni izviri, ki je izšla v Peterburgu. Tam lahko zveste vse, od medicinskih podatkov o izvirih pa do najmanjših podrobnosti o življenju v hotelih, o higieni, sprehodih, o tem, kje se Ems nahaja, in celo o gostih v Emsu. Kar zadeva mene, jaz tega niti ne znam opisati, in če bi me za to prosili zdaj, ko sem se že vrnil domov, bi se spomnil predvsem slepečega sonca, zares barvite soteske Taunusa, v kateri leži Ems, velikanske lepo oblečene množice z vsega sveta in svoje velike, zelo velike osamljenosti v tej množici. In vendar imam, ne glede na osamljenost, takšno množico celo rad, seveda na poseben način. V njej sem srečal celo nekega ruskega znanca, prav tistega paradoksista, ki je nekoč že zdavnaj v polemiki z mano zagovarjal vojno in zatrjeval, da je v njej mogoče najti vso pravico in resnico, kakršnih že ni v sodobni družbi (glej aprilsko številko Dnevnika). Pisal sem že, da je to človek zelo pohlevnega in civilnega videza. Vsem je znano, da smo si mi, Rusi, bolje rečeno, Peterburžani, tako uredili življenje, da se včasih vidimo in imamo opraviti z bog ve kom, svojih prijateljev pa sicer ne pozabljamo (ali Peterburžan sploh lahko kaj ali koga pozabi), vendar se lahko z njimi mirne duše ne vidimo tudi cela leta. Tudi moj prijatelj je nekaj pil v Emsu. Star je kakšnih petinštirideset let ali malce manj.

»Glede tega imate prav,« mi je rekel. »Tukajšnjo množico imaš rad in niti ne veš, zakaj. Pa tudi povsod drugod imaš nekako rad množico, izbrano, se razume, smetano. Lahko se ne pentljaš z nikomer iz vse te družbe, ampak gledano na splošno, ni zdaj ničesar boljšega na svetu.«

»Pretiravate …«

»Saj vam ne oporekam, sploh ne,« se je hitro strinjal. »Ko bo na svetu nastala boljša družba in bo človek privolil v to, da živi tako rekoč razumneje, te zdajšnje družbe še pogledati ne bomo hoteli, še omeniti je ne bomo hoteli, kvečjemu z dvema besedama v svetovni zgodovini. Ampak zdaj, kaj lahko zdaj namesto nje ponudite boljšega?«

»Ali si res tudi zdaj ni mogoče zamisliti ničesar boljšega od te prazne množice preskrbljenih ljudi, ljudi, ki, če se ne bi zdaj gnetli v zdravilišču, najbrž ne bi vedeli, kaj početi in kako preživeti svoj dan. Res je, tudi v tej množici lahko najdeš zanimive posameznike, v celoti pa, v celoti ni vredna ne le kakšnih posebnih pohval, ampak niti posebne pozornosti! …«

»To govorite kot hud ljudomrznež ali pa kratko malo zato, ker je to zdaj v modi. Vi pravite: ‘Ne bi vedeli, kaj početi in kako preživeti svoj dan!’ … Verjemite mi, da ima vsak od njih svoj opravek in to celo tak, da je zanj porabil že vse svoje življenje, ne pa samo enega dneva. Nihče med njimi namreč ni kriv, da iz življenja ne more narediti raja, in zato tudi trpi. Zato pa tudi rad gledam, kako se vsi ti trpini tukaj smejejo.«

»Se smejejo iz spodobnosti?«

»Smejejo se iz navade, ki je močnejša od njih in ki jih sili, da se udeležujejo igre z imenom raj, če želite temu tako reči. Človek v ta raj ne verjame in to igro igra težkega srca, a jo vendarle igra ter se tako zabava. Navada je pač premočna. Tukaj imaš takšne, ki so to navado vzeli celo za nekaj popolnoma resnega – in to je toliko bolje zanje, seveda: zdaj so že v pravem raju. Če vse te ljudi ljubite (vi pa jih morate ljubiti), potem bi morali biti veseli, da imajo možnost za počitek in pozabo, četudi je to samo privid.«

»Se norčujete? Zakaj bi jih moral ljubiti?«

»Zato ker je to človeštvo, drugega vendar sploh ni, in kako bi ne ljubili človeštva. V zadnjem desetletju ne gre drugače, kot da ga ljubiš. Tukaj je neka ruska dama, ki zelo ljubi človeštvo. Sploh se ne norčujem. In da ne bi nadaljeval te teme, naj vam za konec kar naravnost povem, da ima vsaka uglajena družba, kakršna je tale izbrana množica, celo nekatere pozitivne lastnosti. Vsaka izbrana družba je na primer dobra že zato, ker ima – res da karikirano – več stika z naravo kot katera koli druga, kot celo denimo poljedelska, ki za zdaj bolj ali manj povsod živi povsem nenaravno. Da sploh ne govorim o tovarnah, vojski, šolah in univerzah: vse to je višek nenaravnosti. Tile so med vsemi najsvobodnejši, ker so najbogatejši, in zato, če nič drugega, lahko živijo, kakor želijo. O, se razume, da so v stiku z naravo samo toliko, kolikor to dovoljujejo spodobnost in lepe manire. To, da bi se raztopili v naravi, da bi se razpahnili, razkrili temu zlatemu sončnemu žarku, ki sveti na nas grešnike z modrega neba, ne glede na to, ali smo tega vredni ali ne, bi bilo gotovo nespodobno v tisti meri, v kakršni si to zdaj želiva midva ali pa kak pesnik – majhna jeklena ključavnica lepih manir še naprej visi nad vsakim srcem in umom. In vendar je treba priznati, da so lepe manire naredile vsaj majhen korak na poti k stiku z naravo, in to ne le v našem stoletju, ampak celo v naši generaciji. Na podlagi svojih opažanj sem sklenil, da v našem stoletju zmeraj bolj razumemo in se strinjamo, da je stik z naravo največji dosežek slehernega napredka, znanosti, razuma, zdrave pameti, okusa in lepih manir. Kar pojdite in se potopite v to množico: na obrazih je radost, veselje. Vsi se med sabo pogovarjajo na kratko, torej izjemno vljudno, vsi so prijazni in nenavadno veseli. Človek bi pomislil, da je vsa sreča tegale mladeniča z vrtnico v gumbnici v tem, da razveseli tisto debelo petdesetletno gospo. Kaj ga v resnici sili k temu, da se trudi okrog nje? Ji res želi srečo in veselje? Seveda ne, k temu ga gotovo silijo kakšni posebni in preveč zasebni razlogi, ki niso nama nič mar. Ampak kaj je pri tem poglavitno? K temu bi ga lahko pripravile že zgolj lepe manire, brez kakršnih koli posebnih in zasebnih razlogov, to pa je že izjemno pomemben dosežek – to kaže, kako lahko v našem stoletju lepe manire ukrotijo celo divjo naravo takega mladca. Poezija poraja Byrone, ti pa korzarje, harolde, lare, toda poglejte, kako malo časa je minilo, odkar so se pojavili in že so lepe manire vse te osebe zavrgle, v njih vidijo nadvse slabo družbo, da ne govorim o našem Pečorinu ali kavkaškem ujetniku: ti so že čisto slabih manir – to so peterburški uradniki, ki so doživeli trenuten uspeh. In zakaj so jih zavrgle? Zato ker so te osebe resnično hudobne, nepotrpežljive in se odkrito brigajo samo zase, tako da podirajo harmonijo lepih manir, ki morajo na vse pretege ustvarjati videz, da vsak živi za vse in vsi za vsakogar. Poglejte, tamle nesejo rože – to so šopki za dame in posamezne vrtnice, ki jih bodo v gumbnicah nosili kavalirji. Samo poglejte, kako so te vrtnice obdelane in izbrane, kako so poškropljene z vodo! Dekle na polju nikoli ne bi našlo ter odstriglo ničesar lepšega za mladega fanta, ki ga ljubi. Te vrtnice pa so prinesli naprodaj po pet, po deset nemških grošev za eno in dekle s polja se jih ni niti dotaknilo. Zlati vek je še ves v prihodnosti, živimo v industrijski dobi, ampak prava reč, nam je to malo mar: ljudje so nališpani, lepi in vse je res videti kot v raju. In ali ni pravzaprav vseeno: »v raju« ali »kot v raju«? Toda samo pomislite: koliko okusa in kako pravilna ideja! No, kaj lahko bolj pristaja pitju vode, torej upanju na ozdravitev, zdravju, kot pa rože? Rože – to so upi. Koliko okusa je v tej ideji. Spomnite se besed: ‘In za obleko, kaj skrbite? Poglejte cvetlice na polju, še Salomon v vsem svojem veličastvu ni bil oblečen kakor ena izmed njih in kako bo Bog oblekel šele vas.’ Ne spominjam se natančno, ampak kako čudovite besede! V njih je vsa poezija življenja, vsa resnica narave. Toda dokler ne napoči ta resnica narave, ko bodo ljudje preprostih in veselih src drug drugega krasili s cvetjem odkritosrčne človeške ljubezni, se bo vse to, tako kot zdaj, prodajalo in kupovalo po pet grošev brez ljubezni. Ampak, ponavljam, kaj nam to mar? Po mojem je tako celo udobneje, kajti verjemite mi, včasih pred kakšno ljubeznijo celo zbežiš, ker bi zahtevala kar malo preveč hvaležnosti, tukaj pa potegneš iz žepa groš in si kvit. Drugače pa je to res videti kot zlati vek – in če imate domišljijo, vam to zadostuje. Ja, sodobno bogastvo je treba odobravati, tudi če gre na račun drugih. Daje mi razkošje in lepe manire, česar mi preostala množica človeštva nikoli ne bo dala. Tukaj imam pred sabo lep prizor, ki me veseli, za veselje pa je zmeraj treba plačati. Veselje in radost sta bila zmeraj najdražja, tule pa jaz, siromak, ki ničesar ne plačuje, prav tako sodelujem v vsesplošni radosti, če ne drugega tako, da vsaj potleskam z jezikom. Poglejte: sliši se glasba, ljudje se smejejo, dame so oblečene tako, kot se v dneh Salomona seveda nihče ni oblačil – in čeprav je vse to privid, nama je veselo, in navsezadnje, resnici na ljubo, sem mar jaz pošten človek? (Govorim samo o sebi.) Toda po zaslugi zdravilišča sem tudi jaz tega deležen, hkrati z najgostejšo, če smem tako reči, smetano ljudi. In s kakšnim tekom boste šli zdaj pit svojo zanič nemško kavo! To je tisto, kar imenujem dobra plat izbrane družbe.«

»No, vi se še kar norčujete, in sploh ne izvirno.«

»Norčujem se, ampak povejte: ali se je vaš tek kaj izboljšal, odkar prihajate sem pit vodo?«

»O, seveda, zelo se je izboljšal.«

»Je torej dobra plat lepih manir tako močna, da učinkuje celo na želodec?«

»Dajte no, pri tem gre vendar za učinek vode, ne pa lepih manir.«

»In gotovo tudi lepih manir. Tako da še ne vemo, kaj v zdravilišču bolj pomaga: voda ali lepe manire. Celo tukajšnji zdravniki se sprašujejo, kaj je pomembnejše, in sploh ne najdem besed za to, kako velikanski napredek je v našem stoletju naredila medicina: prej je dajala samo zdravila, zdaj pa poraja celo ideje.«

Zemlja in otroci

»Zemlja je vse,« je nadaljeval moj Paradoksist. »Jaz je ne ločujem od otrok, in meni se to dogaja kar nekako samo od sebe. Drugače pa vam tega ne mislim razvijati, tudi tako boste razumeli, če malo pomislite. Gre za to, da je vse posledica napačne delitve zemlje. Mogoče je celo, da tudi vse drugo, vse druge človeške nesreče, izhajajo iz napačne delitve zemlje. Milijoni revežev nimajo zemlje, še posebno v Franciji, kjer je je že tako malo – in ker nimajo kje rojevati, so prisiljeni rojevati v kleteh, pa niti ne otrok, ampak sirote, med katerimi jih pol ne ve, kdo je njihov oče, druga polovica pa morda ne pozna niti matere. To velja za nižje sloje, toda pri višjih imamo po mojem spet opraviti z napačno delitvijo zemlje, samo da že druge vrste, nasprotne, ki morda izvira še iz časov Klodvika, osvajalca Galije: pri njih je že kar malo preveč zemlje na človeka, preveč so vsi vzeli, čez vsako mero, pa tudi premočno se je oklepajo, ničesar ne odstopijo, tako da je položaj tako tam kot tukaj nenaraven. Tukaj se mora nekaj zgoditi, nekaj spremeniti, toda zemljo morajo imeti vsi, in otroci se morajo rojevati na zemlji, ne pa na cesti. Ne vem, res ne vem, kako se bo vse to uredilo, vem pa, da zdaj tam ni kje rojevati otrok. Po mojem lahko delaš tudi v tovarni: tudi tovarna je nekaj zakonitega in bo zmeraj zrasla ob že obdelani zemlji – to je njena zakonitost. Toda vsak tovarniški delavec naj ve, da ima tam nekje Vrt, pod zlatim soncem in trto, svoj, ali bolje, skupen Vrt, in da na njem živi tudi njegova žena, ne pocestnica, ampak lepa kmetica, ki ga ljubi in čaka, ob njej pa so njegovi otroci, ki se igrajo konjiče in ki vsi poznajo svojega očeta. Que diable,[24] vsak pošten in zdrav fantič se rodi s konjičkom vred, tega naj se zaveda vsak pošten oče, ki hoče biti srečen. In prav tja naj nosi prisluženi denar, namesto da bi ga v gostilni zapijal s samico, ki jo je pobral na cesti. In četudi ta Vrt v skrajnem primeru (denimo v Franciji, kjer je tako malo zemlje) ne bi mogel prehraniti njega in družine, tako da ne bi šlo brez tovarne, naj ve vsaj to, da tam njegovi otroci rastejo na zemlji, skupaj z drevesi in prepelicami, ki jih lovijo, da se učijo v šoli, ki stoji na polju, in da si bo on sam, ko se bo v svojem življenju nagaral, vendarle prišel tja odpočit, potem pa tudi umret. Drugače pa, kdo ve – morda jih bo pa zmogel prehraniti, pa tudi tovarn se morda ni treba bati, morda bo tudi tovarna zrasla sredi Vrta. Skratka, ne vem, kako bo vse to videti, toda to se bo zgodilo, Vrt bo. Spomnite se mojih besed, četudi čez sto let, spomnite se, da sem vam o tem govoril v Emsu, v umetnem vrtu in med umetnimi ljudmi. Človeštvo se bo prenovilo na Vrtu in ob pomoči Vrta se bo popravilo – to je formula. Vidite, kako je to potekalo: sprva so bili gradovi in poleg gradov zemljanke; v gradovih so živeli baroni, v zemljankah pa vazali. Potem se je v ograjenih mestih začela dvigati buržoazija, počasi, komaj opazno. Medtem so gradovi izginili in zrasle so kraljevske prestolnice, velika mesta s kraljevskimi dvorci in pridvornimi hoteli, in tako je bilo vse do našega stoletja. V našem stoletju se je zgodila grozljiva revolucija in zmagala je buržoazija. Z njo vred so se pojavila strašna mesta, o kakršnih se ljudem še sanjalo ni. Mest, kakršna so nastala v devetnajstem stoletju, človeštvo prej še ni videlo. To so mesta s kristalnimi dvorci, svetovnimi razstavami, svetovnimi hoteli, bankami, proračuni, zastrupljenimi rekami, peroni, z vsakršnimi združenji in velikimi tovarnami naokrog. Zdaj čakamo na tretjo fazo, ko se bo končala buržoazija in bo napočilo Prenovljeno Človeštvo. Zemljo bo razdelilo med občestva ter začelo živeti na Vrtu. »Na Vrtu se bo prenovilo in ob pomoči Vrta se bo popravilo.« Potemtakem imamo gradove, mesta in Vrt. Če želite slišati vso mojo misel, potem se morajo otroci, torej pravi otroci, otroci ljudi, roditi na zemlji, ne pa na cesti. Pozneje je mogoče živeti na cesti, toda roditi in vzhajati mora narod, v velikanski večini, na zemlji, na tleh, iz katerih rastejo žito in drevesa. Evropski delavci pa se zdaj vsi rojevajo na cesti. Na Vrtu bodo otroci skakali naravnost iz zemlje, tako kot Adam, in ne bodo že pri devetih letih, ko bi se še igrali, začenjali z delom v tovarni, si lomili hrbtenice in otopevali ob podlem stroju, h kateremu molijo buržuji, ne bodo si več utrujali in pogubljali domišljije pred neštetimi vrstami plinskih ventilov, nravnost pa s tovarniškim razvratom, kakršnega ni bilo niti v Sodomi. In to so desetletni dečki in deklice. V Franciji se to še nekako razume, ampak to se dogaja že tudi pri nas v Rusiji, kjer je toliko zemlje, kjer je tovarn samo za vzorec, na mestece pa pridejo po trije sodni pisarji. Toda če kje vidim zrno ali idejo prihodnosti, potem jo vidim pri nas, v Rusiji. Zakaj? Zato ker pri nas ta ideja še obstaja, ker se je vse doslej v ljudstvu ohranilo neko načelo, in sicer to, da mu zemlja pomeni vse ter da vse izpeljuje iz zemlje in od zemlje, in to še zmeraj velja za veliko večino ljudstva. Ampak poglavitno je to, da je prav to normalna človeška zakonitost. V zemlji, v tleh, je nekaj zakramentalnega. Če želite človeštvo preroditi na bolje, malodane iz živali narediti ljudi, dajte ljudem zemljo – in dosegli boste svoj cilj. Strinjam se, da sta pri nas zemlja in kmečka skupnost zelo šibki, a sta vseeno velikansko zrno za prihodnjo idejo, in to je najpomembnejše. Po mojem se ureditev skriva v zemlji in izvira iz nje, in tako je povsod, v vsem človeštvu. Vsa ureditev v kakšni državi – politična, državljanska, sploh vsaka – je zmeraj povezana s tlemi in z značajem zemljiške lastnine v njej. Kakršen je značaj zemljiške lastnine, takšen je značaj vsega drugega. Če je že kje v Rusiji zdaj nered, potem je v lastništvu zemlje, v odnosu lastnikov do delavcev in med sabo, v samem značaju obdelovanja zemlje. In dokler se vse to ne bo uredilo, ne pričakujte trdne ureditve tudi pri ničemer drugem. Nikogar in ničesar ne krivim: pri tem gre za svetovno zgodovino – in mi to razumemo. Po mojem smo se tako poceni rešili fevdalizma po zaslugi soglasja zemlje. In na to soglasje računam tudi glede vsega drugega. To soglasje je vendar spet eno izmed ljudskih načel, prav tistih, ki jih v nas vse doslej zanikujejo Potugin in njemu podobni. No, kar pa zadeva vse te naše železnice, vse te naše nove banke, združenja in kredite – vse to je po mojem za zdaj samo gnitje, med našimi železnicami priznavam samo strateške. Vse to bi bilo treba uvesti po ureditvi zemljiške lastnine, tedaj bi se pojavilo naravno, zdaj pa je to samo borzna igra – zganil se je Žid. Nič hudega, če se smejete in se ne strinjate. Ampak poslušajte tole: pred kratkim sem bral spomine nekega ruskega posestnika, napisane sredi stoletja. Ta posestnik je želel svoje kmete osvoboditi že v dvajsetih letih, ko je bila to še redka novotarija. Mimogrede, ko se je nekoč ustavil na vasi, je ustanovil v njej šolo ter začel kmečke otroke učiti zborovskega cerkvenega petja. Sosednji posestnik, ki je zavil k njemu in poslušal zbor, je rekel: »Dobro ste si to izmislili – zdajle jih boste izučili, potem pa zagotovo našli kupca za ves zbor. To imajo radi, za zbor vam bodo odšteli lepe denarce.« Ko je bilo torej zbore majhnih otrok še mogoče prodajati »na odvoz« od očetov in mater, je morala biti osvoboditev kmetov v Rusiji še nekaj izjemnega in težko razumljivega. In posestnik je začel o tej novotariji govoriti kmetom. Ti so ga poslušali, se začudili, prestrašili, se dolgo pogovarjali med sabo ter naposled prišli k njemu: »Ja kaj pa zemlja?« – »Zemlja je moja. Vi dobite koče in pristave, zemljo pa mi boste vsako leto obdelovali na spolovino.« Kmetje so se popraskali po glavah: »Ne, potem naj bo pa raje kar po starem: mi smo vaši, zemlja je pa naša.« To je posestnika seveda začudilo, češ, divjaki, v svojem nravnem padcu še svobode nočejo, svobode – te največje človeške dobrine itn. itn. Pozneje je ta rek, ali bolje, formula: »Mi smo vaši, zemlja je pa naša,« postal splošno znan in se ni nikomur več zdel čuden. In vendar, kaj je pri tem najpomembnejše: od kod se je lahko pojavilo tako »nenaravno in ničemur podobno« razumevanje svetovne zgodovine, če ga primerjamo že samo z Evropo? In naj opozorim, da so se med našimi pametnjaki prav takrat najbolj kresala mnenja o tem: »Ali pri nas obstajajo kakšna ljudska načela, ki bi bila vredna pozornosti izobražencev, ali ne?« Ampak dovolite: ta zgodba govori o tem, da si Rus že od samega začetka sebe nikoli ni mogel niti zamisliti brez zemlje. Najosupljivejše pa je to, da je ljudstvo tudi po odpravi tlačanstva ohranilo bistvo te formule ter si v veliki večini sebe še zmeraj ne more zamisliti brez zemlje. Že ko ni hotelo sprejeti svobode brez zemlje, je pokazalo, da mu zemlja pomeni največ, osnovo vsega, zemlja je vse, iz nje pa po njegovem pojmovanju že izvira tudi vse drugo, torej svoboda, življenje, čast, družina, otroci, red, cerkev – skratka, vse, kar je dragoceno. In zaradi te formule je ohranilo tudi takšno stvar, kot je kmečka skupnost. Kaj je kmečka skupnost? Včasih je težja od tlačanstva! O skupnem lastništvu zemlje se je že dosti govorilo, vsem je znano, kako velika ovira je to že samo za ekonomski razvoj. Toda ali ne leži v njem hkrati tudi zrno nečesa novega, boljšega, prihodnjega in idealnega, nečesa, kar vse še čaka, kar se bo zgodilo neznano kako, a česar zarodek obstaja samo pri nas in kar se samo pri nas lahko tudi uresniči, ker ne bo nastalo prek vojne ali upora, ampak spet po zaslugi velikega in vsesplošnega soglasja, po zaslugi soglasja pa zato, ker je bilo zanj že zdaj veliko žrtvovano? In tako se bodo otročiči rodili na Vrtu ter se popravili, tako da desetletne deklice že ne bodo več s tovarniškimi delavci v gostilnah pile žganja. Težko je otrokom odraščati v našem času, gospodje! Pravzaprav sem hotel govoriti samo o otrocih, zato sem vas tudi zmotil. Otroci – to je vendar prihodnost, in ljubiš lahko samo prihodnost, koga pa briga sedanjost. Seveda ne mene in vas najbrž tudi ne. In prav zato imamo najraje otroke.

Dva samomora

Pred kratkim sem se imel priložnost pogovarjati z nekim našim pisateljem (velikim umetnikom) o smešnem v življenju, o tem, kako težko je opredeliti pojav in ga poimenovati s pravo besedo. Malo pred tem sem mu omenil, da sem – čeprav že skoraj štirideset let poznam Gorje pametnemu – šele letos zares razumel enega najizrazitejših tipov te komedije, Molčanina, in razumel sem ga šele takrat, ko mi ga je on, prav ta pisatelj, s katerim sem se zdaj pogovarjal, pojasnil, ko ga je nenadoma orisal v enem svojih satiričnih podlistkov. (O Molčaninu bom še kdaj spregovoril, to je pomembna tema.)

»Ampak veste,« mi je na lepem rekel sogovornik, ki je bil očitno že dolgo in globoko pretresen od svoje misli, »kar koli že boste napisali, kar koli boste orisali ali označili v umetniškem delu, se nikoli ne boste mogli meriti z resničnostjo. Kar koli že boste upodobili, bo to šibkejše kot v resničnosti. Vi si denimo domišljate, da ste v delu zadeli najbolj smešno plat nekega življenjskega pojava, da ste ujeli njegovo najbolj skaženo plat – kje pa! Resničnost vam bo takoj pokazala takšno novo stopnjo tega pojava, kakršne vi še niste ponudili in ki presega vse, kar bi lahko nastalo na podlagi vašega lastnega opažanja in domišljije! …«

To vem že od leta šestinštirideset, ko sem začel pisati, morda pa celo od prej – in to dejstvo me je pogosto osupljalo ter me spričo tega, da je umetnost tako očitno nemočna, navdajalo s pomisleki o njeni koristnosti. Zares, zazrite se malo bolje v kakšno dejstvo iz resničnega življenja, ki na prvi pogled morda sploh ni tako izrazito, in če le zmorete ter imate dovolj oster pogled, boste našli v njem globino, kakršne ni niti pri Shakespearu. Ampak prav v tem je vsa težava: kdo to zmore in kdo ima dovolj oster pogled? Ne le za to, da bi ustvarjal in pisal umetniška dela, ampak že samo, da bi opazil dejstvo, moraš biti nekoliko umetnik. Za kakšnega opazovalca potekajo vsi življenjski pojavi ganljivo preprosto in so tako zelo razumljivi, da jih sploh ni vredno opazovati ali o njih razmišljati. Kakšnega drugega opazovalca pa isti pojavi kdaj tako vznemirijo, da jih (to se dogaja celo pogosto) naposled ne zmore posplošiti in poenostaviti, ne zmore jih razvrstiti v ravno črto ter se ob tem pomiriti, zato se zateče k drugačni poenostavitvi ter si kratko malo pošlje kroglo v čelo, da bi svoj izmučeni um z vsemi vprašanji vred z eno potezo ugasnil. To sta samo dve skrajnosti, med njima pa leži zdrava človeška presoja. Ampak, se razume, nikoli ne bomo mogli zaobjeti vsega pojava, priti do njegovega konca in začetka. Poznamo samo to, kar je vsakdanje, očitno in trenutno, pa še to samo površno, konci in začetki pa so za človeka še zmeraj nekaj fantastičnega.

Mimogrede, eden mojih spoštovanih dopisnikov mi je že poleti pisal o nekem nenavadnem in nepojasnjenem samomoru, in že dolgo si želim spregovoriti o njem. V tem samomoru je vse, tako na zunaj kot od znotraj, uganka. To uganko sem seveda, kot je pač značilno za človeško naravo, skušal razvozlati, da bi se pri čem »ustavil in pomiril«. Samomorilka je mlado dekle, staro ne več kot triindvajset ali štiriindvajset let, hči nekega že kar malo preveč znanega ruskega emigranta, rojena v tujini, Rusinja po rodu, a skoraj ne več Rusinja po vzgoji. V časopisih so jo, če me spomin ne vara, svojčas nejasno omenjali, toda zelo zanimive so podrobnosti: »Vato je namočila v kloroform, si s tem prevezala obraz ter se ulegla na posteljo … In tako je umrla. Pred smrtjo je napisala naslednje sporočilo:

‘Je m'en vais entreprendre un long voyage. Si cela ne réussit pas qu'on se rassemble pour fêter ma résurrection avec du Cliquot. Si cela réussit, je prie qu'on ne me laisse enterrer que tout à fait morte, puisqu'il est très désagréable de se réveiller dans un cercueil sous terre. Ce n'est pas chic!’

V prevodu:

‘Odpravljam se na dolgo potovanje. Če se mi to ne posreči, naj se vsi zberejo, da bi moje vstajenje od mrtvih proslavili s kozarci Cliquota. Če pa se mi posreči, prosim samo, da me pokopljete šele takrat, ko se boste povsem prepričali, da sem mrtva, ker bi bilo zelo neprijetno, če bi se zbudila v krsti pod zemljo. To res ne bi bilo šik!’«

V tem grdem, grobem »šiku« slišim izziv, morda negodovanje, jezo – ampak na kaj? Grobi ljudje naredijo samomor samo iz materialnih, opaznih, zunanjih razlogov, iz tona tega sporočila pa je razvidno, da dekle ni moglo imeti takšnega razloga. Na kaj bi se lahko nanašalo negodovanje? … Na preprostost tega, kar vidi pred sabo, na življenjsko praznost? Je morda sodila med tiste že kar preveč znane obsojevalce in zanikovalce življenja, ki se jezijo na »neumnost« človekovega prihoda na svet, na njegovo nesmiselno naključnost, na tiranijo slepe vzročnosti, s katero se ni mogoče sprijazniti? Tukaj je čutiti prav dušo, ki se je uprla »premočrtnosti« pojavov, ki ni prenesla te premočrtnosti, s katero se je že v otroštvu seznanila v očetovem domu. Najhujše pa je to, da je umrla, ne da bi v kar koli zares podvomila. Zavestnega dvoma, tako imenovanih vprašanj, v njeni duši po vsej verjetnosti ni bilo – vsemu, kar so jo učili že od otroštva, je verjela naravnost, na besedo. Najbrž je bilo tako. Se pravi, da je umrla kratko malo zaradi »hladnega mraka in dolgčasa«, v tako rekoč živalskem, nezavednem trpljenju, življenje jo je preprosto začelo dušiti, kot da bi ji primanjkovalo zraka. Duša nagonsko ni prenesla premočrtnosti in je nagonsko zahtevala nekaj bolj zapletenega …

Pred kakšnim mesecem se je v vseh peterburških časopisih pojavilo nekaj kratkih vrstic v drobnem tisku o nekem peterburškem samomoru: revno mlado dekle, šivilja, se je vrglo skozi okno tretjega nadstropja – »ker si nikakor ni mogla najti dela, da bi se preživljala«. Dodali so še, da se je vrgla in padla na tla z ikono v rokah. Ta ikona v rokah je za samomor nenavadna in še nevidena posebnost! To je že nekakšen krotek, ponižen samomor. Tukaj očitno ni bilo tudi nobenega negodovanja ali očitka: živeti je postalo kratko malo nemogoče, »Bog ni tako hotel« – zmolila je molitev in umrla. O nekaterih rečeh, naj so videti še tako preproste, potem še dolgo razmišljaš, ves čas jih imaš pred očmi in zdi se ti celo, da si gotovo ti kriv zanje. Ta krotka duša, ki si je vzela življenje, ti nehote muči misel. Prav ta smrt me je tudi spomnila na tisti samomor emigrantove hčere, o katerem so mi pisali poleti. In vendar, kako različni bitji sta bili to, kot da bi bili z različnih planetov! In kako različni smrti! Katera od teh duš se je bolj mučila na svetu, če je sploh spodobno in umestno zastaviti tako prazno vprašanje?

Obsodba

Mimogrede, tule je razmišljanje nekega samomorilca iz dolgčasa, seveda materialista:

»... Prav zares: s kakšno pravico me je narava – po svojih kaj vem kakšnih večnih zakonih – spravila na svet? Ustvarjen sem z zavestjo in te narave sem se zavedel: s kakšno pravico me je brez mojega privoljenja ustvarila z zavestjo? Z zavestjo, torej trpečega, ampak jaz nočem trpeti – zakaj bi moral privoliti v trpljenje? Narava mi prek moje zavesti oznanja, da obstaja nekakšna harmonija celote. Človeška zavest je iz tega oznanila ustvarila kopico religij. Govori mi, da se moram – čeprav se povsem zavedam, da ne morem biti in nikoli ne bom udeležen v »harmoniji celote« ter da niti ne bom razumel, kaj pomeni – da se moram vseeno podrediti temu oznanilu, da se moram sprijazniti, sprejeti trpljenje z mislijo na harmonijo celote ter privoliti v življenje. Toda če bi izbiral zavestno, bi si seveda prej želel biti srečen samo v trenutku, ko obstajam, celota in njena harmonija potem, ko se bom izničil, pa me sploh ne zanimata – vseeno mi je, ali se bosta ta celota in harmonija na svetu ohranili tudi po moji smrti ali pa se bosta takoj izničili z mano vred. In zakaj bi me moralo tako skrbeti za njuno ohranitev po moji smrti – to je zdaj vprašanje? Potem bi bilo pač bolje, ko bi bil ustvarjen tako kot vse živali, torej kot bitje, ki živi, ne da bi se razumsko zavedalo samega sebe – moja zavest namreč ni harmonija, ampak, nasprotno, disharmonija, kajti z njo sem nesrečen. Poglejte, kdo na svetu je srečen in kakšni ljudje privoljujejo v življenje? Prav tisti, ki spominjajo na živali in ki so jim zaradi slabše razvitosti svoje zavesti bliže. V življenje privoljujejo z veseljem, toda prav pod pogojem, da živijo kot živali, da torej jejo, pijejo, spijo, vijejo gnezdece in rojevajo otroke. Jesti, piti in spati po človeško pomeni bogateti in ropati, viti gnezdece pa predvsem ropati. Morda mi bo kdo nasprotoval, češ da lahko poskrbiš zase in si urediš gnezdo na podlagi razumskih in znanstveno zanesljivih socialnih principov, ne pa z ropanjem, kot je bilo to doslej. Pa naj bo tako, vendar vas sprašujem: čemu? Čemu si urejati življenje in vlagati toliko truda v to, da bi si v človeški družbi vse uredili pravilno, razumno in nravno-pravično? Na to mi, seveda, že nihče ne more odgovoriti. Vse, kar bi mi lahko odgovorili, je: »Da bi uživali.« Ja, ko bi bil cvetlica ali krava, bi še res užival. Toda ko si takole ves čas zastavljam vprašanja, ne morem biti srečen, in to niti ob največji in najneposrednejši sreči, ki jo dajeta ljubezen do bližnjega in ljubezen človeštva do mene – vem namreč, da bo že jutri vse to uničeno: tako jaz kot vsa ta sreča, ljubezen in vse človeštvo se bomo spremenili v nič, v prejšnji kaos. Pod takšnim pogojem pa nikakor ne morem sprejeti nobene sreče – pa ne zato, ker je ne bi hotel sprejeti, ne zaradi kakšne načelne trme, ampak preprosto zato, ker ne bom in ne morem biti srečen pod pogojem, da me že jutri ne bo več. To je občutek, neposreden občutek, in jaz ga ne morem premagati. Ko bi po moji smrti namesto mene večno obstajalo vsaj človeštvo, bi bil morda potolažen, ampak naš planet ni večen in človeštvu je, tako kot meni, odmerjen samo trenutek. In naj si človeštvo življenje na svetu uredi še tako razumno, veselo, pravično in sveto, se bo tudi to jutri spremenilo v nič. In čeprav je to tam kdo ve zakaj nujno, zaradi kaj vem kakšnih vsemogočnih, večnih in mrtvih naravnih zakonov, mi verjemite, da se v tej misli skriva nadvse veliko nespoštovanje do človeštva, ki je zame zelo žaljivo in še toliko bolj neznosno, ker ni tu nikogar, ki bi bil kriv.

In navsezadnje, tudi če dopustimo pravljico o tem, da bi si človek na svetu naposled lahko uredil življenje na razumskih in znanstvenih temeljih – takšno, da bi se dalo vanjo tudi verjeti, verjeti v srečo ljudi, ki bo naposled le prišla –, je že samo misel na to, da je morala narava zaradi svojih kaj vem kakšnih inertnih zakonov človeka tisočletja trpinčiti, preden ga je privedla do te sreče, že samo misel na to je neznosno odvratna. In če zdaj temu dodate še to, da mora ta ista narava, ki je človeku naposled dovolila do sreče, jutri kdo ve zakaj vse to spremeniti v nič, ne glede na vse trpljenje, ki ga je človeštvo plačalo zanjo, in kar je poglavitno, ne da bi to kakor koli prikrivala meni in moji zavesti, tako kot je to prikrila kravi, ti nehote pade na pamet neka zelo zabavna, a neznosno žalostna misel: »Kaj pa če je bil človek ustvarjen na svet kot nekakšen nesramen poskus, samo da bi videli, ali bo takšno bitje moglo živeti na svetu ali ne?« Ta misel je žalostna predvsem zato, ker krivca vseeno ni, nihče ni delal takega poskusa, nikogar ni, ki bi ga lahko prekleli, vse se je zgodilo preprosto v skladu z mrtvimi naravnimi zakoni, ki jih sploh ne razumem in v katere moja zavest nikakor ne more privoliti. Ergo:[25]

Ker od narave na svoja vprašanja o sreči prek svoje zavesti dobivam samo odgovor, da ne morem biti srečen drugače kot v harmoniji celote, ki je ne razumem in ki je, kot je zame očitno, tudi nikoli ne bom razumel –

Ker mi narava ne le ne priznava pravice, da jo terjam za odgovor, ampak mi celo sploh ne odgovarja (pa ne zato, ker noče, ampak zato, ker tudi ne more odgovoriti) –

Ker sem se prepričal, da mi je narava za to, da bi mi odgovarjala na ta vprašanja, določila (nezavedno) mene samega ter mi odgovarja prek moje zavesti (ker si jaz sam vse to govorim) –

Ker tako navsezadnje jemljem nase vlogo tožnika in obtoženca, obtoženca in sodnika, ter se mi komedija, ki jo igra narava, zdi nadvse neumna, prenašati jo pa se mi zdi celo ponižujoče – v svoji nedvomni vlogi tožnika in obtoženca, sodnika in obtoženca, naravo, ki me je tako brezobzirno in nesramno ustvarila, da trpim, hkrati s samim sabo obsojam na uničenje … Ker pa narave ne morem uničiti, bom pokončal samega sebe, iz golega dolgčasa nad tem, da bi prenašal tiranijo, za katero ni nihče kriv.«

N. N.

Nedokazane trditve

Moj članek Obsodba se nanaša na temeljno in najvišjo idejo človeškega bivanja – na nujnost in neizogibnost prepričanja o nesmrtnosti človeške duše. Podlaga za to izpoved človeka, ki naredi »logični samomor«, je nujnost tega, da takoj, še ta hip naredimo sklep: bivanje človeka brez vere v svojo dušo in njeno nesmrtnost je nenaravno, nepredstavljivo in neznosno. In zazdelo se mi je, da sem jasno izrazil formulo logičnega samomorilca, da sem jo našel. Vera v nesmrtnost zanj ne obstaja, to razloži že na samem začetku. Prek misli o svoji brezciljnosti in sovraštva do neme inertnosti vsega, kar ga obdaja, postopno pride do neizogibnega prepričanja, da je človeški obstoj na svetu popolnoma nesmiseln. Postane mu jasno kot beli dan, da lahko v življenje privolijo samo tisti ljudje, ki so podobni nižjim živalim in ki zaradi slabše razvitosti svoje zavesti ter poudarjenih telesnih potreb bolj sodijo v živalski tip. Takšni ljudje privoljujejo v to, da živijo prav kot živali, da torej »jejo, pijejo, spijo, vijejo gnezdece in rojevajo otroke«. O, žreti, spati, srati, sedeti na mehkem – to bo še vse predolgo vleklo človeka k tlom, toda ne človeka višjega tipa. Ljudje višjega tipa vladajo svetu in so mu zmeraj vladali, in zmeraj se je končalo tako, da so jim, ko je prišel čas, sledili milijoni ljudi. Kaj je to, višja beseda in višja misel? To besedo, to misel, brez katerih človeštvo ne more živeti, zelo pogosto prvi izgovarjajo revni, neopazni ljudje, ki so povsem nepomembni in ki jih zelo pogosto celo preganjajo, tako da umirajo med preganjanjem in neznani. Toda misel in beseda, ki so ju izrekli, ne umreta in nikoli ne izgineta brez sledu, nikoli ne moreta izginiti, če sta le bili enkrat izrečeni – in to je tisto, kar je pri človeštvu presenetljivo. V naslednjem rodu ali čez dve, tri desetletja misel genija že zajame, potegne za sabo vse in vsakogar – izkaže se, da zmago slavijo ne milijoni ljudi in materialne sile, ki so na videz tako grozljive in neomajne, ne denar, ne meč, ne mogočnost, temveč misel, ki je bila sprva tako neopazna in ki jo je prvi izrekel kakšen na videz povsem nepomemben človek. Gospod Enpe piše, da pojav takšne izpovedi v mojem Dnevniku »rabi« (komu, čemu rabi?) »kot smešen in klavrn anahronizem« … – »kajti zdaj živimo v stoletju litoželeznih pojmov, v stoletju pozitivnih mnenj, v stoletju, ki drži prapor z napisom: Živeti za vsako ceno! …« (Dajte no? In prav zato se je najbrž v našem času tako povečalo število samomorov med izobraženci.) Spoštovanemu gospodu Enpeju in njemu podobnim zagotavljam, da se to »lito železo«, ko pride čas, spremeni v prah spričo ideje, naj se zdi slednja gospodom »litoželeznih pojmov« sprva še tako nepomembna. Zame osebno je eden najgrozljivejših strahov, ki mi jih zbuja naša prihodnost, in to celo bližnja prihodnost, prav to, da se po moji presoji v že zelo velikem, v že kar prevelikem delu ruskega izobraženstva zaradi neke posebne, nenavadne vnaprejšnje določenosti, če smem tako reči, vse bolj pospešeno zakoreninja popolna nevera v človeško dušo in njeno nesmrtnost. In ne samo to, da se ta nevera zakoreninja kot prepričanje (prepričanj, glede česar koli že, je pri nas še zelo malo), ampak se zakoreninja tudi z nekakšno vsesplošno, čudno ravnodušnostjo do te najvišje ideje človeškega obstoja, z včasih celo posmehljivo ravnodušnostjo, ki je prišla k nam od kdo ve kod in se prijela po kdo ve kakšnih zakonih, in to ne le v odnosu do te ideje, ampak tudi do vsega, kar je življenjsko, do življenjske resnice, do vsega, kar daje in hrani življenje, kar mu daje zdravje ter preprečuje razpadanje in smrad. Ta ravnodušnost je v našem času že skorajda ruska posebnost, vsaj v primerjavi z drugimi evropskimi narodi. Že zdavnaj je preniknila tudi v rusko izobražensko družino ter jo že skoraj razdrla. Brez višje ideje ne moreta obstajati ne človek ne narod. Višja ideja na svetu pa je samo ena, in sicer ideja o nesmrtnosti človeške duše, kajti vse druge »višje« življenjske ideje, po zaslugi katerih lahko človek živi, izhajajo samo iz nje. O tem lahko z mano polemizirate (torej o tem, da je vir vsega najvišjega na svetu en sam), toda za zdaj se v polemiko ne bom spuščal, tako da svojo idejo predstavljam brez dokazov. Naenkrat se tega ne da razložiti, po malem bo bolje. Za to bo še dovolj časa.

Moj samomorilec je prav strasten zagovornik svoje ideje, torej ideje o nujnosti samomora, ne pa ravnodušen in litoželezen človek. Resnično trpi in se muči – mislim, da sem to izrazil jasno. Zanj je preveč očitno, da ne more živeti, in preveč dobro se zaveda, da ima prav ter da mu ni mogoče oporekati. Pred njim nepremagljivo stojijo najvišja, najpomembnejša vprašanja: »Čemu bi človek živel, če je spoznal, da je živeti živalsko življenje odvratno, nenormalno in da mu takšno življenje ne zadostuje? In kaj ga lahko v tem primeru zadrži na svetu?« Na ta vprašanja ne more dobiti odgovora in tega se zaveda, kajti tudi če je spoznal, da obstaja, kot se je izrazil, »harmonija celote«, je on, kot pravi, »ne razume in je nikoli ne bo mogel razumeti, da pa ne bo mogel v njej sodelovati sam, je že nekaj nujnega in samoumevnega«. In ta jasnost ga je dotolkla. V čem je nesreča, glede česa se je zmotil? Nesreča je edinole v tem, da je izgubil vero v nesmrtnost.

Toda on sam vneto išče (torej je iskal, dokler je bil živ, in pri tem iskanju trpel) pomiritev: najti jo je skušal v »ljubezni do človeštva«: »Če že ne morem biti srečen jaz, je pa lahko srečno vsaj človeštvo in nekoč doseže harmonijo. Ta misel bi me lahko obdržala na svetu,« se mu zareče. In to je seveda velikodušna misel, velikodušna in mučeniška. Ampak neomajno prepričanje o tem, da je življenje človeštva v resnici prav tak trenutek kot njegovo lastno življenje in da se bo človeštvo po dosegu »harmonije« že jutri (če sploh verjamemo, da so te sanje uresničljive) spremenilo v prav tak nič kot on, zaradi inertnih naravnih zakonov, pa še po tolikšnem trpljenju, ki ga je moralo prestati na poti k tem sanjam – ta misel njegovega duha dokončno razdraži, razdraži ga prav zaradi ljubezni do človeštva, v imenu vsega človeštva ga užali in – v skladu z zakonom odsevanja idej – ubije v njem celo ljubezen do slednjega. Natanko tako se je že večkrat zgodilo, da sta oče in mati v družini, ki je umirala od lakote, naposled, ko je trpljenje njunih otrok postalo neznosno, zasovražila te otroke, ki sta jih dotlej tako ljubila, in sicer prav zaradi neznosnosti njihovega trpljenja. Še več, trdim, da lahko zavedanje svoje popolne nemoči, da bi trpečemu človeštvu pomagali, mu sploh kako koristili ali olajšali trpljenje, ob popolni prepričanosti o tem trpljenju, v vašem srcu ljubezen do človeštva sprevrže celo v sovraštvo do njega. Gospodje litoželeznih idej temu seveda ne bodo verjeli, tega ne bodo niti razumeli: zanje sta ljubezen do človeštva in njegova sreča – zanje je vse to tako poceni, vse je tako udobno urejeno, že tako dolgo dano in napisano, da o tem še razmišljati ni vredno. Toda jaz bi jih rad dokončno spravil v smeh: razglašam (za zdaj spet nedokazano), da je ljubezen do človeštva celo povsem nepredstavljiva, nerazumljiva in čisto nemogoča brez skupne vere v nesmrtnost človeške duše. Tisti pa, ki so človeku vzeli vero v njegovo nesmrtnost in ki hočejo to vero kot najvišji življenjski cilj zamenjati z »ljubeznijo do človeštva«, tisti, vam pravim, dvigajo roke nad same sebe in v srce človeka, ki je zgubil vero, namesto ljubezni do človeštva vsajajo samo seme sovraštva do njega. Naj modreci litoželeznih idej kar skomignejo na to mojo trditev. Toda ta misel presega njihovo modrost in trdno verjamem, da bo nekoč za človeštvo postala aksiom. Vendar je res, da za zdaj tudi to trdim še brez dokazov.

Trdim celo, drznem si reči, da je ljubezen do človeštva nasploh – kot ideja – ena tistih idej, ki so človeškemu umu najbolj nedostopne. Prav kot ideja. Opraviči jo lahko edinole čustvo. Ampak to čustvo je mogoče samo ob skupni veri v nesmrtnost človeške duše. (Spet nedokazano.)

Navsezadnje se izkaže, da je samomor ob izgubi ideje o nesmrtnosti popolnoma neizogiben in celo nujen za vsakogar, ki se je v svojem razvoju vsaj malo dvignil nad žival. Nasprotno pa nesmrtnost, ki obljublja večno življenje, človeka toliko trdneje veže na zemljo. To je, kot se zdi, celo protislovno: če je življenje tako veliko, če torej poleg zemeljskega obstaja tudi nesmrtno, zakaj bi potem tako cenili zemeljskega? Vendar se izkaže, da je ravno nasprotno – človek lahko namreč samo prek vere v svojo nesmrtnost spozna ves razumski smoter svojega življenja na zemlji. In če v svojo nesmrtnost ne verjame, se začnejo njegove vezi z zemljo trgati, postajajo tanjše, bolj gnile, izguba višjega smisla življenja (ki ga lahko občuti tudi kot čisto nezavedno tesnobo) pa ga zanesljivo pripelje do samomora. Od tod, obrnjeno, izhaja tudi nravni nauk mojega oktobrskega članka: »Če je vera v nesmrtnost za človeški obstoj tako nujna, potem je prav ta vera normalno stanje človeštva, če pa je tako, je tudi človeška duša zagotovo nesmrtna.« Skratka, ideja o nesmrtnosti – to je sámo življenje, živo življenje, njegova dokončna formula in poglavitni vir resnice ter pravilnega zavedanja za človeštvo. To je bil namen članka – mislil sem, da si ga bo nehote razjasnil vsak, ki ga bo prebral.

7 Prevedel Oton Župančič.

8 red (fr.)

9 nujno (lat.)

10 Ruska dolžinska mera, približno 4 cm.

11 Republika pred vsem drugim, tudi pred Francijo. (fr.)

12 Bratstvo ali smrt. (fr.)

13 za večjo Božjo slavo (lat.)

14 skrivni bratje (ang.)

15 prost vstop in izstop (fr.)

16 Prevedel Aleksander Skaza.

17 »Poberi se, jaz bom zasedel tvoje mesto.« (fr.)

18 kljub vsemu (fr.)

19 več plemenitosti kot iskrenosti (fr.)

20 orokavičen – popačeno iz francoščine

21 del

22 temi (fr.)

23 denarju (fr.)

24 prekleto (fr.)

25 torej (lat.)

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1877

Sanje o spravi zunaj znanosti

Naj začnem kar z najspornejšo in najkočljivejšo tezo:

»Vsak velik narod verjame in mora verjeti, če le želi dolgo živeti, da je od njega in samo od njega odvisna rešitev sveta, da živi za to, da bo stopil na čelo narodov, da jih bo vse združil v celoto ter jih v ubranem zboru popeljal h končnemu cilju, ki jim ga je vsem določila usoda.«

Trdim, da to velja za vse velike narode sveta, tako za starodavne kot za sodobne – samo ta vera je vsakega od njih povzdigovala do možnosti, da je imel v svoji dobi velikanski, svetoven vpliv na usodo človeštva. Tako je bilo brez dvoma s starim Rimom in tako je bilo z Rimom tudi v katoliškem obdobju njegovega obstoja. Ko je njegovo katoliško idejo prevzela Francija, se je z njo zgodilo isto – Francija je skoraj dve stoletji, vse do svojega nedavnega padca in zdajšnje pobitosti, sebe ves čas in nedvomno videla na čelu sveta, vsaj nravno, včasih pa tudi politično, za voditeljico njegovega razvoja in znanilko njegove prihodnosti. Toda o tem je zmeraj sanjarila tudi Nemčija, ki je proti svetovni katoliški ideji in njeni avtoriteti kot svoj prapor postavila protestantizem ter neskončno svobodo vesti in raziskovanja. Ponavljam, da to bolj ali manj velja tudi za vse druge velike narode v zenitu njihovega razvoja. Rekli mi bodo, da vse to ni res, da je to napaka, ter me denimo opozorili na lastno zavest teh narodov, na zavest njihovih znanstvenikov in mislecev, ki so pisali prav o celovitem pomenu evropskih narodov, ki so skupaj sodelovali pri izgradnji in dovršitvi evropske civilizacije, in jaz te zavesti seveda ne bom zanikoval. Zdaj niti ne bom govoril o tem, da takšni dokončni sklepi zavesti na splošno pomenijo tudi že konec pravega življenja narodov, ampak bom opozoril samo na to, da so ti misleci in nosilci zavesti sami, kar koli že so pisali o svetovni harmoniji narodov, hkrati in najpogosteje še naprej neposredno, živo in iskreno verjeli, natanko tako kot množice njihovega ljudstva, da v tem zboru narodov, ki tvorijo svetovno harmonijo in skupaj zgrajeno civilizacijo, prav oni (denimo Francozi) stojijo na čelu vsega združevanja, da so najnaprednejši, da so prav oni tisti, ki jim je namenjena vodilna vloga, drugi pa da jim samo sledijo. Da si na primer oni, tudi če si kaj sposodijo od drugih narodov, vendarle sposodijo malo, da pa zato drugi narodi, nasprotno, jemljejo od njih vse, vse najpomembnejše, ter lahko živijo samo ob pomoči njihovega duha in ideje, in da sploh nimajo druge izbire, kot da se naposled priobčijo k njihovemu duhu ter se prej ali slej z njimi zlijejo. Tako v današnji Franciji, ki je že pobita in duhovno razdrobljena, celo še zdaj obstaja ena takšnih idej, ki pomeni novo in po mojem povsem naravno fazo njene prejšnje svetovne katoliške ideje, naslednjo razvojno stopnjo te ideje. Malodane polovica Francozov še zdaj verjame, da se prav v njej skriva rešitev, in sicer ne samo zanje, ampak tudi za svet – to ni nič drugega kot njihov francoski socializem. Ta ideja, torej njihov socializem, je seveda lažna in izvira iz obupa, toda zdaj ne gre za njeno resničnost, ampak za to, da obstaja ta hip, da živi živo življenje in da v tistih, ki jo izpovedujejo, ni dvoma in pobitosti, tako kot v preostali večini Francozov. Po drugi strani pa – poglejte skoraj katerega koli Angleža, iz višjih ali nižjih slojev, lorda ali delavca, znanstvenika ali neizobraženega človeka, in se boste prepričali, da se vsak od njih trudi biti predvsem Anglež, da se trudi ohraniti kot Anglež v vseh fazah svojega življenja, v zasebni in družbeni, politični in občečloveški, in celo ljubiti človeštvo se trudi prav kot Anglež. Rekli mi bodo: tudi če bi bilo tako, tudi če bi bilo vse to res, bi bila takšno samogoljufanje in samovšečnost celo ponižujoča za te velike narode, njihov pomen bi bil zaradi egoizma in neumnega šovinizma manjši – to jim ne bi vlilo življenjskih moči, ampak bi, nasprotno, že na samem začetku poškodovalo in spridilo njihovo življenje. Rekli mi bodo, da takšne nore in ošabne ideje niso vredne posnemanja, ampak da jih je, nasprotno, treba izkoreniniti s svetlobo razuma, ki uničuje predsodke. Vzemimo, da je to po eni strani res, in vendar je treba na to nujno pogledati tudi z druge plati, in tedaj boste videli, da to sploh ni ponižujoče, ampak celo prav nasprotno. Kaj zato, če neizkušen mladenič sanjari o tem, kako bo nekoč postal junak? Verjemite mi, da so takšne, morda ošabne in prevzetne sanjarije za tega mladeniča veliko bolj poživljajoče in koristne kot pa razsodnost otroka, ki že pri šestnajstih verjame v modro pravilo, da je »sreča boljša od junaštva«. Verjemite mi, da bo življenje tega mladeniča celo že po preživetih nesrečah in neuspehih v celoti vseeno lepše kot pa mirno življenje njegovega modrega tovariša iz otroštva, četudi bi bilo slednjemu sojeno, da vse življenje sedi na žametu. Takšna vera vase ni nenravna in sploh ni vulgarno samovšečna. Natanko tako je tudi pri narodih: obstajajo razsodni narodi, pošteni, zmerni in spokojni, brez vsakršnega poleta, trgovci in ladjedelci, ki živijo bogato in nadvse skrbno. In naj kar živijo tako, daleč vseeno ne bodo prišli. Iz tega bo zagotovo nastalo povprečje, ki ne bo človeštvu prineslo nobene koristi: v njih ni tiste energije, v njih ni tiste velike samovšečnosti, pod njimi ni treh velikih premikajočih se kitov, na katerih stojijo vsi veliki narodi. Vera v to, da hočeš in moreš izreči svetu zadnjo besedo, da ga boš naposled obnovil z viškom svoje žive moči, vera v svetost svojih idealov, vera v moč svoje ljubezni in želje po tem, da bi služil človeštvu – ja, takšna vera je zagotovilo za najvišje življenje narodov in samo prek nje bodo ti prinesli človeštvu vso tisto korist, ki jim jo je sojeno prinesti, ves tisti del svoje življenjske moči in organske ideje, ki jim ga je odmerila sama narava, ko jih je ustvarila, da bi obogatili dediščino prihodnjega človeštva. Samo narod, ki je trden v tej veri, ima pravico do višjega življenja. Legendarni starodavni vitez je verjel, da bodo pred njim padle vse pregrade, vsi prividi in pošasti, da bo vse premagal in vse dosegel, če se bo le zvesto držal svoje zaobljube »pravičnosti, krepostnosti in siromaštva«. Rekli boste, da so vse to legende in pesmi, v katere lahko verjame samo don Kihot, in da zakoni resničnega življenja narodov sploh niso takšni. Vendar vas bom, gospodje, nalašč prijel za besedo in razkrinkal, da ste sami prav takšni donkihoti, da imate sami prav takšno idejo, v katero verjamete in ob pomoči katere hočete obnoviti človeštvo!

Prav zares, v kaj verjamete? Verjamete (in z vami vred jaz) v občečloveškost, v to, da bodo nekoč pred svetlobo razuma in zavesti padle naravne pregrade in predsodki, ki svobodno občevanje med nacijami vse doslej ovirajo z egoizmom nacionalnih zahtev, da bodo narodi šele takrat zaživeli v enem duhu in ubrano, kakor bratje, ter da si bodo z razumom in ljubeznijo prizadevali doseči splošno harmonijo. In kaj, gospodje, je lahko više in bolj sveto od te vaše vere? Poglavitno je namreč to, da te vere ne boste našli nikjer več na svetu, pri nobenem narodu, denimo, v Evropi, v kateri so individualne poteze nacij očrtane zelo jasno in v kateri je ta vera, tudi če obstaja, kvečjemu na stopnji kakšne spekulativne zavesti, morda strastne in ognjevite, a vendar zgolj kabinetne. Pri vas, gospodje, torej ne pri vas, ampak pri nas, pri vseh Rusih, pa je ta vera vsesplošna, živa in najpomembnejša – pri nas vsi v to verjamejo zavestno in preprosto, tako v svetu izobraženstva kakor (intuitivno) med preprostim ljudstvom, ki mu takšno vero nalaga tudi religija. Ja, gospodje, ste mislili, da ste med vsemi ruskimi izobraženci edinole vi »občeljudje«, vsi drugi pa so samo slavjanofili in nacionalisti? Vendar se motite: slavjanofili in nacionalisti verjamejo v prav to, v kar verjamete vi, in to celo trdneje!

Vzemimo že samo slavjanofile: kaj so razglašali skozi usta svojih voditeljev, utemeljiteljev in predstavnikov svojega nauka? Odkrito, z jasnimi in natančnimi sklepi so izjavljali, da bo Rusija – skupaj s slovanstvom in kot njegova voditeljica – vsemu svetu izrekla največjo besedo, kar jih je ta kdaj slišal, in da bo ta beseda vodila prav k občečloveškemu zedinjenju, in to že ne več v duhu osebnega egoizma, prek katerega se ljudje in nacije zdaj umetno in nenaravno združujejo v svoji civilizaciji, iz boja za obstanek, tako da svobodnemu duhu s pozitivistično znanostjo določajo nravne meje, hkrati pa drug drugemu kopljejo jamo, obkladajoč se z lažmi, obtožbami in klevetami. Ideal slavjanofilov je bilo zedinjenje v duhu resnične in globoke ljubezni, brez laži in materializma, in na podlagi velikodušnega osebnega zgleda, ki ga je ruskemu narodu na čelu svobodnega vseslovanskega združevanja sojeno dati Evropi. Rekli mi boste, da v to sploh ne verjamete in da so vse to kabinetne spekulacije. Toda tukaj sploh ne gre za vprašanje, kako kdo verjame, ampak za to, da se pri nas vsi, ne glede na vso raznolikost mnenj, vendarle strinjajo glede te dokončne skupne misli o občečloveškem zedinjenju. To je dejstvo, o katerem ni mogoče dvomiti in ki je že samo na sebi presenetljivo, kajti takšnega čustva, v obliki tako žive in življenjsko pomembne potrebe, ni bilo še nikoli pri nobenem narodu. Toda če je tako, potem imamo tudi mi, torej vsi mi, trdno in določeno nacionalno idejo, in sicer prav nacionalno. Če je torej ruska nacionalna ideja navsezadnje samo svetovno občečloveško zedinjenje, je vsa naša korist v tem, da bi vsi čim prej končali medsebojne zdrahe ter postali Rusi in nacionalni. Za našo odrešitev je najpomembnejše, da se ne bi že vnaprej prepirali glede tega, kako in v kakšni obliki, v vaši ali naši, naj se ta ideja uresniči, ampak da vsi skupaj iz kabineta preidemo k stvari.

Toda prav za to tudi gre.

Godovnik

Ali se spominjate Detinstva in otroštva grofa Tolstoja? Tam je neki deček, junak vse pesnitve. Ampak to ni preprost deček, ni tak kot drugi otroci, kot denimo njegov brat Volodja. Šteje komaj kakšnih dvanajst let, v glavi in srcu pa se mu že porajajo čustva in misli, kakršnih njegovi vrstniki nimajo. Svojim sanjarijam in čustvom se že prepušča strastno in se že zaveda, da jih je bolje obdržati zase. Sramežljiva krepostnost in velik ponos mu že ne dovoljujeta, da bi jih razkrival. Bratu zavida in ga ima za veliko boljšega od sebe, še posebno, kar zadeva spretnost in lep obraz, obenem pa na tihem sluti, da je brat v vseh pogledih dosti slabši od njega, vendar to misel odganja ter jo ima za nizkotno. Prepogosto se opazuje v ogledalu in sklene, da je pravi spaček. Domišlja si, da ga nihče ne mara ter da ga ljudje zaničujejo … Skratka, to je dokaj nenavaden deček, ki pa hkrati sodi v prav tisti tip družine srednje visokega plemiškega kroga, katerega pesnik in zgodovinar je bil, po Puškinovem volilu, v vseh pogledih grof Lev Tolstoj. In tako se v njihovi hiši, v veliki moskovski družinski hiši, zberejo gostje – sestra praznuje god. Z odraslimi pridejo tudi otroci, prav tako dečki in deklice. Začnejo se igre in ples. Naš junak je okoren in med vsemi pleše najslabše, rad bi se odrezal z duhovitostjo, vendar se mu ne posreči – in kot nalašč je tukaj toliko ljubkih deklic. Nenehno ga spremlja misel, sum, da je slabši od drugih. V obupu je pripravljen narediti kar koli, samo da bi vse osupnil. Ves iz sebe, z občutkom, s kakršnim se človek vrže v brezno, ki se mu je razkrilo pod nogami, vpričo vseh deklic in vseh teh ošabnih starejših dečkov, ki ga devajo v nič, nenadoma pokaže vzgojitelju jezik ter ga na vso moč udari s pestjo! »Zdaj so vsi videli, kakšen je, pokazal se je!« Sramotno ga odvlečejo in zaprejo v kamro. Deček se čuti pogubljenega, za vse večne čase, ter začne sanjariti, kako bo pobegnil od doma, šel v vojsko, v spopadu pobil množico Turkov in padel od ran. »Zmaga! Kje je naš rešitelj?« vsi kričijo, ga poljubljajo in objemajo. In že je v Moskvi, s podvezano roko stopa po Tverskem bulvarju, sprejme ga car … Toda ob misli, da se bodo vrata odprla in da bo vstopil vzgojitelj s šibami, se mu te sanjarije na lepem razblinijo v nič. Začnejo se druge. Nenadoma se domisli razloga za to, da ga »nihče ne mara«: najbrž je najdenček in mu to prikrivajo … Vihar se krepi: on umre, domači stopijo v kamro ter najdejo njegovo truplo: »Ubogi deček!« ga vsi pomilujejo. »Dober deček je bil! Vi ste ga pogubili,« reče oče vzgojitelju … In že sanjača dušijo solze … Vsa ta zgodba se konča z boleznijo otroka, z vročico in blodnjami. Izjemno resna in čudovito napisana psihološka študija o otroški duši.

***

To študijo sem nalašč obnovil tako podrobno. Dobil sem namreč pismo iz K-va, v katerem so mi opisali smrt nekega otroka, prav tako dvanajstletnega dečka, in zelo mogoče je, da je šlo tukaj za nekaj podobnega. Sicer pa naj navedem nekaj odlomkov, ne da bi v njih kar koli spreminjal. Snov je zanimiva.

Osmega novembra popoldan se je po mestu razširila novica, da se je zgodil samomor – obesil se je dvanajst ali trinajstleten deček, dijak nižje gimnazije. Okoliščine so bile takšne: razrednik je kaznoval nesrečnega dečka, ker tistega dne ni znal njegovega predmeta, tako da je moral ta ostati v šoli do petih zvečer. Dijak se je malce sprehodil, s skladanice, ki jo je po naključju zagledal, je odvezal vrvico, jo privezal na žebelj, na katerem po navadi visi tako imenovana zlata ali rdeča deska, ki so jo tistega dne kdo ve zakaj odnesli ven, ter se obesil. Čuvaj, ki je v sosednjih sobah pomival tla, je zagledal nesrečnika in stekel k nadzorniku; ta je pritekel, samomorilca so sneli iz zanke, vendar ga niso mogli več oživiti … Kaj je vzrok za ta samomor? Deček ni bil razgrajaški in surov, na splošno se je pridno učil, edinole v zadnjem obdobju je od svojega razrednika dobil nekaj nezadostnih ocen in bil zato tudi kaznovan … Dečkov oče, zelo strog človek, in sam deček sta tistega dne menda imela god. Mladi godovnik je morda z otroškim navdušenjem sanjaril o tem, kako ga bodo doma pričakali – mama, oče, bratci, sestrice … Tako pa mora sam samcat in lačen sedeti v prazni šoli ter razmišljati o očetovi strašni jezi, ki ga čaka, o ponižanju, sramoti, morda pa tudi o kazni, ki jo bo treba prenesti. Za to, da si lahko sam vzame življenje, je vedel (kdo od otrok našega časa pa tega ne ve). Strašno ti je hudo za nesrečnika, hudo ti je za nadzornika, izvrstnega človeka in pedagoga, ki ga dijaki obožujejo, in bojiš se za šolo, v kateri se dogajajo takšne reči. Kaj so občutili nesrečnikovi tovariši in drugi otroci, ki se tam učijo in med katerimi so v prvih razredih prave drobtinice, ko so zvedeli, kaj se je zgodilo? Ali ni takšna znanost že malce prehuda? Ali se ne pripisuje preveč pomena dvojkam, enkam, zlatim in rdečim deskam, na katerih žebljih se obešajo dijaki? Ali ni v naši vzgoji preveč formalizma in suhe brezsrčnosti?

Seveda, strašno ti je hudo za nesrečnega malega godovnika, toda zdaj ne bom razpravljal o mogočih vzrokih za ta žalostni dogodek, sploh pa ne o »dvojkah, ocenah, pretirani strogosti« itn. Vse to je obstajalo tudi prej, pa ni povzročalo samomorov, torej to ne more biti vzrok. Epizodo iz Otroštva grofa Tolstoja sem opisal zaradi podobnosti teh dveh dogodkov, vendar je med njima tudi velikanska razlika. Nobenega dvoma ni, da se godovnik Miša ni ubil samo iz jeze in strahu. Obe čustvi – tako jeza kot bolestna strahopetnost – sta preveč preprosti in bi najbrž splahneli sami od sebe. Drugače pa bi na dečka res lahko vplival tudi strah pred kaznijo, še posebno, če je bil bolestno sumničav, toda čustvo bi bilo lahko celo ne glede na to še dosti bolj zapleteno. Po drugi strani pa je zelo mogoče, da se je zgodilo nekaj podobnega tistemu, kar je opisal grof Tolstoj, da je šlo torej za potlačena, še nezavedna otroška vprašanja, za močan občutek nekakšne moreče krivice, za zgodnji sumničav in trpinski občutek svoje ničvrednosti, za bolestno razvito vprašanje: »Zakaj me nihče ne mara?«, za strastno željo pripraviti ljudi do tega, da bi se jim smilil, kar je enako, kot če bi si strastno želel, da bi ga vsi ljubili – in še za zelo veliko drugih zapletov in odtenkov. Nekateri izmed teh odtenkov so zagotovo bili, vendar se kažejo tudi poteze neke nove resničnosti, že čisto drugačne od tiste, s katero smo imeli opraviti pri umirjeni in trdni, že zdavnaj izoblikovani moskovski posestniški rodbini srednje visokega kroga, katerega zgodovinar je bil pri nas grof Lev Tolstoj, in to, kot se zdi, prav v obdobju, ko je prejšnji ruski plemiški ustroj, ki se je utrdil na nekdanjih posestniških temeljih, doživel neki nov, še neznan, a radikalen prelom ali pa vsaj velikanski prerod v nove in šele prihajajoče, skoraj povsem neznane oblike. V tem godovnikovem samomoru se kaže neka posebna poteza, ki je značilna prav za naš čas. Tolstojev deček je še lahko ves mehak od ginjenosti in oblit z bridkimi solzami sanjaril o tem, kako bodo oni vstopili, ga našli mrtvega ter ga začeli ljubiti in pomilovati, sebe pa posipati s pepelom. Sanjaril je lahko celo o samomoru, a samo sanjaril: strogi ustroj v zgodovini izoblikovane plemiške rodbine bi se oglasil tudi v dvanajstletnem otroku in njegovih sanjarij ne bi pripeljal do dejanja, tale pa je malo posanjaril in se še res obesil. Sicer pa, ko na to opozarjam, ne govorim samo o zdajšnji epidemiji samomorov. Čuti se, da tukaj nekaj ni v redu, da velikanskega dela ruskega življenjskega ustroja nihče ne spremlja in da ostaja brez zgodovinarja. Če nič drugega je jasno, da je življenje našega srednje visokega plemiškega kroga, ki so ga naši leposlovci opisali tako živo, zdaj že manj pomemben in izoliran kotiček ruskega življenja. Toda kdo bo zgodovinar preostalih kotičkov, ki jih je, kot je videti, izjemno veliko? In tudi če v tem kaosu, ki že dolgo, zdaj pa še posebno, vlada v družbenem življenju, niti umetnik Shakespearovega kova še ne bi mogel najti neke zakonitosti ali celo rdeče niti, kdo bo potem osvetlil vsaj del tega kaosa, pa čeprav o rdeči niti sploh ne razmišlja? Zdi se, da za zdaj še nikomur ni do tega in da tej nalogi tudi naši največji umetniki še niso dorasli. Naše življenje brez dvoma razpada, se pravi, da razpada tudi družina. Toda zagotovo obstaja tudi življenje, ki se na novo oblikuje, že po novih principih. Kdo jih bo odkril in opozoril nanje? Kdo lahko vsaj delno opredeli in izrazi zakone tega razpadanja in novega nastajanja? Ali pa je za to morda še prezgodaj? Pa tudi staro, prejšnje, ali smo res že vse odkrili?

Metternichi in donkihoti

Ampak da ne bi govorili abstraktno, se vrnimo k naši temi. Res je, ne odiramo kož, še več, tega celo ne maramo (samo Bog ve: ljubitelj se pogosto skriva, ljubitelj je malo znan, sprva se sramuje, »boji se predsodka«), toda če tega ne maramo pri sebi in če tega nikoli ne počnemo, potem moramo to sovražiti tudi pri drugih. In ne samo, da sovražimo, ampak tudi nikomur ne smemo pustiti, da odira kože, enostavno ne smemo dovoliti. Pa je tako tudi v resnici? Najbolj negodujoči med nami sploh ne negodujejo tako, kot bi bilo treba. Zdaj niti ne govorim samo o Slovanih. Če smo že tako sočutni, potem bi morali tudi ravnati sorazmerno s svojim sočutjem, ne pa sorazmerno z desetimi rublji miloščine. Rekli mi bodo, da človek vendar ne more dati vsega. S tem se strinjam, čeprav niti ne vem, zakaj. Zakaj navsezadnje ne bi dal vsega? Gre namreč prav za to, da tukaj zares ničesar ne razumeš niti v svoji lastni naravi. Tedaj pa se nenadoma, z velikansko avtoriteto, pojavi vprašanje o »interesih civilizacije«!

Vprašanje se zastavlja naravnost, jasno, znanstveno in cinično odkrito. »Interesi civilizacije« so proizvodnja, bogastvo in mir, ki ga potrebuje kapital. Zaradi strahotnega naraščanja števila delavcev potrebujemo velikansko, nepretrgano in progresivno proizvodnjo po znižani ceni. Ko delavcu zagotavljamo zaslužek, mu zagotavljamo tudi ceneno potrošno blago. Bolj ko je v Evropi mirno, nižja je cena. Se pravi, da je v Evropi potreben prav mir. Hrum vojne bo odgnal proizvodnjo. Kapital je strahopeten, zato se bo zbal vojne ter se skril. Če želimo omejiti pravico Turkov do tega, da s hrbtov raje odirajo kožo, moramo začeti vojno, če pa začnemo vojno (zdaj stopi v ospredje Rusija), se lahko ta tako zaplete, da bo zajela ves svet – tedaj se lahko kar poslovimo od proizvodnje in delavec bo šel na cesto. Delavec na cesti pa je nevaren. V parlamentarnih govorih se že naravnost in na glas, da to sliši ves svet, govori o tem, da je delavec nevaren, da je delavec nemiren, da je delavec dovzeten za socializem. »Ne, je pa že bolje, da kje tam v zakotju ljudem odirajo kožo. Nedotakljivost turških pravic mora biti neomajna. Vzhodno vprašanje je treba pogasiti in pustiti, da ljudem še naprej odirajo kožo. In sploh, kaj pa je teh nekaj kož? Ali so tiste dve, tri kožice sploh vredne tega, da se zaradi njih vznemirja vsa Evropa, no, ali pa recimo dvajset, trideset tisoč kož – kaj ni vseeno? Po potrebi lahko to sploh preslišimo, samo ušesa si moramo zatisniti …«

Takšno je mnenje Evrope (ali pa morda odločitev); to so interesi civilizacije, in – vseeno naj bodo prekleti! In toliko bolj prekleti, ker je izkrivljenje umov (še posebno pri Rusih) zagotovljeno. Odkrito se zastavlja vprašanje: kaj je bolje – da gre na cesto nekaj deset milijonov delavcev ali da Turki pobijejo nekaj milijonov raje? Navajajo številke in strašijo z njimi. Poleg tega nastopajo politiki, modri učitelji, češ, obstaja pravilo, nauk, aksiom, ki se glasi, da je nravnost enega človeka, državljana, posameznika – da je to eno, nravnost države pa je nekaj drugega. Potemtakem to, kar pri posamezniku, pri enem človeku, velja za nizkotnost, v odnosu do vse države lahko obvelja za nadvse veliko modrost!

Ta nauk je zelo razširjen in star, vendar naj bo tudi on preklet! Predvsem pa naj nas ne strašijo s številkami. V Evropi naj bo kakor koli že, toda pri nas naj bo drugače. Bolje je verjeti v to, da sreče ni mogoče kupiti z zločinom, kot pa da se čutiš srečnega, vedoč, da si dopustil zločin. Rusija nikoli ni znala delati pravih, svojih lastnih metternichov in beaconsfieldov, nasprotno, ves čas svojega evropskega življenja ni živela zase, ampak za druge, in sicer prav za »občečloveške interese«. In resnično, v teh dveh stoletjih se je dogajalo, da je glede tega in onega morda res skušala posnemati Evropo ter si je omišljala metterniche, toda nazadnje je zmeraj prihajalo do tega, da se je ruski metternich nenadoma izkazal za donkihota ter s tem strašno začudil Evropo. Donkihotu so se seveda smejali, ampak videti je, da je zdaj prišla ura, ko se donkihot ne zdi več smešen, ampak grozljiv. Jasno je namreč osmislil svoj položaj v Evropi in se ne bo več hodil bojevat z mlini na veter. Toda pri tem je ostal plemenit vitez in prav to je tisto, kar je zanje najgrozljivejše. Resnično, v Evropi kričijo o »ruskih osvajanjih, o ruski zvijačnosti«, vendar to počnejo samo zato, da bi zastrašili svojo množico, kadar je to potrebno, sami kričači pa v to sploh ne verjamejo, pa tudi nikoli prej niso verjeli. Nasprotno, v podobi Rusije jih zdaj bega in straši prej nekaj resnicoljubnega, nekaj, kar je preveč nesebično in pošteno in kar zavrača tako osvajanje kot podkupnino. Slutijo namreč, da je ni mogoče podkupiti ter da je z nobeno politično koristjo ni mogoče zmamiti v sebična ali nasilna dejanja. Kvečjemu s prevaro – ampak tudi donkihot, sicer velik vitez, zna biti včasih izjemno zvit, tako da se ne bo pustil prevarati. Anglija, Francija, Avstrija – ali v Evropi sploh obstaja kakšen narod, s katerim se ob primernem trenutku ne bi dalo združiti iz politične koristi in s sebičnimi osvajalskimi motivi: samo da ne zamudiš trenutka, v katerem se narod, ki ga podkupuješ, lahko najdražje proda. Edinole Rusije se z ničimer, za nobeno ceno, ne da zmamiti v nepravično zvezo. In ker je Rusija obenem grozljivo močna, njen organizem pa očitno raste ter se krepi, in to ne iz dneva v dan, ampak iz ure v uro, kar zelo dobro razumejo in vidijo v Evropi (čeprav včasih kričijo, da stoji velikan na trhlih nogah), kako se potem ne bi bali?

Mimogrede, to gledišče o nepodkupljivosti zunanje politike Rusije in njenem večnem služenju občečloveškim interesom celo v svojo škodo potrjuje zgodovina, in na to bi morali biti še posebno pozorni. To je naša posebnost v primerjavi z Evropo. Še več, to gledišče na značaj Rusije je tako slabo razširjeno, da mu bo tudi pri nas najbrž le malo kdo verjel. Se razume, napak ruske politike pri tem ne bi smeli upoštevati, kajti zdaj govorimo samo o duhu in nravnem značaju naše politike, ne pa o njenih uspehih v bližnji in daljni preteklosti. Kar zadeva to zadnje, smo nekoč resnično imeli tudi mline na veter, ampak ponavljam – njihov čas je, kot se zdi, dokončno minil.

Prav zares, koliko je vredno blagostanje, ki ga dosežeš za ceno krivičnosti in odiranja kože? In kar velja za človeka kot posameznika, naj velja tudi za ves narod. Kajpak, začasno lahko zgubiš, začasno lahko obubožaš, zgubiš trge, proizvodnja se zmanjša in cene zvišajo. Toda organizem naroda bo zato ostal nravno zdrav – in narod bo tako gotovo pridobil veliko več, celo materialno. Naj opozorim, da je Evropa brez dvoma prišla do tega, da najbolj ceni trenutno korist, korist tega trenutka, celo za kakršno koli ceno, kajti ljudje tam tudi živijo samo iz dneva v dan, samo za ta trenutek, in še sami ne vedo, kaj bo z njimi jutri. Mi, Rusija, mi pa še zmeraj verjamemo v nekaj neomajnega, kar nastaja pri nas, torej iščemo stalne, bistvene koristi. In zato smo tudi kot politični organizem vselej verjeli v večno nravnost, ne pa v pogojno nravnost, ki velja samo nekaj dni. Verjemite mi, da tudi donkihot pozna svoje koristi in jih zna preračunati: zaveda se, da bo zmagal v svojem dostojanstvu in v zavedanju tega dostojanstva, če bo še naprej ostal vitez, poleg tega pa je prepričan, da na tej poti ne bo zgubil odkritosrčnosti v stremljenju k dobremu in resnici ter da mu bo zavedanje tega vlilo moči za prihodnja dela. Prepričan je, navsezadnje, da je takšna politika tudi najboljša šola za narode. Biti mora takšna, da mi srčev fant ne bi mogel reči v oči: »Saj je tudi pri vas vse pogojno, tudi pri vas vse sloni na koristi.« Takšna, da bi tudi entuziastičen mladenič vzljubil svoj narod, ne pa da išče resnico in ideal ob strani in zunaj družbe. In ko bo naposled obdobje naše težke, grozljivo težke šole minilo, bo vzljubil svoj narod. Resnica je kakor sonce, ne da se je skriti: poslanstvo Rusije se bo naposled razjasnilo tudi najbolj izkrivljenim umom, tako pri nas kot v Evropi. Zakaj so zdaj pri nas, kot nikjer drugje, mogoča takšna izkrivljenja umov? Zato ker vse naše izobraženstvo poldrugo stoletje ni počelo nič drugega, kot da se je odvajalo od Rusije, končalo pa je tako, da se ji je dokončno odtujilo ter vzdrževalo z njo stik samo prek urada. Z reformami zdajšnjega carjevanja se je začela nova doba. Zadeva je stekla in se ne more več ustaviti.

Evropa je prebrala jesenski manifest ruskega imperatorja ter si ga zapomnila – in to ne le za ta trenutek, ampak za dolgo, tudi za vse prihodnje trenutke. Če bo treba, bomo v imenu zatiranih in nesrečnih izdrli meč, četudi na škodo svoje trenutne koristi. Toda hkrati naj se v nas še trdneje okrepi vera, da je natanko to pravo poslanstvo Rusije, njena moč in resnica, in da je samožrtvovanje za zatirane, na katere je vsa Evropa pozabila v imenu interesov civilizacije, da je prav to služenje resničnim interesom civilizacije.

Tudi za politične organizme mora veljati enaka resnica (prav tista Kristusova) kot za vsakega verujočega. Vsaj nekje se ta resnica mora ohraniti, vsaj en narod mora širiti njeno svetlobo. Drugače bo vse potemnelo, vse se bo pomešalo in potonilo v cinizmu. Brez tega ne bo mogoče ohraniti niti nravnosti posameznih državljanov, kako naj tedaj živi šele ves organizem naroda? Potrebna je avtoriteta, potrebno je sonce, ki bi svetilo. Sonce se je pokazalo na Vzhodu in na Vzhodu se začenja nov dan za človeštvo. Ko bo sonce že povsem zasijalo, bodo ljudje sprevideli, kaj so pravi »interesi civilizacije«. V nasprotnem primeru se bo dvignil prapor z napisom: »Après nous le déluge!« (za nami potop). Ali je mogoče, da bo tako slavna »civilizacija« Evropejca privedla do takšnega gesla in tako prek njega tudi naredila križ? Tako namreč kaže.

Ruska rešitev vprašanja

Če ste začutili, da težko »jeste, pijete, da ne morete ničesar delati in hoditi na lov«, in če ste to res začutili ter se vam res tako smilijo »reveži«, ki jih je toliko, jim razdajte svoje imetje, če želite, žrtvujte za skupno korist in pojdite delat za vse in »imeli boste zaklad v nebesih, kamor se tat ne približa in molj ne razjeda«. Pojdite kakor Vlas, ki

vso veliko silo duše

v božje delo je vložil.

Če nočete tako kot Vlas zbirati miloščine za božji hram, poskrbite za razsvetlitev duše tega reveža, svetite mu, učite ga. Toda tudi če bi vsi drugi, tako kot vi, svoje imetje razdali »revežem«, bi bila vsa bogastva bogatih tega sveta, razdeljena med vse, samo kaplja v morje. In zato je treba bolj skrbeti za svetlobo, znanje in krepitev ljubezni. Tedaj se bo bogastvo resnično večalo in bo pravo bogastvo, kajti bogastvo niso zlate obleke, ampak radost ob splošnem združevanju in trdno upanje vsakogar na vsesplošno pomoč v nesreči, na pomoč njemu in njegovim otrokom. In ne govorite, da ste samo slaboten posameznik in da – če boste samo vi razdali imetje ter šli služit – s tem ne boste ničesar naredili in popravili. Nasprotno, tudi če bo takšnih kot vi samo nekaj, se bo stvar premaknila. Sicer pa niti ni treba nujno razdajati imetja, kajti vsaka nujnost bi tukaj, ko gre za ljubezen, spominjala na uniformo, rubriko in predpis. Prepričanje, da si izpolnil predpis, vodi samo k ošabnosti, formalistiki in lenobi. Delati je treba samo to, kar vam veleva srce: če veleva razdati imetje, ga razdajte, če veleva, da pojdite služit vsem, pojdite, ampak tudi tukaj ne delajte tako kot nekateri sanjači, ki še res poprimejo za samokolnico, češ, nisem gospod, delati hočem kakor kmet. Tudi samokolnica je uniforma.

Nasprotno, če čutite, da boste za skupnost koristni kot znanstvenik, pojdite na univerzo ter si pustite za to sredstva. Tisto, kar je nujno, ni razdajanje imetja ali to, da si oblečete kmečko suknjo – vse to je samo predpis in formalnost –, nujna in pomembna je samo vaša odločenost, da bi vse delali zavoljo dejavne ljubezni, vse, česar ste zmožni in glede česar ste iskreno prepričani, da ste tega zmožni. Vse tisto prizadevanje, da bi bili »bolj preprosti«, pa je spet samo spakovanje, ki je celo nespoštljivo do ljudstva in ponižujoče za vas same. Preveč »zapleteni« ste, da bi postali tako preprosti, pa tudi vaša izobrazba vam ne bo dovolila, da bi postali kmet. Namesto tega raje dvignite kmeta do svoje »zapletenosti«. Samo odkritosrčni bodite in prostodušni – to je boljše od vsakega »popreproščanja«. Predvsem pa se ne strašite sami, ne govorite si: »Posameznik ne more nič,« itn. Vsak, ki si odkritosrčno zaželi resnice, je že grozljivo močan. Prav tako ne posnemajte nekaterih frazerjev, ki ves čas trobijo naokrog: »Ničesar mi ne dovolijo delati, vežejo mi roke, v dušo mi vlivajo obup in razočaranje!« itn., itn. Vse to so frazerji, junaki pogrošnih pesnitev in postavljaški lenuhi. Kdor želi biti koristen, lahko tudi dobesedno zvezanih rok naredi zelo veliko dobrega. Pravi delavec, ki stopi na to pot, bo pred sabo takoj zagledal toliko opravkov, da se ne bo pritoževal, češ, ne pustijo mi delati, ampak si bo gotovo kaj našel in tudi kaj postoril. To vedo vsi pravi delavci. Pri nas bi že samo preučevanje Rusije vzelo veliko časa, kajti pri nas Rusije skoraj nihče ne pozna. Pritoževati se, kako da ste razočarani, je zelo neumno: veselje ob stavbi, ki se gradi, mora potešiti vsako dušo in vsako žejo, četudi k stavbi zdaj prinašate samo zrnce peska. Edina nagrada, ki vas čaka, je ljubezen – če jo boste seveda zaslužili. Vzemimo, da ne potrebujete nagrade, ampak ker delate iz ljubezni, si ne morete kaj, da ljubezni ne bi skušali doseči. Toda naj vam nihče ne govori, da ste bili vse to dolžni narediti tudi brez ljubezni, tako rekoč v svojo korist, in da bi vas drugače v to prisilili. Ne, pri nas v Rusiji je treba vcepljati drugačna prepričanja, še posebno glede pojmovanja svobode, enakosti in bratstva. V svetu, kakršen je danes, si svobodo zamišljajo kot razbrzdanost, k pravi svobodi pa v resnici vodita edinole samopremagovanje in krepitev svoje volje, s čimer človek naposled doseže takšno nravno stanje, da je zmeraj, v vsakem trenutku, popoln gospodar samega sebe. Nasprotno pa razbrzdanost želja vodi samo v suženjstvo. Prav zato skoraj ves današnji svet svobodo vidi v preskrbljenosti z denarjem in zakonih, ki mu to preskrbljenost zagotavljajo: »Imam denar, torej lahko počnem vse, kar hočem. Imam denar, torej ne bom umrl in ne bo mi treba prositi za pomoč, to, da ti ni treba nikogar prositi za pomoč, pa je največja svoboda.« Toda v resnici to ni svoboda, ampak suženjstvo, zasužnjenost z denarjem. Največja svoboda je, nasprotno, v tem, da ne kopičiš in se ne preskrbuješ z denarjem, ampak da »med vse razdeliš, kar imaš, ter jim greš služit«. Če je človek tega sposoben, če se je sposoben tako premagati, ali potem zanj lahko rečemo, da ni svoboden? To je vendar največja manifestacija volje! Pojdimo naprej: kaj med današnjimi izobraženci pomeni enakost? Ljubosumno oprezanje drugega za drugim, postavljaštvo in zavist: »On je pameten, on je Shakespeare, ponaša se s svojim talentom, zato ga je treba ponižati in uničiti!« Toda prava enakost v resnici govori: »Kaj mi mar, če si bolj nadarjen, pametnejši in lepši od mene? Nasprotno, tega sem vesel, ker te imam rad. Ampak tudi če nisem tako pomemben kot ti, samega sebe spoštujem kot človeka, in ti se tega zavedaš ter me tudi sam spoštuješ, jaz pa sem zaradi tvojega spoštovanja srečen. Če zaradi svojih sposobnosti meni in vsem drugim prinašaš stokrat več koristi kakor jaz tebi, te zato blagoslavljam, se ti čudim in zahvaljujem, svojega začudenja nad tabo pa sploh nimam za nekaj sramotnega, nasprotno, srečen sem, da sem ti hvaležen, in če po svojih malih zmožnostih delam zate in za vse druge, tega sploh ne počnem za to, da bi ti poplačal, ampak zato, ker vas vse ljubim.«

Če bodo tako govorili vsi, bodo seveda postali bratje, in to ne iz gole ekonomske koristi, temveč zato, ker bodo polni radostnega življenja, ker bodo polni ljubezni.

Rekli mi bodo, da je to fantazija, da je ta »ruska rešitev vprašanja« pravzaprav »nebeško kraljestvo« in da je mogoča samo v nebeškem kraljestvu. Ja, ljudje, kakršen je Stiva, bi se zelo razjezili, če bi napočilo nebeško kraljestvo. Toda upoštevati je treba že samo to, da je ta fantazija, torej »ruska rešitev vprašanja«, veliko manj fantastična in veliko verjetnejša kakor evropska rešitev. Takšne ljudi, torej »vlase«, smo pri nas že videli in jih vidimo v vseh slojih, in to celo dokaj pogosto, tamkajšnjega »prihodnjega človeka« pa nismo videli še nikjer, pa tudi sam je obljubil priti šele potem, ko bo prebrodil reke krvi. Rekli boste, da posamezniki in desetine posameznikov ne bodo zalegli ter da je treba uveljaviti neka splošna pravila in principe. Ampak tudi če bi obstajala takšna pravila in principi, v skladu s katerimi bi lahko družbo uredili brez napak, in če bi jih bilo mogoče iznajti celo pred prakso, kar tako, a priori, zgolj iz sanjarij srca in »znanstvenih« številk, ki bi jih za nameček vzeli iz prejšnje družbene ureditve, se ob ljudeh, ki na to ne bi bili pripravljeni, ki za to še ne bi dozoreli, nobena pravila ne bi ohranila in uveljavila, temveč bi, nasprotno, postala samo breme. Vendar jaz neomajno verjamem v naše prihodnje ljudi, ki so se že začeli pojavljati in o katerih sem malo prej že govoril, da za zdaj še niso usklajeni, da so v svojih prepričanjih še strašno razdrobljeni na skupinice in tabore, da pa vsi iščejo predvsem resnico, in če bi le zvedeli, kje je, bi bili za to, da jo dosežejo, pripravljeni žrtvovati vse, celo življenje. Verjemite mi, če bodo stopili na pravo pot, če jo bodo naposled našli, bodo potegnili za sabo tudi vse druge, in to ne z nasiljem, ampak po svobodni volji. Za začetek to že lahko naredijo posamezniki. To je tudi tisti plug, s katerim je mogoče zorati našo »ledino«. Preden začnete ljudem pridigati, »kako naj živijo«, jim to pokažite s svojim zgledom. Uresničite to najprej pri sebi in vsi vam bodo sledili. Kaj je v tem utopičnega, kaj je v tem nemogočega – ne razumem! Res je, da smo zelo pokvarjeni in malodušni ter da zato ne verjamemo in se smejemo. Ampak zdaj niti ne gre za nas, temveč za tiste, ki šele pridejo. Ljudstvo je čistega srca, vendar potrebuje izobrazbo. Toda ljudje čistega srca se dvigajo tudi v našem okolju – in to je najpomembnejše! Predvsem to je tisto, v kar je treba verjeti, to je treba znati ugledati. Ljudem čistega srca pa bi svetoval, naj se urijo v samoobvladovanju in samopremagovanju, še preden naredijo prvi korak. Preden začneš siliti druge, pokaži s svojim zgledom – v tem je vsa skrivnost prvega koraka.

Status in statu.[26] Štirideset stoletij obstoja

Sovraštvo, ki povrh tega izvira iz predsodkov – prav tega Judje obtožujejo lokalno prebivalstvo. Toda če že govorimo o predsodkih, kaj mislite: ima Jud v odnosu do Rusa kaj manj predsodkov kakor Rus v odnosu do Juda? Jih nima morda več? Navajal sem vam zglede za to, kako preprosti Rusi gledajo na Jude, pred očmi pa imam pisma Judov, in to ne preprostih, ampak izobraženih, in koliko sovraštva do »lokalnega prebivalstva« je v teh pismih! In kar je najpomembnejše – ko vse to pišejo, sami tega ne opazijo.

Veste, da bi lahko narod na svetu obstajal štirideset stoletij, torej skoraj vso zgodovino človeštva, pa v še tako strnjeni in nerazgradljivi skupnosti, da bi tolikokrat zgubil svoje ozemlje, svojo politično neodvisnost, zakone in malodane vero – da bi vse to zgubljal ter se vsakič znova združeval, se spet prerajal v prejšnji ideji, četudi v drugi obliki, si spet ustvarjal zakone in malodane vero – ne, tako trdoživ, tako izjemno močan in energičen narod, narod, ki je tako neprimerljiv z drugimi narodi, ni mogel obstajati brez statusa in statu, ki ga je ohranjal zmeraj in povsod, tudi med najgrozljivejšo, tisočletno razdrobljenostjo in preganjanjem. Ko govorim o statusu in statu, sploh ne gre za kakšno obtožbo. In vendar, za kaj gre pri tem statusu in statu, kaj je njegova večna, nespremenljiva ideja in kaj je bistvo te ideje?

Dolgo bi trajalo, da bi to razložil, povrh tega to v kratkem članku niti ni mogoče, pa tudi zato ni mogoče, ker še nista prišla čas in ura, ne glede na to, da je minilo že štirideset stoletij, tako da bo človeštvo dokončno besedo o tem velikem plemenu izreklo šele v prihodnosti. Toda če se ne poglabljam v bistvo in globino zadeve, lahko orišem vsaj nekatere značilnosti tega statusa in statu, vsaj zunanje. Te značilnosti so: odtujenost in segregacija na ravni religiozne dogme, nezlitljivost, vera v to, da na svetu obstaja samo ena nacionalnost, Jud, druge pa sicer obstajajo, vendar vseeno velja, kot da jih ni. »Loči se od narodov, ustvari svojo individualnost in vedi, da ima Bog poslej samo tebe, druge iztrebi, spremêni jih v sužnje ali izkoriščaj. Verjemi v zmago nad vsem svetom, verjemi, da se ti bo vse pokorilo. Strogo se vseh izogibaj in se v vsakdanjem življenju z nikomer ne mešaj. In celo ko boš zgubil svojo zemljo in politično neodvisnost, celo ko boš razdrobljen po vsem zemeljskem površju, med vsemi narodi, vseeno verjemi v vse tisto, kar ti je obljubljeno, enkrat za vselej verjemi v to, da se bo vse uresničilo, za zdaj pa žívi, se izogibaj drugih, bodi enoten, izkoriščaj jih in – čakaj, čakaj …« To je bistvo ideje tega statusa in statu, obstajajo pa seveda tudi notranji in morda celo skrivni zakoni, ki to idejo ograjujejo.

Gospodje izobraženi Judje in oponenti, vi govorite, da so vse to neumnosti in da »tudi če obstaja status in statu (če torej je obstajal, zdaj pa da so ostale samo še zelo nejasne sledi), potem je nastal samo zaradi preganjanja, religiozno preganjanje ga je porodilo že v srednjem veku in še prej, se pravi, da je ta status in statu nastal edinole iz potrebe po samoohranitvi. In če obstaja še naprej, še posebno v Rusiji, potem obstaja zato, ker Jud še nima enakih pravic kot lokalno prebivalstvo.« Ampak meni se zdi, da se Jud, tudi ko bi imel enake pravice, za nič na svetu ne bi odrekel svojemu statusu in statu. Še več: videti v statusu in statu samo posledico preganjanja in potrebe po samoohranitvi ni dovolj. Povrh tega bi samoohranitvena trma v štiridesetih stoletjih splahnela, Judje bi se naveličali ohranjati tako dolgo. Najmočnejše svetovne civilizacije niso trajale niti pol toliko, pa so zgubile politično moč in plemensko podobo. Poglavitni vzrok je ne samo potreba po samoohranitvi, ampak tudi neka ideja, ki premika in vleče, nekaj takšnega, svetovnega in globokega, o čemer človeštvo, kot sem že govoril malo prej, morda še ne zna izreči svoje zadnje besede. O tem, da gre tu predvsem za religioznost, ni nobenega dvoma. Da neki božji Previdnik, ki nosi ime prejšnjega, prvotnega Jehove, s svojim idealom in obljubo še naprej vodi svoj narod proti zanesljivemu cilju – to je že jasno. Pa tudi nemogoče si je, ponavljam, sploh zamisliti Juda brez Boga, še več, ne verjamem niti v izobražene Jude brezbožce: vsi imajo isto bistvo, in bog ve kaj lahko svet še učaka od izobraženih Judov! Že v otroštvu sem glede Judov bral in slišal legendo o tem, da še zmeraj neuklonljivo čakajo na Mesijo, vsi po vrsti, tako najnižji med njimi kot tudi najvišji in najbolj učeni, filozofi in kabalisti-rabini – vsi naj bi verjeli, da jih bo Mesija spet zbral v Jeruzalemu ter vse narode z mečem prisilil, da pokleknejo pred njimi; in da imajo zato Judje, vsaj v veliki večini, radi samo en poklic – trgovanje z zlatom in kvečjemu še obdelavo zlata, in to vse menda zato, da ne bi imeli nove domovine, ko bo prišel Mesija, da se ne bi navezali na tujo zemljo (s tem, ko bi bili njeni lastniki), ampak da bi imeli vse s sabo samo v zlatu in dragocenostih, ki jih bo laže odnesti, ko

bo zagorel, zasijal žarek danice

in bomo cimbale, timpan in piščali,

srebro, blago in svetinjo

odnesli v svoj stari dom, v Palestino.

Vse to, ponavljam, sem slišal kot legendo, verjamem pa, da bistvo tega zagotovo obstaja – še posebno med množicami Judov – kot nezadržna nagonska težnja. Toda da bi se takšno bistvo ohranilo, je seveda nujno, da se ohranja kar najstrožji status in statu. In ta se ohranja. Potemtakem vzrok zanj ni bilo in ni samo preganjanje, ampak tudi neka druga ideja …

Če med Judi res obstaja takšna posebna, notranja, stroga ureditev, ki jih povezuje v nekaj celovitega in samostojnega, se skoraj že lahko zamislimo nad tem, ali morajo res imeti popolnoma enake pravice kot lokalno prebivalstvo. Se razume, da mora biti vse, kar zahtevata humanost in pravičnost, vse, kar zahtevata človečnost in krščanski zakon, da mora biti vse to Judom zagotovljeno. Toda če bodo Judje po zaslugi svoje ureditve in posebnosti, svoje plemenske in religiozne ločenosti, po zaslugi svojih pravil in principov, ki so povsem nasprotni ideji, v skladu s katero se je, vsaj doslej, razvijal ves evropski svet, zahtevali popolno izenačenje vseh mogočih pravic z lokalnim prebivalstvom, ali ne bodo tedaj dobili že nekaj več, nekaj odvečnega, nekaj, kar jim bo dajalo prednost celo pred lokalnim prebivalstvom? Tedaj bodo seveda opozorili na to, »da imajo druge narodnosti enake ali skoraj enake pravice, Judje pa imamo manj pravic od njih, in to zato, ker se nas, Judov, bojijo, mi naj bi bili med vsemi najškodljivejši. Toda zakaj je Jud škodljiv? Če judovski narod že ima slabe lastnosti, potem jih ima samo zato, ker mu ruski narod pri tem pomaga – s svojo nevednostjo, neizobraženostjo, nesamostojnostjo in ekonomsko nerazvitostjo. Ruski narod sam zahteva posrednika, vodjo, skrbnika pri ekonomskih zadevah, upnika, sam ga vabi in se mu prepušča. Poglejte, kako je v Evropi: narodi so tam močni in samostojnega duha, na visoki stopnji nacionalnega razvoja, že zdavnaj so vajeni in znajo delati, zato se Judu tam ne bojijo dati vseh pravic! Ali je v Franciji kaj slišati o škodljivosti statusa in statu tamkajšnjih Judov?«

To razmišljanje je očitno tehtno, toda pri tem ti takoj pride na misel neka pripomba v oklepaju, in sicer: »Potemtakem se judovstvu godi dobro prav tam, kjer je ljudstvo še neuko, nesvobodno ali ekonomsko slabo razvito – tukaj mu torej sekirica pade v med!« In nasprotno, kjer koli se je Jud naselil, je namesto tega, da bi s svojim vplivom dvignil raven izobrazbe, širil znanje in lokalnemu prebivalstvu privzgojil ekonomske sposobnosti, še bolj poniževal in sprijal ljudstvo, človeštvo je še bolj nazadovalo, še bolj se je nižala raven izobrazbe, še bolj odvratno se je širila brezizhodna, nečloveška revščina, z njo vred pa tudi obup. Če lokalno prebivalstvo v naših obmejnih krajih povprašate, kaj vodi Juda in kaj ga je toliko stoletij vodilo, boste dobili enoglasen odgovor – neusmiljenost: »Toliko stoletij ga ni vodilo nič drugega kot neusmiljenost do nas in žeja po našem potu in krvi«. In res, vsa dejavnost Judov na naših obrobjih se je omejevala zgolj na to, da so skušali lokalno prebivalstvo postaviti v čim bolj brezizhodno odvisnost od sebe ter da so za to izrabljali lokalne zakone. O, pri tem so zmeraj znali izrabiti pravice in zakone. Zmeraj so znali prijateljevati s tistimi, od katerih je bilo ljudstvo odvisno, in prav oni bi morali najbolj molčati glede tega, da imajo v primerjavi z lokalnim prebivalstvom manj pravic. Dovolj so jih pri nas dobili, teh pravic, nad lokalnim prebivalstvom. O tem, kaj se je z ruskim ljudstvom desetletja in stoletja dogajalo tam, kjer so se naseljevali Judje, priča zgodovina naših ruskih obrobij. In kaj se je dogajalo? Pokažite mi kakšno drugo tujo narodnost v Rusiji, ki bi se s tega gledišča po svojem grozljivem vplivu lahko primerjala z Judi. Ne boste je našli. Glede tega Jud v primerjavi z drugimi narodnostmi v Rusiji ohranja vso svojo izvirnost, vzrok za to pa je seveda ta njegov status in statu, katerega duh izpuhteva prav to neusmiljenost do vsega, kar ni judovsko, to nespoštovanje do vsakega naroda in plemena, do vsakega človeškega bitja, ki ni Jud. In ali je to, da se narodi v zahodni Evropi niso dali premagati in da si je torej ruski narod sam kriv, ali je to sploh kakšno opravičilo? Ruski narod se je na obrobjih Rusije izkazal za šibkejšega od evropskih narodov (in to samo zaradi okrutnih političnih okoliščin, ki so trajale stoletja), toda ali ga smete zato že kar dokončno ugonobiti z izkoriščanjem, ne da bi mu pomagali?

Pa tudi če opozarjajo na Evropo, denimo na Francijo, je malo verjetno, da je bil status in statu tam neškodljiv. Kajpak, krščanstvo in njegova ideja sta pri Francozih propadla in propadata ne zaradi Judov, ampak po njihovi lastni krivdi, kljub temu pa je treba tudi glede Evrope opozoriti na veliko zmagoslavje judovstva, ki je mnoge prejšnje ideje zamenjalo s svojimi. O, seveda, človek je zmeraj, v vseh dobah, poboževal materializem ter se nagibal k temu, da je svobodo videl in razumel samo v preskrbljenosti z denarjem, ki ga je nakopičil in prihranil na vse mogoče načine. Toda teh teženj še nikoli niso tako odkrito in poučno povzdigovali v najvišji princip kakor v našem devetnajstem stoletju. »Vsak skrbi zase in samo zase, pa tudi z drugimi občuje edinole zaradi sebe,« to je nravni princip večine sodobnih ljudi,[27] in to sploh ne slabih, ampak, nasprotno, delavnih ljudi, takšnih, ki ne ubijajo in ne kradejo. Neusmiljenost do nižjih množic, padec bratstva, izkoriščanje revnih – vse to je seveda obstajalo že prej, zmeraj, vendar ni bilo povzdignjeno na raven najvišje resnice in znanosti, ampak je krščanstvo to obsojalo, zdaj pa je, nasprotno, povzdignjeno v vrlino. Potemtakem ni naključje, da na borzah povsod prevladujejo Judje, da obračajo kapital, da so upniki in da, ponavljam, prevladujejo tudi v vsej mednarodni politiki. Kaj bo naprej, je seveda znano tudi samim Judom: približuje se njihovo kraljestvo, njihova popolna prevlada! Začenja se popolna prevlada idej, spričo katerih slabijo človekoljubje, stremljenje k resnici in pravici, krščanska in nacionalna čustva ter celo čustvo narodnega ponosa evropskih narodov. Prihaja materializem, slepo, vulgarno hlepenje po osebni materialni preskrbljenosti, hlepenje po osebnem bogatenju na vse načine – vse to se priznava za višji cilj, za nekaj razumnega, za svobodo, vse to je nadomestilo krščansko idejo o odrešitvi, ki je mogoča samo prek nadvse tesnega nravnega in bratskega združevanja ljudi. Zasmejali se bodo in mi rekli, da se vse to tam sploh ne dogaja zaradi Judov. Kajpak, ne samo zaradi Judov, toda če so Judje dokončno prevladali in se razcveteli v Evropi prav takrat, ko so se tam uveljavili ti novi principi, in to celo tako zelo, da so se povzdignili v nravni princip, moramo hočeš nočeš skleniti, da so na to vplivali tudi Judje. Naši oponenti opozarjajo, da so Judje, nasprotno, revni, da so celo vsi po vrsti revni, v Rusiji pa še posebno, da je bogat samo najvišji judovski sloj, bankirji in borzni kralji, preostali, skoraj devet desetin Judov, pa so dobesedno berači, ki garajo za košček kruha, mešetarijo in iščejo, kje bi si prislužili kakšno kopejko. Ja, zdi se, da je to res, ampak kaj to spet pomeni? Ali ne pomeni to prav tega, da je v samem delu Judov (vsaj velike večine), v vsem tem njihovem izkoriščanju, nekaj nepravilnega in nenormalnega, nekaj nenaravnega, v čemer se skriva kazen tudi zanje same? Jud ponuja posredništvo in trguje s tujim delom. Kapital je nakopičeno delo – Jud rad trguje s tujim delom! In vendar to za zdaj še ničesar ne spremeni; zato pa višji sloj Judov vse bolj in vse trdneje vlada človeštvu ter skuša dati svetu svojo podobo in bistvo. Judje ves čas kričijo, da so vendar tudi med njimi dobri ljudje. O, ljubi bog! Saj sploh ne gre za to. Zdaj sploh ne govorim o dobrih ali slabih ljudeh. In mar med njimi ni tudi dobrih ljudi? Mar je bil pokojni pariški James Rotschild slab človek? Govorim o celoti in njeni ideji, govorim o judovstvu in judovski ideji, ki zajema ves svet namesto »ponesrečenega« krščanstva …

Ali prelita kri odrešuje?

»Ampak kri, to je vendar kri,« kot refren ponavljajo modreci in, prav zares, vse te uradne fraze o krvi – vse to je včasih samo nabor nadvse klavrnih puhlic, ki rabijo za dosego nekaterih ciljev. Borzniki, na primer, zdaj zelo radi govorijo o humanosti. In mnogi, ki zdaj govorijo o humanosti, s humanostjo samo trgujejo. Obenem pa bi se krvi, če ne bi bilo vojne, morda prelilo še več. Verjemite mi, da je v nekaterih primerih, če že ne v skoraj vseh (razen morda bratomornih vojn), vojna proces, v katerem se prav z najmanjšim prelivanjem krvi, najmanj boleče in z najmanjšo porabo moči doseže mednarodni mir ter se ustvarijo, vsaj približno, kolikor toliko normalni odnosi med narodi. Se razume, da je to žalostno, ampak kaj storiti, če je pa res tako. Ali ni bolje, da enkrat izvlečeš meč, kot pa da trpiš v nedogled? In glede česa je zdajšnji mir med civiliziranimi narodi boljši od vojne? Nasprotno, prej bo držalo, da človeka pozverini in naredi okrutnega mir, dolgotrajen mir, ne pa vojna. Dolgotrajni mir zmeraj poraja okrutnost, strahopetnost in grob, rejen egoizem, predvsem pa – umski zastoj. V obdobjih dolgotrajnega miru se debelijo samo rablji in izkoriščevalci ljudstev. Ves čas kot papige ponavljajo, da mir poraja bogastvo, ampak to velja samo za desetino ljudi, ta desetina, ki se je nalezla bolezni bogastva, pa okužuje še preostalih devet desetin, četudi te niso bogate. Naleze se razvrata in cinizma. Bogataš zaradi prevelikega nakopičenja bogastva v svojih rokah čustveno posurovi. Estetski čut se sprevrže v hlepenje po muhastih odvečnostih in nenormalnostih. Grozljivo se razvije sladostrastje. Sladostrastje poraja okrutnost in strahopetnost. Težka in groba duša sladostrastneža je okrutnejša od katere koli druge, celo od grešne. Kak sladostrastnež, ki pade v nezavest že ob pogledu na kri iz prsta, v katerega se je urezal, revežu ne bo odpisal malenkostnega dolga ter ga bo zaradi njega spravil v ječo. In okrutnost poraja okrepljeno, pretirano skrb za to, da bi bil preskrbljen. Ta pretirana skrb za svojo preskrbljenost se v obdobjih dolgotrajnega miru naposled zmeraj sprevrže v paničen strah za svojo kožo, razširi se na vse družbene sloje ter poraja grozljivo hlepenje po kopičenju in pridobivanju denarja. Zgublja se vera v solidarnost med ljudmi, v njihovo bratstvo in v pomoč družbe, glasno pa se oznanja teza: »Vsak skrbi samo zase.« Revež še predobro vidi, kaj je bogataš in kakšen brat mu je, in tako se vsi osamljajo ter ločujejo. Egoizem ubija velikodušnost. Samo še umetnost ohranja v družbi višje življenje in budi duše, ki v obdobju dolgotrajnega miru zaspijo. Prav zato so si tudi izmislili, da lahko umetnost cveti samo v obdobju dolgotrajnega miru, čeprav to sploh ni res: umetnost, resnična umetnost, se v obdobju dolgotrajnega miru razvija ravno zato, ker se upira težkemu in grešnemu spanju duš in, nasprotno, s svojimi stvaritvami v teh obdobjih zmeraj poziva k idealu, zbuja protest in ogorčenje, vznemirja družbo ter ljudi, ki se želijo zbuditi in oditi iz smrdljive jame, pogosto spravlja v trpljenje. Naposled se izkaže, da dolgotrajen buržoazni mir navsezadnje skoraj zmeraj sam porodi potrebo po vojni, porodi jo iz samega sebe kot klavrno posledico, samo da že ne zaradi velikega in pravičnega cilja, vrednega velikega naroda, ampak zaradi kakšnih klavrnih borznih interesov, zaradi novih trgov, ki jih potrebujejo izkoriščevalci, zaradi pridobivanja novih sužnjev, ki jih potrebujejo lastniki zlatih malh – skratka, iz vzrokov, ki jih ne opravičuje niti potreba po samoohranitvi in ki, nasprotno, pričajo prav o muhastem, bolezenskem stanju narodovega organizma. Ti interesi in vojne, ki se zaradi njih začenjajo, narode kvarijo in celo povsem pogubljajo, medtem ko vojna v imenu velikodušnega cilja, v imenu osvoboditve zatiranih, v imenu nesebične in svete ideje – takšna vojna zastrupljen zrak samo očiščuje izparin, ki so se v njem nabrale, zdravi dušo, odganja sramotno strahopetnost in lenobo, oznanja in zastavlja trden cilj ter daje in pojasnjuje idejo, za uresničitev katere je poklican ta ali oni narod. Takšna vojna vsako dušo okrepi z zavestjo o požrtvovalnosti, duh vsega naroda pa z zavestjo o vzajemni solidarnosti in zedinjenju vseh njegovih pripadnikov. Predvsem pa jih okrepi z zavestjo o izpolnjeni dolžnosti in opravljenem dobrem delu: »Torej vseeno nismo tako padli in se spridili, tudi v nas je nekaj človeškega!« In poglejte, s čim so začeli svojo pridigo ti naši še tako nedavni pridigarji miroljubnosti in humanosti: začeli so s kar najbolj nečloveško okrutnostjo. Mučencem, ki so nas klicali na pomoč, niso hoteli pomagati, pa še druge so zadrževali pred tem. Oni, ki so na videz tako humani in občutljivi, so hladnokrvno in posmehljivo zanikovali našo potrebo po požrtvovalnosti in duhovnem junaštvu. Rusijo so hoteli potisniti na kar se da vulgarno pot, ki ni vredna velikega naroda, da ne govorim o njihovem zaničevanju ljudstva, ki je v slovanskih mučencih prepoznalo svoje brate, potemtakem tudi o njihovem ošabnem odmiku od ljudske volje, nad katero so postavili svojo lažno »evropsko« omiko. Njihova najljubša teza je bila: »Zdravnik, ozdravi samega sebe.« »Zakaj rinete zdravit in reševat druge, ko si pa še šol niste zgradili?« so poudarjali. »Ampak saj se gremo zdravit. Šole so seveda pomembne, toda šole potrebujejo duha in usmeritev – in tako si gremo zdaj priskrbet duha in zdravo usmeritev. In našli ju bomo, še posebno, če nam Bog nakloni zmago. Vrnili se bomo z zavestjo o nesebičnem dejanju, ki smo ga storili, z zavestjo o tem, da smo svojo kri prelili v dobro človeštva, z zavestjo o naši obnovljeni moči in energiji – in vse to namesto tistega nedavnega sramotnega cincanja, namesto našega hromečega zastoja v evropejstvu, ki smo si ga po neumnem izposodili. Poglavitno pa je to, da se bomo priobčili k ljudstvu in se tesneje združili z njim, kajti samo ob njem in v njem se bomo ozdravili naše dvestoletne bolezni, naše dvestoletne jalove nemoči.«

Pa tudi drugače bi lahko rekli: če je družba bolna in okužena, se celo tako dobra stvar, kot je dolgotrajen mir, namesto da bi družbi koristila, sprevrže v nekaj, kar ji škodi. To velja za vso Evropo. Ni naključje, da v evropski zgodovini, kar je pomnimo, ni bilo rodu, ki ne bi izkusil vojne. Se pravi, da je očitno tudi vojna za nekaj potrebna, da je zdravilna in da lajša človeštvo. To je grozljivo, če razmišljaš abstraktno, toda v praksi se izkaže, da je to res, in sicer prav zato, ker se za zastrupljen organizem celo tako dobra stvar, kot je mir, spremeni v nekaj škodljivega. Ampak vseeno je koristna samo tista vojna, ki se začne zaradi ideje, zaradi višjega in velikodušnega principa, ne pa zaradi materialnega interesa, pohlepnega osvajanja ali ošabnega nasilja. Takšne vojne so narode zmeraj potiskale na krivo pot ter jih pogubljale. Če ne mi, bodo pa naši otroci videli, kako bo končala Anglija. Danes se že vsem na svetu »bliža ura«. Pa tudi čas je že.

Načrt za satirično pripoved iz sodobnega življenja

Toda o anonimnem obrekljivcu še nisem povedal vsega. Tak človek bi bil lahko namreč izjemno zanimiv literarni tip v romanu ali pripovedi. Pomembno je predvsem to, da je nanj mogoče in potrebno pogledati že s povsem drugega, občečloveškega gledišča ter ga uskladiti z ruskim značajem nasploh in še zlasti s sodobnimi, aktualnimi vzroki za to, da se je ta tip pri nas pojavil. Prav zares, brž ko začnete obdelovati ta značaj, se zaveste, da pri nas zdaj brez takšnih ljudi sploh ne gre, ali še bolje, da moramo prav tovrstne ljudi v našem času najbrž tudi pričakovati ter da se imamo samo posebni božji milosti zahvaliti, če jih je še razmeroma malo. Resnično, vse to so ljudje, ki so nedavno zrasli v naših razmajanih družinah, ob nezadovoljnih, skeptičnih očetih, ki otrokom niso dali drugega kot ravnodušnost do vsega bistvenega in kvečjemu še neki nejasen nemir glede nečesa prihodnjega, grozljivo fantastičnega, v kar pa so pripravljeni verjeti celo ti tako imenovani že izdelani realisti in hladni sovražniki naše sedanjosti. Poleg tega so jim seveda predali tudi svoj nemočni skeptični smeh, ki sicer ni kdo ve kako zavesten, je pa zato zmeraj samozadovoljen. Koliko otrok je v zadnjih dvajsetih, petindvajsetih letih odraslo ob teh umazanih zavistnežih, ki so zapravili še zadnje odkupnine ter zapustili otrokom samo revščino in nizkotne navade – je mar malo takšnih družin? In tako denimo mladenič stopi v službo. Nima postave, »nima duhovitosti«, vez pa tudi nobenih. Narava mu je dala um, tako kot vsakomur, toda ker se mu je razvijal predvsem ob brezciljnem bevskanju, ki ga pri nas že petindvajset let štejejo za liberalizem, se ima naš junak seveda že od samega začetka za genija. Ljubi bog, in kako bi ne postal brezmejno samoljuben, ko pa je odraščal brez kakršne koli nravne discipline. Sprva se strahotno šopiri, toda ker vseeno ima nekaj pameti (za tip raje jemljem človeka, ki je nekoliko pametnejši od povprečja, kakor pa bolj neumnega – tak tip se lahko namreč pojavi samo v teh dveh primerih), kmalu zasluti, da je bevskanje vendarle nekaj slabega in da ga ne bo pripeljalo nikamor. In če je njegovemu očku zadoščalo, mu je zato, ker je bil vseeno star bedak, četudi liberalnih nazorov, on pa, sinček, je vendarle genij, samo da se za zdaj še ne zna izraziti. O, seveda, v svojem srcu je pripravljen na vsako, tudi najbolj odkrito nizkotnost – »zakaj neki bi se ustavil pred nizkotnostjo? Pa tudi, kdo lahko v našem stoletju dokaže, da je nizkotnost nizkotnost,« in tako naprej in naprej. Skratka, gre za to, da je odrasel na teh že izdelanih vprašanjih. Toda kmalu ugane, da je treba zdaj celo za to, da bi posegel po nizkotnosti, dolgo čakati na priložnost, poleg tega pa je od nravne pripravljenosti na nizkotnost do dejanja celo zanj najbrž daleč, tako da mora prej praktično dozoreti, če lahko tako rečem. No, seveda, če bi bil neumnejši, bi takoj poskrbel zase: »Višje nagibe proč, čim prej se prislini k temu ali onemu, poslušno in prepričano igraj na njegovo vižo in kariera bo prej ali slej tvoja.« Toda samoljubje, prepričanost o svoji genialnosti, mu je še dolgo v napoto: svoje domnevne usode, ki je tako slavna, niti v mislih ne more zliti z usodo tega ali onega. »Ne, dragi moji, za zdaj sem še v opoziciji, če pa me boste želeli, pridite kar sami k meni in se mi priklonite.« In tako čaka, da se mu bo kdo priklonil, ter se jezi, jezi in čaka, tamle pa se je medtem nekdo že vzpel više od njega, drugi se je usedel na toplo, tretji pa je postal njegov nadrejeni – in za tega tretjega si je prav on na »višjem učilišču« izmislil vzdevek ter napisal o njem epigram v verzih, ko je tam izdajal rokopisno učiliščno revijo in slovel kot genij. »Oprostite, ampak to je žaljivo! Zakaj on, ne pa jaz? In povsod, povsod je vse zasedeno! Ne,« si misli, »to ni moja kariera, in sploh – zakaj bi služil, služijo praznoglavci, moje področje pa je literatura,« in tako začne pošiljati na uredništva svoje spise, sprva incognito, potem pa že s polnim podpisom. Seveda mu ne odgovarjajo. Iz nepotrpežljivosti začne sam hoditi na uredništva. Kdaj pa kdaj, ko dobi nazaj rokopis, si dovoli celo poduhovičiti, žolčno pobevska in si tako rekoč olajša srce, toda vse to ne pomaga. »Ja, zgleda, da je tudi tukaj vse zasedeno,« razmišlja ter se žalostno posmiha. Poglavitna poteza – zmeraj in povsod je ves prevzet od tega, da skuša najti čim več ljudi, ki so slabši od njega. O, on ne bi mogel nikoli razumeti, kako se je mogoče veseliti tega, da obstajajo tudi boljši od njega! In prav takrat mu prvič pride na misel, da bi na kakšno uredništvo – izmed tistih, na katerih so ga najbolj užalili – poslal hudobno anonimno pisemce. Napiše ga, pošlje, potem to še enkrat ponovi in že mu postane všeč. Toda vseeno ni nobenih posledic, tako kot prej je vse okrog njega tiho, nemo in slepo. »Ljubi bog, ali je to sploh kakšna kariera,« naposled sklene in se vendarle odloči, da se bo h komu »prislinil«. Izbere si osebo – prav svojega predstojnika direktorja, pri tem pa mu morda nekoliko pomagajo naključje in veze. Tudi Gogoljev Popriščin je začel s tem, da se je odlikoval z obrezovanjem peres, prav zato so ga poklicali v stanovanje njegove prevzvišenosti, kjer je nato zagledal direktorjevo hčer ter ji obrezal dve peresi. Toda čas popriščinov je minil, pa tudi peres se zdaj več ne popravlja, povrh tega se naš junak ne more izneveriti svojemu značaju: v svoji glavi nima peres, ampak najdrznejše sanjarije. Skratka, že zelo kmalu je prepričan, da je osvojil direktorjevo hčer in da ta skoprneva po njem. »Na, pa bo kariera,« si misli, »pa tudi – ali bi od žensk sploh bila kakšna korist, če pameten človek prek njih ne bi mogel narediti kariere? V tem je pravzaprav skrivnost vsega ženskega vprašanja, če pogledaš nanj realno. Predvsem pa, sploh me ni sram: jih je mar tako malo, ki so se povzpeli prek žensk?« Ampak prav takrat se, tako kot pri Popriščinu, pojavi pribočnik! Popriščin je ravnal v skladu s svojim značajem: začel si je domišljati, da je španski kralj, in pri tem znorel. Kako je to naravno! Kaj je ponižanemu Popriščinu, brez zvez, kariere, poguma in kakršne koli pobude, pa še v tisti peterburški dobi, kaj mu je pa preostalo drugega, kot da se je vrgel v kar najbolj čudaške sanjarije ter jim začel verjeti? Toda naš Popriščin, naš sodobnik, za nič na svetu ne more verjeti, da se od prvotnega Popriščina razlikuje edinole po tem, da se je pojavil tri desetletja pozneje. V njegovi duši so gromi in strele, prezir in sarkazmi, in tedaj se tudi on vrže v sanjarjenje, samo da drugačno. Spomni se, da na svetu obstajajo anonimna pisma in da jih je nekoč že uporabil. In tako tvega ter pošlje pisemce, a že ne več na uredništvo revije, ampak vse kam drugam: zdaj že čuti, da vstopa v novo, praktično fazo. O, kako se v svoji kamrici zaklepa pred gospodinjo, kako trepeta, da ga ne bi kdo videl, vendar piše, piše, spreminja pisavo, napiše štiri strani klevet in zmerljivk, jih z naslado prebira ter po prebedeni noči ob svitu zapečati pismo in ga naslovi na – žénina pribočnika. Pisavo je spremenil, zato se ne boji. Nato odšteva ure, pismo bi zdaj že moralo priti – torej ženinu o njegovi nevesti. O, pribočnik se je bo seveda odrekel, prestrašil se bo, to vendar ni pismo, ampak »umetnina«! Naš mladi prijatelj se še predobro zaveda, da je nizkoten nepridiprav, ampak tega je kvečjemu vesel: »Zdaj pač živimo v dobi razdvojenih misli in razmaha, s premočrtnim mišljenjem se danes nikamor ne pride.«

Pismo seveda nima učinka, poroko so praznovali, toda prvi korak je narejen in naš junak tako rekoč najde svojo poklicanost. Prevzame ga nekakšna omotica, tako kot Popriščina. Z gorečnostjo se zažene v novo dejavnost, v anonimna pisma. Poizveduje o svojem generalu, razmišlja, na papir izliva vse, kar se je nakopičilo v njem v vseh teh letih službovanja, s katerim ni zadovoljen, v letih razdraženega samoljubja, žolča in zavisti. Kritizira vsa generalova dejanja, zasmehuje ga na kar najbolj neusmiljen način, in to v več pismih, v celi vrsti pisem. In kako mu je to sprva všeč! Generalova dejanja, njegovo ženo, ljubico, neumnost vsega njihovega urada – vse vse opiše v svojih pismih. Po malem se spusti celo v državne zadeve in sestavi pismo ministru, v katerem predlaga preurediti Rusijo, že brez okolišenja. »Ja, minister bo zagotovo osupnil, genij ga bo osupnil in pismo bo morda prišlo celo do … Torej do takšne osebe, da … Skratka, pogum, mon enfant,[28] in ko bodo začeli iskati avtorja, se bom kar naenkrat razkril, zdaj že, tako rekoč, brez sramežljivosti.« Z eno besedo, opaja se s svojimi deli ter si ves čas zamišlja, kako ljudje odpirajo njegova pisma in kaj se potem dogaja na njihovih obrazih … V takšnem razpoloženju si včasih dovoli celo malo nagajivosti: za šalo piše tudi nekaterim zelo smešnim osebkom, ne obide niti kakšnega Jegorja Jegoroviča, starega predstojnika oddelka, katerega še res skoraj spravi ob pamet, ko mu anonimno zagotovi, da se je njegova soproga zapletla v ljubezensko zvezo z načelnikom lokalne policije (najpomembnejše je, da bi bilo to na pol lahko res). Tako mine nekaj časa, tedaj pa … tedaj ga na lepem prešine nenavadna misel, in sicer: da je vendar Popriščin, nihče drug kot Popriščin, prav tisti, samo da še milijonkrat nizkotnejši, in da so vsi ti paskvili izza vogala, da je vsa ta njegova anonimna mogočnost pravzaprav samo fantazmagorija, in to zelo priskutna fantazmagorija, nadvse nagnusna in sramotna, celo hujša kot sanjarjenje o španskem prestolu. Tedaj pa se zgodi tudi že nekaj resnega – vendar ne sramotnega (»kaj pa je sramota, sramota je neumnost, sramote se zdaj bojijo samo še lekarnarji«), ampak zares grozljivega. Gre za to, da sicer ni bil brez razsodnosti, a vseeno ni strpel in je v obdobju svojega opajanja z novo kariero, prav po tistem pisemcu ministru, nekomu vendarle bleknil o svojih pismih – komu pa? Nemki, svoji gospodinji – seveda ne vsega, ona vsega niti ne bi razumela, samo trohico, kajpak, kar tako, da si olajša srce. Toda kako se je začudil, ko mu je čez mesec dni tihi uradnik iz drugega oddelka, ki je živel pri isti gospodinji v oddaljeni sobici, hudobno molčeč človeček, nenadoma, ko se je zaradi nečesa razjezil, na hodniku mimogrede namignil, da je on – torej prav on, tihi uradnik – »nraven človek in da ne piše anonimnih pisem tako kot nekateri gospodje«. Oho! Sprva se niti ni kdo ve kako prestrašil, nasprotno, ko je uradnika malo pretipal – s tem namenom se je nalašč in celo ponižujoče spravil z njim –, se je prepričal, da ta ne ve skoraj nič. Ampak … kaj pa če ve? Povrh tega so se v departmaju že dolgo širile govorice, češ da nekdo vodstvu po mestni pošti piše zmerljivke in da je to gotovo kdo izmed zaposlenih. Nesrečnika začne skrbeti, ponoči celo ne spi. Skratka, še posebno izrazito bi se dalo opisati njegove duševne muke, njegovo sumničavost in spodrsljaje. Naposled je že skoraj povsem prepričan, da vsi vse vedo, le da mu tega za zdaj še nočejo povedati; o tem, da ga bodo vrgli iz službe, je že odločeno, ampak seveda se ne bodo ustavili samo pri tem – z eno besedo, skoraj se mu že meša. In ko nekoč tako sedi v departmaju, se mu v srcu dvigne brezmejno ogorčenje nad vsem in vsemi: »O, hudobni, prekleti ljudje,« razmišlja, »kako se lahko tako pretvarjajo! Saj vendar vedo, da sem bil to jaz, vsi do zadnjega vedo, o tem si vendar šepetajo med sabo, kadar hodim mimo, poznajo tudi dokument, ki je tam v kabinetu pripravljen glede mene in … in se še kar pretvarjajo! Vse mi prikrivajo! Radi bi se naslajali, radi bi videli, kako me bodo odvlekli … Ampak ne! Ne!« In tako uro pozneje po naključju odnese neki dokument v kabinet njegove prevzvišenosti. Vstopi in dokument spoštljivo položi na mizo – general ima delo in se zanj ne zmeni –, obrne se, da bi neslišno odšel, prime za kljuko ter se nenadoma, kot da bi skočil v prepad, vrže k nogam njegove prevzvišenosti, čeprav še trenutek pred tem ni niti slutil, da bo to naredil. »Z mano je itak konec, bolje, da sam priznam!« »Samo tiše, vaša prevzvišenost, samo, prosim, tiše, vaša prevzvišenost! Vse vam povem, samo da naju kdo ne sliši, vse vse vse vam povem!« ves zmešan moleduje osuplega generala ter pred njim bedasto sklepa roke. In tako – pretrgano, nepovezano in ves drhteč – neumno vse prizna, na veliko začudenje njegove prevzvišenosti, ki ni sploh ničesar slutil. Toda naš junak tudi zdaj ostane zvest svojemu značaju – zakaj se je namreč vrgel h generalovim nogam? Zaradi bolezni, kajpak, zaradi sumničavosti, vendar pa tudi zato, in to je najpomembnejše, ker se je sicer res zbal, res se je ponižal in za vse obtožil sebe, a je kakor tepček, ves prevzet od samega sebe, še naprej sanjaril, da bo njegova prevzvišenost, potem ko ga bo poslušal, morda vseeno pretresen od njegove genialnosti, da bo razširil roke, s katerimi podpisuje toliko za domovino koristnih dokumentov, ter ga objel: »Kako so te mogli pripraviti do tega, ti nesrečni, toda nadarjeni mladi mož! O, jaz, jaz sem vsega kriv, jaz sem te prezrl! Vso krivdo jemljem nase. O, ljubi bog, v kaj se je zaradi našega zastarelega sistema in predsodkov prisiljena spuščati naša nadarjena mladina! Ampak pridi, pridi na moje prsi in si z mano deli moje mesto, in skupaj … skupaj bova postavila na glavo ves departma!« Vendar se to ni zgodilo, in pozneje, še dolgo potem, ko se je v sramoti in ponižanju spominjal brce generalovega škornja, ki jo je dobil naravnost v obraz, je malodane iskreno obtoževal usodo in ljudi, češ: »Samo enkrat v življenju sem ljudem povsem razprl svoj objem in poglej, kaj sem dobil?« Zanj bi si lahko izmislili kakšen zelo naraven in sodoben konec: vzemimo, da bi ga potem, ko bi ga nagnali iz službe, najeli za fiktivni zakon, za sto rubljev, pod pogojem, da se po poroki razideta – on v eno smer, ona pa v drugo, k svojemu štacunarju. »Ljubko in plemenito,« kakor v podobnem položaju govori policijski načelnik pri Ščedrinu.

Skratka, tip anonimnega obrekljivca se mi sploh ne zdi slaba tema za pripoved. Pa še resna je. Za to bi seveda potrebovali Gogolja, ampak … če nič drugega, sem vesel, da sem po naključju dobil to idejo. Morda jo bom še res poskusil vključiti v roman.

Moj pogovor z nekim moskovskim znancem.

Opazka glede nove knjige

Potem ko sem v Peterburgu izdal zapoznelo majsko-junijsko številko Dnevnika in se nato vračal v Kurško gubernijo, sem se spotoma ustavil v Moskvi ter se o tem in onem pogovoril s svojim davnim moskovskim znancem, ki ga sicer redko vidim, a čigar mnenje zelo cenim. Celotnega pogovora ne bom navajal, čeprav sem pri tem zvedel marsikaj zelo zanimivega o aktualnih dogodkih, o katerih nisem niti slutil. Toda ko sem se poslavljal od sogovornika, sem mimogrede omenil, da bi ob tej priložnosti rad naredil majhen ovinek na poti, sto petdeset vrst stran od Moskve, da bi obiskal kraj svojega zgodnjega otroštva in detinstva – vas, ki je bila nekoč last mojih staršev, a je že zdavnaj prešla v roke neke naše sorodnice. Že štirideset let nisem bil tam in tolikokrat sem se tja namenjal, pa nikoli nisem utegnil, ne glede na to, da mi je ta mali in neopazni kraj pustil zelo globoke in močne vtise za vse poznejše življenje ter da je z njim povezano zelo veliko spominov, ki so mi izjemno dragi.

»Poglejte, takšne spomine in kraje imate, in vsi smo jih imeli. Zanimivo: kaj bo zdajšnja mladina, kaj bodo zdajšnji otroci in mladeniči imeli dragocenega v svojih spominih in ali bodo sploh kaj imeli? Predvsem, kaj natanko? Kakšne vrste spominov?«

O tem, da bodo tudi zdajšnji otroci imeli svete spomine, seveda ne more biti dvoma, drugače bi se pretrgalo živo življenje. Človek brez svetega in dragocenega, brez tega, kar prinese v življenje iz otroških spominov, ne more niti živeti. Nekateri o tem očitno niti ne razmišljajo, pa te spomine vseeno nezavedno hranijo. Ti spomini so lahko celo težki, žalostni, a tudi na preživeto trpljenje lahko začne duša pozneje gledati kot na svetinjo. Človek je nasploh ustvarjen tako, da ljubi trpljenje, ki ga je preživel. Poleg tega je človek že iz nuje nagnjen k temu, da označuje točke v svoji preteklosti, da bi se lahko potem po njih orientiral ter sestavil iz njih vsaj nekakšno celoto, za red in napotilo samemu sebi. Najizrazitejši in najvplivnejši spomini so pri tem skoraj zmeraj tisti, ki ti ostanejo iz otroštva. Zato sploh ni dvoma, da bodo tudi zdajšnji otroci svoje spomine in vtise, najizrazitejše in najsvetejše med njimi, odnesli s sabo v življenje. Toda kaj natanko bo v teh spominih, kaj natanko bodo odnesli s sabo v življenje, kako natanko se jim bo ta dragocena zaloga izoblikovala, vse to je seveda zanimivo in resno vprašanje. Če bi mogli vsaj delno uganiti odgovor nanj, bi potešili številne sodobne dvome, ki nas vznemirjajo, in morda bi začel marsikdo z veseljem verjeti v rusko mladino. In kar je najpomembnejše – vsaj malce bi lahko zaslutili našo prihodnost, našo tako skrivnostno rusko prihodnost. Toda nesreča je v tem, da v ruskem življenju še nikoli ni bilo dobe, ki bi dajala tako malo podatkov, na podlagi katerih bi lahko zaslutili in predvideli to našo zmeraj skrivnostno prihodnost. Povrh tega ruska družina še nikoli ni bila tako omajana, razkrojena, neurejena in neopredeljena, kakor je zdaj. Kje boste zdaj našli »detinstva in otroštva«, ki bi se jih dalo poustvariti v tako skladnem in jasnem opisu, v kakršnem nam je svojo dobo in družino prikazal, na primer, grof Lev Tolstoj, tudi v Vojni in miru? Vse te pesnitve niso zdaj nič drugega kot zgodovinske slike davne preteklosti. O, saj sploh nočem reči, da so bile te slike tako čudovite, sploh si ne želim njihove ponovitve v našem času in sploh ne govorim o tem. Govorim samo o njihovi naravi, o sklenjenosti, natančnosti in določnosti njihove narave – o značilnostih, po zaslugi katerih se je sploh mogla pojaviti tako jasna in razločna upodobitev dobe kakor v obeh pesnitvah grofa Tolstoja. Danes tega ni, ni določnosti in jasnosti. Sodobna ruska družina postaja bolj in bolj naključna. Prav naključna družina – to je opredelitev sodobne ruske družine. Svojo staro podobo je nenadoma in celo nekoliko nepričakovano zgubila, novo pa … ali si bo zmogla ustvariti novo podobo, ki bo ustrezala željam in zahtevam ruskega srca? Nekateri, in to celo zelo resni ljudje, že kar odkrito govorijo, da ruske družine zdaj »sploh ni«. Se razume, da se vse to govori samo o ruski izobraženski družini, torej o višjih slojih, ne pa o ljudstvu. Toda ljudska družina – ali ni zdaj tudi ta dvomljiva?

»Veste, kaj je nedvomno?« mi je rekel sogovornik. »Nedvomno je, da se bodo v že zelo kratkem času v ljudstvu pojavila nova vprašanja, pravzaprav so se že – kopica vprašanj, grozljivo število novih in novih vprašanj, kakršnih še ni bilo, kakršnih ljudstvo doslej ni poznalo, in da je vse to naravno. Toda kdo bo ljudstvu odgovoril nanje? Kdo je pri nas pripravljen odgovarjati nanje, kdo bo to naredil prvi, kdo je ta, ki že čaka in se pripravlja? To je vprašanje, naše vprašanje, in to celo eno najpomembnejših.«

Zagotovo je eno najpomembnejših. Tako rezek življenjski prelom, kakršnega je povzročila reforma devetnajstega februarja, pa tudi vse poznejše reforme, predvsem opismenjevanje (četudi samo najmanjši stik s pismenostjo), vse to gotovo poraja in je že porodilo vprašanja, potem jih bo najbrž formuliralo, strnilo, utrdilo in – resnično, kdo bo odgovoril nanje? No, kdo je najbliže ljudstvu? Duhovščina? Ampak naša duhovščina na vprašanja ljudstva že zdavnaj ne odgovarja. Razen nekaterih duhovnikov, v katerih še gori ogenj ljubezni do Kristusa, pogosto neopaznih in popolnoma neznanih, prav zato ker ničesar ne zahtevajo zase, temveč živijo samo za vernike – razen teh, ki jih je na žalost zelo malo, bi preostali, če bi zelo vztrajno terjali od njih odgovor, na vprašanje morda odgovorili celo z ovadbo. Spet drugi s povsem nesorazmernimi davščinami svoje vernike tako odbijajo, da jih sploh nihče ne bo prišel vprašat. K temu bi se dalo še marsikaj dodati, ampak pustimo to za pozneje. Naslednji, ki so med najbližjimi ljudstvu, so vaški učitelji. Toda za kakšno rabo so in kaj so pripravljeni narediti vaški učitelji? Kaj je doslej pokazala ta nova poklicna združba, ki se je res da komaj pojavila, a bo v prihodnosti zelo pomembna, in na kaj je sposobna odgovoriti? To vprašanje je bolje pustiti brez odgovora. Preostanejo nam torej naključni odgovori – v mestih, na postajah, cestah, ulicah, trgih, odgovori mimoidočih, potepuhov in, navsezadnje, nekdanjih posestnikov (da o vodstvu ne govorim). O, odgovorov bo seveda veliko, morda celo več kot vprašanj – dobrih in hudobnih, neumnih in modrih, toda po svoji naravi bodo najbrž predvsem takšni, da bo vsak od njih porodil še tri nova vprašanja in da bo šlo vse to crescendo. Nastal bo kaos, ampak kaos še ni najhujši: hujše so prenagljene rešitve naloge.

»Najpomembnejše pa je, da o tem sploh ni vredno govoriti. Bodo že potrpeli.«

Seveda bodo potrpeli, tudi brez nas bodo potrpeli, tako brez tistih, ki bi odgovarjali, kakor z njimi. Rusija je mogočna, pretrpela je še vse kaj drugega. Povrh tega pa njeno poslanstvo in cilj nista takšna, da bi po nepotrebnem zavijala s svoje stoletne poti, pa tudi njena velikost temu ne ustreza. Kdor verjame v Rusijo, ve, da bo prenesla popolnoma vse, celo ta vprašanja, ter da bo po svojem bistvu ostala enaka, naša sveta Rusija, kakršna je bila doslej, in naj se njena podoba še tako spremeni, se te spremembe ni treba bati, vprašanj ni treba odlagati in prestavljati, to sploh ni potrebno: kdor verjame v Rusijo, se tega celo sramuje. Njeno poslanstvo je tako vzvišeno, njena notranja slutnja tega poslanstva pa tako jasna (še posebno zdaj, v naši dobi, predvsem v tem trenutku), da mora tisti, ki verjame v to poslanstvo, stati nad vsakršnimi dvomi in bojaznimi. »V tem je stanovitnost in vera svetih,« kot je rečeno v sveti knjigi.

***

Tistega jutra sem v časopisih prvič zagledal obvestilo o tem, da je posebej izšel osmi in zadnji del Ane Karenine, ki ga je zavrnilo uredništvo »Ruskega vestnika«, v katerem je izhajal ves roman, od prvega dela naprej. Splošno znano je bilo tudi to, da so ta zadnji, osmi del zavrnili, ker ni bil v skladu z usmeritvijo revije in prepričanjem urednikov, in sicer prav glede avtorjevih pogledov na vzhodno vprašanje in lanskoletno vojno. Knjigo sem takoj sklenil kupiti, in ko sem se poslavljal od svojega sogovornika, sem ga povprašal po njej, vedoč, da že zdavnaj pozna njeno vsebino. Zasmejal se je.

»Najnedolžnejša stvar, kar si jih lahko misliš!« je odgovoril. »Sploh ne razumem, zakaj v ‘Ruskem vestniku’ tega niso objavili. Tem bolj zato, ker jim je dal avtor pravico do kakršnih koli opomb, če se z njim ne bodo strinjali. Res ne vem, zakaj niso v opombi napisali, češ, avtor …«

Tukaj ne bom zapisal vsebine te opombe, ki jo je predlagal sogovornik, tem bolj zato, ker se je še naprej smejal, ko jo je izrekel. Toda naposled je že resno dodal:

»Avtor Ane Karenine je ne glede na ves svoj velikanski umetniški talent eden tistih ruskih mislecev, ki jasno vidijo samo to, kar jim stoji pred očmi, in zato tudi silijo v to točko. Ti ljudje očitno niso sposobni obrniti glave na desno ali na levo, da bi videli tudi tisto, kar stoji ob strani: da bi to naredili, bi morali obrniti vse telo, ves trup. In tedaj bi morda začeli govoriti nekaj čisto nasprotnega, kajti vsekakor so zmeraj kar se da iskreni. Ta preobrat se morda sploh ne bo zgodil, vendar bi se lahko, in to že čez mesec dni, in tedaj bi spoštovani avtor z enako gorečnostjo začel vpiti, da je treba ne samo pošiljati prostovoljce, ampak tudi delati preveze, in govoril bi vse, kar govorimo mi …«

To knjigo sem kupil in potem prebral, vendar se mi sploh ni zdela tako »naivna«. In ker sem se ne glede na ves svoj odpor do tega, da bi se spuščal v kritiko sodobnih literatov in njihovih del, odločil, da moram o njej nujno spregovoriti v Dnevniku (morda celo v tej številki), se mi je zdelo, da ne bo odveč, če tukaj zapišem tudi ta pogovor s sogovornikom, ki ga zato tudi prosim, da mi oprosti za mojo neskromnost …

»Ana Karenina« kot posebno pomembno dejstvo

In prav takrat, torej te pomladi, sem nekega večera na cesti srečal enega svojih najljubših ruskih pisateljev. Srečujeva se zelo redko, enkrat na nekaj mesecev, in zmeraj po naključju, zmeraj kje na cesti. To je eden najopaznejših pisateljev med tistimi petimi ali šestimi našimi beletristi, ki jih vse skupaj kdo ve zakaj označujejo za »plejado«. Če nič drugega, jih kritika – po zgledu bralcev – obravnava posebej ter jih postavlja pred vse druge beletriste, in tako je že dokaj dolgo – ena in ista peterica, »plejada«, se ne širi. Rad se srečujem s tem prijetnim in meni dragim romanopiscem ter mu med drugim rad dokazujem, da ne verjamem in za nič na svetu nočem verjeti, da je zastaral, kot govori sam, in da ne bo napisal ničesar več. Iz kratkih pogovorov z njim zmeraj odnesem kakšno njegovo pretanjeno in daljnovidno besedo. Tokrat sva se imela o čem pomeniti, vojna se je že začenjala, toda on je takoj in naravnost spregovoril o Ani Karenini. Tudi jaz sem malo pred tistim že utegnil prebrati sedmi del, s katerim se je roman končal v »Ruskem vestniku«. Moj sogovornik ni videti kot človek, ki bi se navduševal kar počez, vendar me je tokrat presenetil z neomajnostjo in gorečo vztrajnostjo svojega mnenja o Ani Karenini.

»To je nekaj še nevidenega, nekaj najboljšega. Kdo izmed nas, pisateljev, lahko pokaže kaj takega? Pa tudi v Evropi – ali tam sploh lahko ponudijo kaj, kar bi bilo temu podobno? Ali je pri njih, v vseh njihovih literaturah, v vseh zadnjih letih in še dolgo pred tem, izšlo kakšno delo, ki bi se lahko s tem primerjalo?«

V tej sodbi, s katero se tudi sam popolnoma strinjam, me je presenetilo predvsem to, da ta omemba Evrope sodi k prav tistim vprašanjem in pomislekom, ki so se takrat tako mnogim zdeli samoumevni. Ta knjiga je v mojih očeh takoj dobila pomen dejstva, ki bi lahko namesto nas odgovarjalo Evropi, tistega dejstva, ki smo ga iskali in na katerega bi lahko opozorili Evropo. Seveda bodo v smehu zavpili, da je to vendar samo literatura, nekakšen roman, da je smešno tako pretiravati in hoditi v Evropo z romanom. Vem, da bodo zavpili in se zasmejali, vendar se ne vznemirjajte – ne pretiravam in na zadevo gledam trezno: tudi sam vem, da je to za zdaj samo roman, da je to samo kaplja tega, kar potrebujemo, toda zame je pomembno predvsem to, da ta kaplja že je, da smo jo dobili, da resnično, zares obstaja, in če torej že obstaja, če je ruski genij lahko porodil to dejstvo, potem ni obsojen na nemoč, ampak lahko ustvarja, lahko da nekaj svojega, lahko začne s svojo lastno besedo in jo izreče do konca, ko bo prišel njegov čas. Poleg tega pa to še zdaleč ni samo kaplja. O, tudi zdaj ne pretiravam: zelo dobro vem, da pri nikomer iz te plejade in tudi v plejadi kot celoti ne boste našli tega, kar se – strogo gledano – imenuje genialna ustvarjalna moč. Nedvomni geniji z nedvomno »novo besedo« so bili v vsej naši literaturi samo trije: Lomonosov, Puškin in delno Gogolj. Vsa ta plejada (in z njo vred tudi avtor Ane Karenine) izhaja neposredno iz Puškina, enega največjih Rusov, ki pa ga še zdaleč nismo vsega razumeli in razložili. V Puškinu sta dve poglavitni misli in obe vsebujeta prototip za vse prihodnje poslanstvo in ves prihodnji cilj Rusije, potemtakem tudi za vso našo prihodnjo usodo. Prva misel se nanaša na univerzalnost Rusije, na njeno dojemljivost in na resnično, nedvomno in nadvse tesno sorodnost njenega genija z geniji vseh časov in ljudstev sveta. Puškin je to misel izrazil ne le kot napotilo, nauk ali teorijo, ne kot sanjarijo ali preroštvo, ampak jo je tudi uresničil – dokazujejo jo njegove genialne stvaritve, v katerih se bo ohranila za vselej. Puškin je antični človek, je tudi Nemec in Anglež, ki se dobro zaveda svojega genija, tesnobe svojega stremljenja (Gostija v času kuge), in je tudi pesnik Vzhoda. Vsem tem narodom je rekel in izjavil, da jih ruski genij pozna, da jih je razumel, da se jih je dotaknil kot nekdo, ki jim je soroden, da se lahko popolnoma pretvarja vanje, da je edinole ruskemu duhu dana univerzalnost in da je poklican v prihodnosti doumeti in združiti vso raznovrstnost nacionalnosti ter odpraviti vsa protislovja med njimi. Druga Puškinova misel pa je njegov obrat k ljudstvu in pa to, da je svoje upe polagal edinole na moč ljudstva, to je njegovo napotilo, češ da bomo samo in edinole v ljudstvu našli ves naš ruski genij in zavest o njegovem poslanstvu. In spet, Puškin je na to ne samo opozoril, ampak je to tudi prvi naredil, uresničil. Šele z njim se je pri nas začel pravi, zavestni obrat k ljudstvu, ki si ga pred njim ni bilo mogoče zamisliti vse od Petrove reforme naprej. Vsa naša zdajšnja plejada je delala samo po njegovih napotilih in po Puškinu ni povedala ničesar novega. Vsi njeni zarodki so bili v njem, on jih je nakazal. Poleg tega pa je plejada razvila samo zelo majhen del tega, kar je nakazal. Vendar je res, da so ti pisatelji tisto, kar so naredili, razvili s takšnim izobiljem moči, s takšno globino in jasnostjo, da bi jih Puškin seveda priznal. Ana Karenina po svoji ideji kajpada ni nekaj novega, ni nekaj, česar pri nas doslej še ne bi videli. Namesto nje bi lahko seveda Evropo opozorili na sam vir, torej na Puškina kot na najsvetlejši, najtrdnejši in najbolj nedvomen dokaz samostojnosti ruskega genija in njegove pravice do zelo velike svetovne, občečloveške in vsezdružujoče vloge v prihodnosti. (Ampak, na žalost, naj še tako opozarjamo nanj, naših pisateljev v Evropi še dolgo ne bodo brali, pa tudi ko jih bodo začeli brati, jih še dolgo ne bodo razumeli in pravilno ocenili. Oceniti jih sploh še niso zmožni, vendar ne zato, ker bi jim manjkalo sposobnosti, ampak ker smo zanje čisto drug svet, kot da bi padli z lune, tako da jim je težko dopustiti že sam naš obstoj. Vsega tega se zavedam, in ko govorim o »opozorilu Evropi«, imam s tem v mislih samo naše lastno prepričanje o tem, da imamo poleg Evrope pravico do svoje samostojnosti.) In vendar je Ana Karenina kot umetniško delo popolna in je prišla kot nalašč, hkrati pa je to delo, ki v evropskih literaturah v tej dobi nima primere, in drugič, tudi po ideji je to že nekaj našega, nekaj izvirno našega, in sicer prav tisto, po čemer se razlikujemo od evropskega sveta in kar že pomeni našo nacionalno »novo besedo« ali vsaj njen začetek – besedo, ki je v Evropi ni slišati in ki jo ta ne glede na vso svojo ošabnost tako zelo potrebuje. Tukaj se ne morem spuščati v literarno kritiko, zato bom povedal samo nekaj besedic. V Ani Karenini je prikazano gledišče na problem krivde in zločina v človeku. Opisani so ljudje v nenavadnih okoliščinah. Zlo obstaja že pred njimi. Človek, potegnjen v vrtinec laži, naredi zločin in nujno propade: očitno gre za variacijo na eno najbolj priljubljenih in najstarejših evropskih tem. In vendar – kako se to vprašanje rešuje v Evropi? Tam se povsod rešuje na dva načina. Prva rešitev: obstaja zakon, ki je napisan in sformuliran in ki se je oblikoval tisočletja. Zlo in dobro sta opredeljena in pretehtana, njuno velikost in stopnjo so v zgodovini določali modreci človeštva, ki so neutrudno preučevali človeško dušo ter na najvišji znanstveni ravni raziskovali silo, ki združuje človeštvo v skupnem prebivališču. Temu že izdelanemu zakoniku je treba slepo slediti. Kdor mu ne bo sledil, kdor ga bo prekršil, bo za to plačal s svobodo, premoženjem ali življenjem, plačal bo dobesedno in nečloveško. »Vem,« govori že sama njihova civilizacija, »da je to slepo, nečloveško in nemogoče, kajti nemogoče je izdelati dokončno formulo človeštva na sredini njegove poti, toda ker druge rešitve ni, se je treba držati tega, kar je napisano, in tega se je treba držati dobesedno in nečloveško – če se ne bi, bi bilo huje. Hkrati s tem, ne glede na nadvse nenormalno in neumno ureditev tega, kar označujemo za našo veliko evropsko civilizacijo, pa naj bodo sile človeškega duha vendarle zdrave in nepoškodovane, družba naj bo neomajna v veri, da se razvija k popolnosti, in naj si ne drzne misliti, da se je zatemnil ideal lepega in vzvišenega, da se izkrivlja in pači pojmovanje dobrega in zlega, da se normalnost nenehno zamenjuje s pogojnostjo ter da preprostost in naravnost izginjata, ker ju spodriva zmeraj večja laž!« Druga rešitev je nasprotna: »Ker je družba urejena nenormalno, posameznik ne more odgovarjati za posledice. Zločinec potemtakem ni odgovoren in zločin za zdaj še ne obstaja. Da bi odpravili zločine in človeško krivdo, moramo odpraviti nenormalnost družbe in njenega ustroja. Toda ker bi bilo zdravljenje obstoječe ureditve dolgotrajno in brezupno, pa tudi zdravil ni, je treba uničiti vso družbo ter pomesti s starim redom. Potem je treba vse začeti na novo, po drugih principih, ki jih ta hip še ne poznamo, ki pa vseeno ne morejo biti slabši od zdajšnjega reda, ampak imajo, nasprotno, veliko možnosti za uspeh. Upanje polagamo predvsem na znanost.« In to je torej druga rešitev: ljudje čakajo na prihodnje mravljišče, medtem pa bodo svet zalili s krvjo. Drugih rešitev vprašanja o človeški krivdi in zločinu nam zahodnoevropski svet ne ponuja.

V pogledu ruskega avtorja na človeško krivdo in zločin pa se jasno kaže, da nobeno mravljišče, nobeno zmagoslavje »četrtega stanu«, nobena odprava revščine in nobena organizacija dela človeštva ne bodo rešili nenormalnosti, torej tudi krivde in zločina. Avtor je to izrazil v velikanski psihološki študiji človeške duše s strahovito globino in močjo ter z realističnostjo umetniške upodobitve, kakršne pri nas še nismo videli. Popolnoma jasno in razumljivo je, da se zlo skriva v človeštvu globlje, kakor domnevajo zdravniki socialisti, da se zlu ne moremo izogniti v nobeni družbeni ureditvi, da bo človeška duša ostala enaka, da nenormalnost in greh izvirata iz nje same in da so, navsezadnje, zakonitosti človeškega duha še tako neznane, da ve znanost o njih še tako malo, da so tako nejasne in skrivnostne, da še ni in ne more biti zdravnikov, kaj šele dokončnih sodnikov, da pa obstaja Tisti, ki pravi: »Maščevanje je moje in jaz bom povrnil.« Edinole on pozna vso skrivnost tega sveta in človekovo dokončno usodo. Človek se za zdaj še ne more lotiti reševanja kakšnega problema s tistim ponosnim občutkom o svoji nezmotljivosti, njegov čas še ni prišel. Človeški sodnik se mora glede sebe zavedati, da ni dokončen sodnik, da je tudi sam grešnik, da bosta tehtnica in meter v njegovih rokah nesmiselna, če on sam, medtem ko ju drži v rokah, ne bo spoštoval zakona skrivnosti, ki je za zdaj še nerešljiva, ter se zatekel k edinemu izhodu – k Usmiljenju in Ljubezni. In prav zato, da človeka zaradi nerazumevanja njegove poti in usode, zaradi prepričanja o skrivnostni in usodni neizogibnosti zlega, ne bi zajel in uničil obup, mu je bila pokazana rešitev. Pesnik jo je genialno nakazal v predzadnjem delu romana, v genialnem prizoru, ko se zločinca in sovražnika ob smrtni postelji junakinje nenadoma preobrazita v višji bitji, v brata, ki drug drugemu vse oprostita, v bitji, ki se sami, z medsebojnim vseodpuščanjem opereta laži, krivde in zločina ter tako opravičita sama sebe, jasno zavedajoč se tega, da imata do tega pravico. Toda potem, ob koncu romana, avtor prikaže mračno in grozljivo sliko padca človeškega duha, ki mu sledi korak za korakom, ter upodobi tisto nepremagljivo stanje, ko zlo, potem ko je prevladalo nad človeškim bistvom, vklepa vsak človekov gib, hromi vsako moč odpora, vsako misel in voljo do boja z mrakom, ki pada na dušo in ki ga duša zavestno, ljubeče, s slo po maščevanju sprejema namesto svetlobe – in ta slika je tako poučna za človeškega sodnika, ki drži meter in tehtnico, da ta v strahu in zbeganosti kajpada vzklikne: »Ne, maščevanje ni zmeraj moje in tudi povrnil ne bom zmeraj jaz,« zločinca, ki je padel v mrak, pa ne bo nečloveško obsojal za to, da ni sprejel rešitve, ki mu jo je za vekomaj pokazala svetloba, in da jo je celo zavestno zavrnil. Če nič drugega, ga ne bo sodil strogo po črki zakona …

Če imamo literarna dela, ki so po svojem miselnem svetu in izvedbi tako močna, zakaj ne bi mogli imeti pozneje tudi svoje znanosti ter svojih ekonomskih in socialnih rešitev, zakaj nam Evropa odreka samostojnost in našo lastno besedo – to je vprašanje, ki se zastavlja kar samo od sebe. Ne moremo se vendar strinjati s smešno domnevo, da nas je narava obdarila samo z literarnimi sposobnostmi. Vse drugo je samo vprašanje zgodovine, okoliščin in razmer dobe. Če nič drugega, bi lahko tako razmišljali naši Evropejci, medtem ko čakajo, kaj bodo na to rekli evropski Evropejci …

Neka čisto posebna besedica o Slovanih, ki si jo že dolgo želim povedati

Mimogrede, povedal bom neko posebno besedico o Slovanih in slovanskem vprašanju, ki jo imam že dolgo na jeziku. Prav zdaj so pri nas nenadoma vsi začeli govoriti o skorajšnji možnosti za mir, torej tudi o skorajšnji možnosti za to, da se vsaj delno reši tudi slovansko vprašanje. Dajmo svoji domišljiji svobodo in si poskusimo zamisliti, da je vsa stvar končana, da so po zaslugi ruskih zahtev in krvi Slovani že osvobojeni, še več, da turški imperij ne obstaja več, Balkanski polotok pa je svoboden in živi novo življenje. Seveda je težko napovedati, kakšna natanko, v vseh podrobnostih, bo sprva videti svoboda Slovanov – ali bo to nekakšna federacija majhnih osvobojenih plemen (NB – federacije najbrž ne bo še zelo zelo dolgo) ali pa bodo nastale posamezne majhne vladavine, majhne države s kralji, ki jih bodo povabili iz raznih vladarskih hiš? Prav tako si ni mogoče zamisliti, ali se bo naposled Srbija ozemeljsko povečala ali pa ji Avstrija tega ne bo dovolila, kako velika bo Bolgarija, kaj bo s Hercegovino, Bosno, v kakšnih odnosih bodo z na novo osvobojenimi majhnimi slovanskimi narodi denimo Romuni ali celo Grki – konstantinopelski in tisti drugi, atenski? Ali bodo, navsezadnje, vse te države in državice povsem neodvisne ali pa bodo pod pokroviteljstvom in nadzorom »sporazuma evropskih držav«, v katerem bo tudi Rusija (mislim, da si bodo ti mali narodi gotovo izprosili pokroviteljstvo evropskega sporazuma, četudi bo v njem Rusija, toda edinole zato, da bi se s tem zavarovali pred rusko oblastiželjnostjo)? Vsega tega se ne da natančno napovedati, zato tudi ne napovedujem. Ampak že zdaj je mogoče zanesljivo vedeti dve stvari: prvič, da se bodo vsa slovanska plemena na Balkanskem polotoku prej ali slej zagotovo osvobodila turškega jarma ter začela živeti novo, svobodno in morda neodvisno življenje, in drugič … Prav o tem drugem, ki se bo zanesljivo, skoraj zagotovo zgodilo in uresničilo, pa bi že dolgo rad nekaj povedal.

Pri tem drugem gre za to, da, po mojem notranjem prepričanju, ki je nadvse trdno in neomajno, Rusije ne bo – in je tudi prej ni – nihče tako sovražil, ji zavidal, jo opravljal ter bil celo njen odkrit sovražnik, kakršna bodo postala vsa ta slovanska plemena, brž ko jih bo Rusija osvobodila, Evropa pa privolila v to, da jih prizna za osvobojene! In naj mi ne nasprotujejo, ne oporekajo, naj ne kričijo name, da pretiravam in sovražim Slovane! Nasprotno, zelo rad imam Slovane, vendar se ne bom niti branil, kajti vem, da se bo vse zgodilo natanko tako, kakor pravim, pa ne zaradi nizkotnega in nehvaležnega, kot bi si človek mislil, značaja Slovanov, sploh ne – s tega gledišča se značajsko ne razlikujejo od drugih –, ampak prav zato, ker se takšne stvari na svetu drugače sploh ne morejo dogajati. O tem ne bom razpravljal na dolgo in široko, vendar se zavedam, da od Slovanov nikakor ne smemo zahtevati hvaležnosti, na to se moramo že vnaprej pripraviti. Po osvoboditvi bodo svoje novo življenje začeli, ponavljam, prav s tem, da si bodo od Evrope, denimo od Anglije in Nemčije, izprosili zagotovilo in pokroviteljstvo za svojo svobodo, in čeprav bo v evropskem sporazumu tudi Rusija, bodo to naredili prav za to, da bi se zavarovali pred Rusijo. Zagotovo bodo začeli s tem, da si bodo na tihem, če že ne na glas, rekli in se prepričali, da Rusiji niso dolžni niti najmanjše hvaležnosti in da so se, nasprotno, ob sklenitvi miru komaj rešili njene oblastiželjnosti, in sicer po zaslugi sporazuma evropskih držav, če pa se Evropa ne bi vmešala, bi jih Rusija takoj potem, ko bi pregnala Turke, pogoltnila, »tako da bi se ozemeljsko razširila in ustanovila veliki Vseslovanski imperij, v katerem bi pohlepno, zvito in barbarsko velikorusko pleme zasužnjilo Slovane«. Dolgo, o, še dolgo ne bodo sposobni priznati nesebičnosti Rusije in njenega velikega, svetega dejanja, kakršnega človeštvo doslej še ni videlo, ko je Rusija dvignila prapor veličastne ideje, ene tistih, po zaslugi katerih človek živi in brez katerih človeštvo, če te ideje prenehajo živeti v njem, odreveni, se izrodi ter umre v gnojnih ranah in nemoči. To našo zdajšnjo vseljudsko rusko vojno, vojno vsega ruskega ljudstva s carjem na čelu, ki smo jo začeli proti izvržkom, da bi osvobodili nesrečne narodnosti – jo mar Slovani zdaj naposled razumejo, kaj mislite? Ampak o zdajšnjem trenutku ne bom govoril, povrh tega smo Slovanom za zdaj še potrebni, osvobajamo jih, toda potem, ko jih bomo osvobodili in si bodo za silo uredili življenje – bodo potem to vojno priznali za veliko junaštvo, ki smo se ga lotili za to, da bi jih osvobodili, kaj pravite? Za nič na svetu ne bodo tega priznali! Nasprotno, kot politično, potem pa tudi kot znanstveno resnico bodo postavili, da bi se že zdavnaj sami osvobodili Turkov, če jih celo stoletje ne bi ovirala osvobajalka Rusija, osvobodili bi se s svojim pogumom ali ob pomoči Evrope, ki pa spet, če ne bi bilo na svetu Rusije, ne le da ne bi imela ničesar proti njihovi osvoboditvi, ampak bi jih sama osvobodila. Te pretkane misli se jim najbrž že zdaj pletejo po glavah, pozneje pa jih bodo gotovo razvili v znanstven in politični aksiom. Še več, celo o Turkih bodo začeli govoriti bolj spoštljivo kot o Rusiji. Celo stoletje ali pa morda še dlje bodo nenehno trepetali za svojo svobodo in se bali ruske oblastiželjnosti; prilizovali se bodo evropskim državam, opravljali Rusijo ter spletkarili proti njej. O, zdaj ne govorim o posameznikih: nekateri bodo tudi razumeli, kaj je zanje zmeraj pomenila, pomeni in bo pomenila Rusija. Sprevideli bodo vso veličino in svetost njenega dela in velike ideje, katere prapor bo postavila v človeštvu. Toda ti ljudje bodo, predvsem na začetku, v tako klavrni manjšini, da jih bodo zasmehovali, sovražili ter celo politično preganjali. Še posebno prijetno bo osvobojenim Slovanom govoriti in trobiti po vsem svetu, da so izobražena plemena, zmožna najvišje evropske kulture, Rusija pa je barbarska država, mračen severni velikan, preganjalec in sovražnik evropske civilizacije, ki niti ni povsem slovanske krvi. Že takoj na začetku bodo kajpada sprejeli ustavo, uvedli parlament, odgovorne ministre, oratorje in govore. Ob tem bodo strašno zadovoljni in navdušeni. Opijanjeni bodo, ko bodo v pariških in londonskih časopisih o sebi brali telegrame, ki bodo vsemu svetu oznanjali, da je po dolgem parlamentarnem viharju naposled padla vlada v Bolgariji ter da so sestavili novo iz liberalne večine in da je kakšen njihov Ivan Čiftlik navsezadnje le privolil v to, da postane predsednik sveta ministrov. Rusija se mora resno pripraviti na to, da bodo začeli vsi ti osvobojeni Slovani navdušeno siliti v Evropo, da se bodo do izgube svoje identitete navzeli evropskih oblik, političnih in socialnih, in da bodo morali tako preživeti dolgo obdobje evropejstva, preden bodo sploh kaj razumeli glede svojega slovanskega pomena in svoje posebne slovanske poklicanosti v človeštvu. Med sabo se bodo te državice ves čas prepirale, ves čas bodo druga drugi zavidale in druga proti drugi spletkarile. Se razume, da bodo v trenutku kakšne hude nesreče za pomoč vse prosile Rusijo. Naj nas bodo še tako sovražile, spletkarile proti nam in nas klevetale pred Evropo, medtem ko se ji bodo prilizovale ter ji prisegale ljubezen, bodo zmeraj nagonsko čutile (v trenutku nesreče, kajpak, nič prej), da je Evropa naravni sovražnik njihove enotnosti, da je takšna zmeraj bila in bo ostala, in da če obstajajo na svetu, potem seveda zato, ker obstaja velikanski magnet, Rusija, ki s tem, da jih nepremagljivo priteguje k sebi, ohranja njihovo celovitost in enotnost. Napočili bodo celo trenutki, ko se bodo zmožne skoraj že zavestno strinjati, da bi se brez Rusije, velikega vzhodnega središča in privlačne sile, njihova enotnost v trenutku sesula, razbila na koščke, in to celo tako, da bi tudi njihova nacionalnost izginila v evropskem oceanu, tako kot nekaj posameznih kapelj vode izgine v morju. Rusiji bosta za dolgo ostala strah in skrb, da jih miri, skuša spametovati in da morda zanje ob kakšni priložnosti celo izdere meč. Kajpak, takoj se zastavi vprašanje: kakšno korist ima od tega Rusija, zakaj se je zanje sto let bojevala, žrtvovala svojo kri, moč in denar? Mar res zato, da bi požela toliko pritlehnega, smešnega sovraštva in nehvaležnosti? O, seveda, Rusija se bo vendarle zmeraj zavedala, da je središče slovanske enotnosti, da Slovani živijo svobodno nacionalno življenje samo zato, ker je tako hotela in hoče ona, da je ona vse naredila in ustvarila. Toda kaj – razen dela, jeze in nenehnih skrbi – ji bo dalo to zavedanje?

Na to vprašanje je zdaj še težko jasno odgovoriti.

Prvič, Rusija, kot vsi vemo, ne bo niti pomislila (in tudi nikoli ne sme) na to, da bi se na račun Slovanov ozemeljsko povečala, da bi si jih politično priključila, njihove dežele spremenila v gubernije itn. Slovani, enako kot vsa Evropa, imajo celo zdaj Rusijo na sumu, da namerava to narediti, ter jo bodo imeli na sumu še naslednjih sto let. Toda Bog naj Rusijo obvaruje pred takšnimi težnjami – kolikor več bo Rusija v odnosu do Slovanov pokazala popolne politične nesebičnosti, toliko zanesljiveje jih bo okrog sebe združila pozneje, na dolgi rok, čez sto let. Če pa bi, nasprotno, Rusija Slovanom že takoj na začetku dala vso politično svobodo in se odrekla celo vsakemu skrbništvu in nadzoru nad njimi ter jim razglasila samo, da bo zmeraj dvignila meč nad tiste, ki bodo posegli po njihovi svobodi in nacionalnosti, bi se znebila strašnih skrbi in preglavic glede tega, da s silo ohranja to skrbništvo in svoj politični vpliv na Slovane, ki ga ti seveda sovražijo, Evropi pa se zmeraj zdi sumljiv. Toda če bo Rusija pokazala popolno nesebičnost, bo zmagala in navsezadnje pritegnila Slovane – ti se bodo sprva zatekali k njej v nesreči, potem, nekoč, pa se bodo vsi k njej vrnili in stisnili, zdaj že s popolno, otroško zaupljivostjo. Vsi se bodo vrnili v rodno gnezdo. O, seveda, tudi zdaj med mnogimi Rusi obstajajo različni znanstveni in celo pesniški pogledi. Ti Rusi pričakujejo, da bodo nove slovanske narodnosti, ko se bodo osvobodile in vstale v novo življenje, začele prav s tem, da se bodo stisnile k Rusiji kakor k rodni materi in osvoboditeljici ter da bodo v rusko življenje že v najkrajšem času gotovo vnesle mnogo novih in še nevidenih sestavin, da bodo razširile slovanstvo Rusije, njeno dušo, da bodo vplivale celo na ruski jezik, literaturo in ustvarjanje, da bodo Rusijo duhovno obogatile ter ji odprle nova obzorja. Priznam, da se mi je to pri nas zmeraj zdelo bolj stvar učenjaškega zanosa; resnica je namreč ta, da se bo kaj takega seveda zagotovo zgodilo, toda ne prej kot čez, denimo, sto let, za zdaj pa in morda še celo stoletje Rusija ne bo imela kaj jemati od Slovanov – ne od njihovih idej, ne od literature, kajti temu, da bi nas učili, so vsi še strašno nedorasli. Nasprotno, vse to stoletje se bo Rusija morda morala bojevati z omejenostjo in trmo Slovanov, z njihovimi slabimi navadami, z njihovo nedvomno in skorajšnjo izdajo slovanstva v prid evropskih oblik politične in socialne ureditve, na katere se bodo pohlepno vrgli. Po rešitvi slovanskega vprašanja Rusijo očitno čaka dokončna rešitev vzhodnega vprašanja. Zdajšnji Slovani še dolgo ne bodo razumeli, kaj je to, vzhodno vprašanje! Pa tudi slovanskega združevanja na podlagi bratstva in sloge še zelo dolgo ne bodo razumeli. Nenehno jim to razlagati, z delom in velikim zgledom, bo naloga Rusije tudi v prihodnje. Toda spet me bodo vprašali: čemu vse to, navsezadnje, in zakaj naj bi Rusija jemala nase takšno skrb? Zato, da bi živela višje življenje, veliko življenje, da bi svetila svetu z veliko, nesebično in čisto idejo, da bi naposled utelesila in ustvarila velik in močen organizem bratske zveze plemen, da bi ga ustvarila ne s političnim nasiljem, ne z mečem, ampak s prepričevanjem, zgledom, ljubeznijo, nesebičnostjo in svetlobo – to, da naposled vse te male dvigne do sebe in da ti spoznajo njeno materinsko poklicanost, to je cilj Rusije in to je, če želite, tudi njena korist. Če narodi ne bodo živeli za višje, nesebične ideje in za višje cilje služenja človeštvu, ampak bodo služili samo svojim »interesom«, bodo zagotovo propadli, odreveneli, oslabeli in umrli. In ni ciljev, ki bi bili višji od tistih, ki si jih zastavlja Rusija, ko nesebično služi Slovanom in od njih ne zahteva hvaležnosti, ko služi njihovi nravni (ne pa samo politični) združitvi v veliko celoto. Šele združeno vseslovanstvo bo izreklo človeštvu svojo novo zdravilno besedo … Na svetu ni ciljev, ki bi bili bolj vzvišeni od teh. Potemtakem za Rusijo tudi ne more biti nič »koristnejše«, kot da ima te cilje zmeraj pred sabo, kot da si jih bolj in bolj razjasnjuje ter se z duhom bolj in bolj dviga v tem svojem večnem, neutrudnem in junaškem delu za človeštvo.

Če bo konec zdajšnje vojne uspešen, bo Rusija zagotovo prešla v novo in višjo fazo svojega obstoja …

Smrt Nekrasova.

O tem, kar je bilo rečeno ob njegovem grobu

Nekrasov je umrl. Nazadnje sem ga videl mesec dni pred njegovo smrtjo. Takrat je bil videti že skoraj kot truplo, tako da se je zdelo celo nekoliko nenavadno, da takšno truplo sploh govori in premika ustnice. Toda Nekrasov je ne le govoril, ampak tudi ohranjal vso jasnost duha. Zdelo se je, kot da še zmeraj ne verjame v možnost skorajšnje smrti. Teden dni pred smrtjo ga je zadela kap, ki mu je ohromila desno stran telesa, osemindvajsetega zjutraj pa sem zvedel, da je večer pred tem, sedemindvajsetega, ob osmi uri umrl. Še istega dne sem se odpravil k njemu. Njegov obraz, grozljivo izčrpan in spačen od trpljenja, je bil še posebno pretresljiv. Ko sem odhajal, sem slišal, kako je duhovnik nad pokojnikom razločno in zategnjeno prebral: »Ni človeka, ki ne bi grešil.« Ko sem se vrnil domov, nisem mogel več sesti k delu. Vzel sem vse tri zvezke Nekrasova ter začel brati od prve strani naprej. Tako sem presedel vso noč do šestih zjutraj in zdelo se mi je, kot da bi vseh teh trideset let preživel znova. Prve štiri pesmi, s katerimi se začenja prvi zvezek njegove poezije, so bile objavljene v »Peterburškem zborniku«, v katerem je izšla tudi moja prva pripoved. Ko sem potem bral naprej (bral pa sem vse po vrsti), me je obhajal občutek, da se mi pred očmi odvija vse moje življenje. Prepoznal in spomnil sem se tudi tistih njegovih pesmi, ki sem jih prvič prebral v Sibiriji, ko sem po štirih letih zapustil jetnišnico ter si naposled izbojeval pravico, da vzamem v roke knjigo. Spomnil sem se tudi tedanjega vtisa. Skratka, tiste noči sem prebral malodane dve tretjini vsega, kar je Nekrasov napisal, in dobesedno prvič sprevidel, kako veliko prostora je Nekrasov kot pesnik v vseh teh treh desetletjih zasedal v mojem življenju! Kot pesnik, seveda. Osebno sva se srečevala malo, redko in samo enkrat s povsem odkritim in gorečim čustvom – na samem začetku najinega znanstva, leta petinštirideset, v obdobju Bednih ljudi. Ampak o tem sem že pripovedoval. Takrat je bilo med nama nekaj trenutkov, v katerih mi je ta skrivnostni človek enkrat za vselej razkril najbistvenejšo in najskrivnejšo plat svojega duha. To je bilo, kot sem tedaj naenkrat začutil, srce, ranjeno že na samem začetku življenja, in prav iz te njegove nikoli zaceljene rane se je vse preostalo življenje napajala njegova strastna, trpinska poezija. Takrat mi je s solzami v očeh pripovedoval o svojem otroštvu, o težkem življenju v domu svojih staršev, o svoji materi – in to, kako je govoril o materi, ganljiva nežnost, s katero se je je spominjal, je že takrat dajalo slutiti: če v njegovem življenju že bo kaj svetega, takšnega, da bi ga lahko rešilo in mu rabilo kot svetilnik, kot zvezda vodnica celo v najtemnejših in najusodnejših trenutkih, potem bo to gotovo ta prvi vtis otroških solz, otroškega ihtenja skupaj in v objemu z njo – kje na skrivaj, da ju ne bi videli (tako mi je pripovedoval) –, z mučeniško materjo, bitjem, ki ga je tako ljubilo. Mislim, da v njegovem življenju nobena poznejša navezanost ni tako oblastno vplivala na njegovo voljo in na nekatera mračna, nezadržna nagnjenja njegovega duha, ki so ga zasledovala vse življenje. In ta mračna nagnjenja so se kazala že takrat. Potem, kot se spominjam, sva se razšla, in to dokaj kmalu – najina zaupnost ni trajala dlje kot nekaj mesecev. K temu so pripomogli nesporazumi, zunanje okoliščine in dobri ljudje. Potem, mnogo let pozneje, ko sem se že vrnil iz Sibirije, se sicer nisva videvala pogosto, a celo ne glede na razliko v prepričanjih, ki se je že takrat začela kazati, sva si ob srečanjih včasih govorila nenavadne stvari – kot da bi se v najinem življenju tudi v resnici nadaljevalo nekaj, kar se je začelo že v mladosti, že leta petinštirideset, in kot da se to ne bi hotelo in moglo pretrgati, čeprav se nisva videvala tudi po več let. Tako me je nekoč, leta triinšestdeset, če se ne motim, ko mi je podaril knjižico svoje poezije, opozoril na pesem Nesrečniki ter mi zaupno rekel: »Ko sem to pisal, sem mislil na vas,« torej na moje življenje v Sibiriji, »to je napisano o vas.« In naposled, prav tako v zadnjem obdobju, sva se spet občasno srečevala, ko sem v njegovi reviji izdajal svoj roman Mladenič …

Na pogreb Nekrasova je prišlo nekaj tisoč njegovih oboževalcev. Veliko je bilo študentov. Procesija iznosa se je začela ob devetih zjutraj, s pokopališča pa smo se razšli že ob mraku. Ob njegovem grobu je bilo slišati veliko govorov, literati so govorili malo. Mimogrede, prebrali so neko čudovito pesem, vendar ne vem, čigavo. Pod velikim vtisom sem se zrinil k njegovemu še odprtemu grobu, zasutemu s cvetjem in venci, ter s svojim slabotnim glasom tudi sam spregovoril nekaj besed. Začel sem prav s tem, da je bilo to ranjeno srce, enkrat za vse življenje, in da je bila ta rana, ki se ni nikoli zaprla, tudi vir vse njegove poezije, njegove mučno strastne ljubezni do vsega, kar trpi zaradi nasilja, zaradi okrutnosti neobrzdane samovolje, ki trpinči našo rusko žensko, našega otroka v ruski družini, našega človeka iz ljudstva, čigar usoda je tako pogosto bridka. Izrazil sem tudi svoje prepričanje, da je v naši poeziji Nekrasov sklenil vrsto tistih pesnikov, ki so prišli s svojo »novo besedo«. Nekrasov je bil resnično (če pustimo ob strani vprašanje o umetniški moči njegove poezije in njenem pomenu) zelo svojevrsten in je res prišel z »novo besedo«. Svojčas smo denimo imeli pesnika Tjutčeva, ki je bil širši in bolj umetniški, vendar ne bo v naši literaturi nikoli zasedel tako opaznega mesta, kakršno bo nedvomno ostalo Nekrasovu. S tega gledišča bi moral v vrsti pesnikov (torej tistih, ki so prišli z »novo besedo«) stati takoj za Puškinom in Lermontovom. Toda ko sem izrazil to misel, se je zgodil manjši pripetljaj: neki glas iz množice je zavpil, da je Nekrasov večji od Puškina in Lermontova ter da sta bila slednja samo »byronista«. Nekaj glasov je poprijelo in zavpilo: »Tako je, večji!« Mimogrede, meni še na misel ni prišlo, da bi te tri pesnike primerjal po velikosti in pomenu. Ampak kaj se je zgodilo potem: v »Borznih novicah« je gospod Skabičevski v svoji poslanici mladini glede pomena Nekrasova pisal, da ko je nekomu (torej meni) ob grobu Nekrasova »padlo na pamet njegovo ime primerjati s Puškinom in Lermontovom, ste vsi (torej študentje) v en glas, v zboru zakričali: Bil je večji od njiju, večji!« Gospodu Skabičevskemu lahko zagotovim, da so ga narobe obvestili – dobro se namreč spominjam (in upam, da se ne motim), da je sprva zavpil samo en glas: »Večji od njiju, večji!« ter takoj dodal, da sta bila Puškin in Lermontov samo »byronista« – ta dodatek je veliko značilnejši in naravnejši za en glas in mnenje kot pa za vse, v enem in istem trenutku, torej za tisočglavi zbor, tako da to dejstvo seveda prej potrjuje moje pričevanje o tem, kaj se je zgodilo v resnici. In šele potem, takoj po prvem glasu, je zavpilo še nekaj glasov, ampak samo nekaj, tisočglavega zbora nisem slišal – to moram ponoviti in upam, da se ne motim.

Pri tem tako vztrajam zato, ker bi me vseeno bolelo, ko bi videl, da se tako moti vsa naša mladina. Hvaležnost do velikih imen preteklosti mora čutiti tudi mlado srce. Nobenega dvoma ni, da se ironični krik o byronistih in klici »večji, večji!« sploh niso zgodili zaradi želje, da bi nad odprtim grobom dragega pokojnika načeli literarno polemiko, kar bi bilo neumestno, ampak da je šlo preprosto za goreč vzgib, za potrebo po tem, da bi čim močneje izrazili čustvo ginjenosti, ki se je nabralo v srcu, čustvo hvaležnosti in navdušenja nad velikim pesnikom, ki nas je tako močno vznemirjal in ki nam je, četudi v grobu, še zmeraj tako blizu (no, tisti prejšnji veliki starčki so pa že tako daleč!). Toda ves ta pripetljaj je že takrat, ob grobu, v meni zanetil namero, da svojo misel bolj jasno razložim v naslednji številki Dnevnika in da podrobneje povem, kako gledam na tako pomemben in nenavaden pojav v našem življenju in poeziji, kakršen je bil Nekrasov, ter v čem natanko se po mojem skrivata bistvo in smisel tega pojava.

Puškin, Lermontov in Nekrasov

Prvič, beseda »byronist« ni zmerljivka. Byronizem je bil sicer kratkotrajen, toda velik, svet in nujen pojav v življenju Evrope in malodane vsega človeštva. Byronizem se je pojavil v trenutku grozljive človeške tesnobe, razočaranja in skorajda obupa. Po zanesenem navdušenju nad novo vero v nove ideale, ki so jo ob koncu minulega stoletja razglasili v Franciji, je v takrat najnaprednejšem evropskem narodu napočil konec, ki je tako malo spominjal na tisto, kar so pričakovali, in ki je tako zelo prevaral vero ljudi, da v zgodovini zahodne Evrope morda še nikoli ni bilo tako žalostnega trenutka. In novi maliki, ki so jih za trenutek postavili, so padli ne samo iz zunanjih (političnih) razlogov, ampak tudi zaradi svoje notranje trhlosti, kar so jasno videli vsi napredni in prenikavi duhovi. Nova rešitev se še ni nakazala in nov ventil se še ni odprl, tako da so se vsi dušili pod prejšnjim obzorjem, ki se je nad človeštvom grozljivo znižalo in zožilo. Stari maliki so ležali razbiti. In prav v tistem trenutku se je pojavil velik in mogočen genij, strasten pesnik. V njegovih zvokih je zazvenela tedanja tesnoba človeštva in njegovo mračno razočaranje nad svojim poslanstvom in ideali, ki so ga prevarali. To je bila nova in dotlej še nevidena muza maščevanja in žalosti, prekletstva in obupa. Zdelo se je, kot da je duh byronizma nenadoma zajel vse človeštvo, vse človeštvo se mu je odzvalo. Resnično je bilo videti, kot da bi se odprl ventil – če nič drugega, je bil med vsesplošnimi nemimi stoki, po večini celo nezavednimi, to prav tisti mogočni krik, v katerem so se združili in uskladili vsi kriki in stoki človeštva. Kako naj se nanj ne bi odzvali tudi pri nas, kako naj se nanj ne bi odzval tako velik, genialen in vodilen um, kakršen je bil Puškin? Tudi pri nas se takrat noben silen um in nobeno velikodušno srce nista mogla izogniti byronizmu. Pa ne samo zato, ker bi od daleč sočustvovali z Evropo in evropskim človeštvom, ampak ker se je tudi pri nas, v Rusiji, do tiste dobe nakazalo vse preveč novih, nerešenih in mučnih vprašanj, in vse preveč je bilo starih razočaranj … Toda veličina Puškina kot vodilnega genija je bila ravno v tem, da je tako kmalu in obdan z ljudmi, ki ga pravzaprav sploh niso razumeli, našel zanesljivo pot, da je našel in nam tudi pokazal veliko rešitev, ki smo si jo Rusi tako želeli. Ta rešitev je bila ljudskost, spoštovanje resnice ruskega ljudstva. »Puškin je bil velik, izjemen pojav.« Puškin je bil »ne samo Rus, ampak tudi prvi Rus«. Rus, ki ne razume Puškina, nima pravice, da se imenuje Rus. Puškin je spoznal rusko ljudstvo ter doumel njegovo poslanstvo tako globoko in široko, kot še nihče pred njim. Ne bom govoril o tem, kako je Puškin po zaslugi vsečloveškosti svojega genija in sposobnosti, da se odziva na vse najrazličnejše duhovne posebnosti evropskega človeštva ter da se malodane pretvarja v genija drugih ljudstev in narodov, potrdil vsečloveškost in vseobsežnost ruskega duha ter tako naznanil tudi poslanstvo ruskega genija v človeštvu kot principa, ki vse združuje, spravlja in preraja. Zdaj ne bom govoril niti o tem, da je bil Puškin pri nas prvi, ki je v svojem hrepenenju in preroškem videnju vzkliknil:

Bom videl srečen kdaj svoj rod osvobojen,

ko mine suženjstvo pri nas po volji carja![29]

Govoril bom samo o Puškinovi ljubezni do ruskega ljudstva. To je bila vseobsežna ljubezen, takšna, kakršne ljudstvu ni izkazoval še nihče pred njim. »Ne ljubi mene, ampak vzljubi to, kar je moje,« – to vam bo zmeraj reklo ljudstvo, če se bo hotelo prepričati o iskrenosti vaše ljubezni do njega.

Vsak gospod, še posebno, če je human in evropsko izobražen, lahko vzljubi ljudstvo, torej začuti usmiljenje do njega zaradi njegovega pomanjkanja, revščine in trpljenja. Toda ljudstvu je potrebno, da bi ga ljubili ne samo zavoljo njegovega trpljenja, ampak da bi vzljubili njega samega. In kaj pomeni vzljubiti njega samega? »Vzljubi to, kar jaz ljubim, spoštuj to, kar jaz spoštujem,« – to pomenijo te besede in to vam bo odgovorilo ljudstvo, drugače vas ne bo nikoli priznalo za svojega, naj še tako sočustvujete z njim. Tudi zlaganost bo zmeraj spregledalo, naj ga zapeljujete s še tako ganljivimi besedami. Puškin je ljudstvo vzljubil natanko tako, kot to zahteva ljudstvo, in pri tem ni ugibal, kako ga je treba ljubiti, ni se pripravljal, ni se učil: sam se je na lepem izkazal za ljudstvo. Poklonil se je ljudski resnici ter jo priznal za svojo. Ne glede na vse hibe in številne smrdljive navade ljudstva, je znal razbrati veliko bistvo njegovega duha ter je to bistvo sprejel v dušo kot svoj ideal, in to takrat, ko ni še skoraj nihče tako gledal na ljudstvo in ko so tudi najhumanejši in evropsko najbolj izobraženi ljubitelji ruskega ljudstva odkrito obžalovali, da je naše ljudstvo tako zaostalo, da se nikakor ne more dvigniti niti do ravni pariške poulične sodrge. Ti ljubitelji so ljudstvo pravzaprav zmeraj prezirali. Predvsem so verjeli, da je ljudstvo suženj. S suženjstvom so opravičevali njegov padec, toda sužnja vendar niso mogli ljubiti, suženj je vseeno odvraten. Puškin je prvi razglasil, da Rus ni suženj in da nikoli ni bil, ne glede na večstoletno suženjstvo. Obstajalo je suženjstvo, toda ni bilo sužnjev (v celoti, kajpak, gledano na splošno, ne pa v posameznih primerih) – to je Puškinova teza. Puškin je celo iz videza in hoje ruskega kmeta sklepal, da to ni suženj ter da ne more biti suženj (čeprav živi v suženjstvu) – poteza, ki priča o Puškinovi veliki in neposredni ljubezni do ljudstva. V našem ljudstvu je ugledal (toda spet v celoti, brez neizogibnih izjem, ki se zmeraj najdejo) tudi plemenit občutek za svoje lastno dostojanstvo, predvidel je tisto spokojno dostojanstvo, s katerim je ljudstvo pozneje sprejelo odpravo tlačanstva – tega, denimo, še dolgo po Puškinu niso razumeli niti najpomembnejši in najbolj izobraženi ruski Evropejci, ki so od našega ljudstva pričakovali vse kaj drugega. O, ljudstvo so ljubili iskreno in goreče, ampak po svoje, torej po evropejsko. Kričali so, da je ljudstvo na ravni živali, da je njegov položaj v tlačanskem suženjstvu živalski, obenem pa so iz vsega srca verjeli, da je naše ljudstvo tudi v resnici živalsko. In nenadoma je to ljudstvo sprejelo svobodo s tako pogumnim dostojanstvom in brez najmanjše želje po tem, da bi žalilo svoje nekdanje gospodarje: »Ti si svoboden in tudi jaz sem svoboden, če želiš, pridi k meni, in če boš dober, te bom zmeraj spoštoval.« Ja, naš kmet je po osvoboditvi marsikoga spravil v čudno zadrego. Mnogi so celo sklenili, da je to v njem posledica nerazvitosti in omejenosti, da so to ostanki minulega suženjstva. In tako menijo zdaj, kaj je bilo šele v Puškinovi dobi? Sam sem v mladih letih od naprednih in »kompetentnih« ljudi slišal, da je Puškinov lik Saveljiča v Stotnikovi hčeri, tlačana posestnikov Grinjovov, ki se vrže k nogam Pugačova ter ga prosi, naj se usmili gospodiča, »v poduk in svarilo pa naj raje obesi njega, starca,« da je to ne samo lik sužnja, ampak tudi apoteoza ruskega suženjstva!

Puškin je ljubil ljudstvo ne le zaradi njegovega trpljenja. Trpljenje zbuja v ljudeh usmiljenje, usmiljenje pa zelo pogosto hodi z roko v roki z zaničevanjem. Puškin je ljubil vse, kar je ljubilo ljudstvo, spoštoval je vse, kar je spoštovalo ljudstvo. Rusko naravo je ljubil strastno, do ginjenosti, in ljubil je tudi rusko vas. To ni bil velikodušen in human gospod, ki čuti usmiljenje do kmeta zaradi njegove težke usode, to je bil človek, ki se je v srcu sam preobražal v preprostega človeka, v njegovo bistvo in malodane v njegovo podobo. Napačno in celo nesmiselno bi bilo zmanjševati pomen Puškina, češ da je v svojih delih upodabljal in ljubil neko zgodovinsko in arhaično ljudstvo, ne pa resničnega. V teh zgodovinskih in arhaičnih motivih je izrazil tolikšno ljubezen do ljudstva in ga ovrednotil tako visoko, da je to že nekaj, kar ljudstvu pripada večno, zmeraj, tako zdaj kot v prihodnosti, in se ne nanaša več samo na kakšno že zdavnaj izumrlo zgodovinsko ljudstvo. Naše ljudstvo ljubi svojo zgodovino predvsem zato, ker v njej srečuje prav tisto neomajno svetinjo, v katero veruje še danes, ne glede na vse svoje trpljenje in muke. Od veličastne, velikanske figure letopisca v Borisu Godunovu pa do upodobitve spremljevalcev Pugačova – vse to je pri Puškinu ljudstvo v njegovih najglobljih izrazih in vse to je ljudstvu razumljivo kot njegovo lastno bistvo. Ampak to še ni vse. Ruski duh prežema vse stvaritve Puškina, ruska žilica bije povsod. V velikih, neposnemljivih in neprimerljivih pesmih, ki naj bi bile zahodnoslovanske, ki pa jih je brez dvoma spočel veliki ruski duh, se je izrazil ves pogled Rusa na brate Slovane, izrazilo se je vse rusko srce, v njih se je razkril ves svetovni nazor ljudstva, ki se je vse doslej ohranjal v njegovih pesmih, bilinah, izročilu, legendah, izrazilo se je vse, kar ljudstvo ljubi in spoštuje, izrazili so se njegovi ideali junakov, carjev, ljudskih zaščitnikov in priprošnjikov, podobe poguma, vdanosti, ljubezni in požrtvovalnosti. V tistih očarljivih Puškinovih šalah, kakršen je denimo klepet dveh pijanih kmetov ali pa pripoved o medvedu, ki so mu ubili medvedko, pa se že kaže, kako ljubeče, nežno in ginjeno je gledal na ljudstvo. Ko bi Puškin živel dlje, bi nam zapustil dragocene umetnine, ki bi nam pomagale razumeti ljudstvo ter bi zagotovo vplivale na to, da bi naše izobraženstvo, ki v ošabnosti svojega evropejstva še zmeraj gleda na ljudstvo zviška, hitreje prešlo k ljudski resnici, k ljudski moči in k zavedanju ljudskega poslanstva. In to spoštovanje ljudske resnice delno vidim (na žalost morda edini med njegovimi častilci) tudi pri Nekrasovu, v njegovih najboljših delih. Ljubo, zelo ljubo mi je, da je Nekrasov »pesnik ljudske nesreče« ter da je o njej pisal tako veliko in strastno, še ljubše pri njem pa mi je to, da je v velikih, mučnih in zanosnih trenutkih svojega življenja, ne glede na vse nasprotne vplive in celo svoje lastno prepričanje, častil ljudsko resnico z vsem svojim bitjem, o čemer tudi pričajo njegova najboljša dela. In ravno s tega gledišča sem o njem govoril kot o nekom, ki je za Puškinom in Lermontovom prav tako izrekel delno novo besedo. (Puškinova »beseda« je namreč za nas še zmeraj nova. In ne samo nova, ampak je nismo še niti spoznali in raziskali, čeprav jo imamo za staro šaro).

Preden preidem k Nekrasovu, naj spregovorim še nekaj besedic o Lermontovu, da bi pojasnil, zakaj sem tudi njega prištel med tiste, ki so začeli verjeti v ljudsko resnico. Lermontov je bil seveda byronist, toda zaradi svoje velike in svojevrstne pesniške moči je bil tudi kot byronist poseben – nekako posmehljiv, muhast in nergav – ter ni nikoli verjel niti v svoj lastni navdih, v svoj byronizem. Toda če bi se prenehal ubadati z bolno osebnostjo ruskega izobraženca, ki ga muči njegovo evropejstvo, bi naposled zagotovo našel izhod in se tako kot Puškin poklonil ljudski resnici – o tem govorijo pomenljiva in zanesljiva znamenja. Ampak spet je vmes posegla smrt. Prav zares, v vseh svojih pesmih je mračen in muhast, govoriti hoče resnico, a pogosteje laže, sam to ve ter se zaradi tega muči, toda brž ko se dotakne ljudstva, postane svetel in jasen. Rad ima ruskega vojaka in kozaka ter spoštuje ljudstvo. In tako je nekoč napisal nesmrtno pesem o tem, kako mlad trgovec Kalašnikov ubije carjevega opričnika Kiribejeviča, ki ga je onečastil, in kako ga car Ivan veli pripeljati pred svoje grozne oči. Kalašnikov carju odgovarja, da je njegovega slugo Kiribejeviča ubil »namenoma, ne pa nehote«. Ali se spominjate, gospodje, »sužnja Šibanova«? Šibanov je bil suženj kneza Kurbskega, ruskega emigranta iz šestnajstega stoletja, ki je temu istemu carju Ivanu pisal opozicijska in skorajda zmerljiva pisma iz tujine, kjer je našel varno zatočišče. Ko je tako napisal neko pismo, je poklical svojega sužnja Šibanova in mu velel, naj pismo odnese v Moskvo ter ga izroči carju osebno. Suženj Šibanov je tako tudi naredil. Na Kremeljskem trgu je ustavil carja, ki je obdan s spremstvom prišel iz katedrale, in mu izročil poslanico svojega gospoda, kneza Kurbskega. Car je dvignil svoje žezlo z ostro konico, ga z zamahom zasadil Šibanovu v nogo, se oprl nanj ter začel brati poslanico. Šibanov, ki mu je prebodlo nogo, se ni niti zganil. Ko je potem car v pismu odgovarjal knezu Kurbskemu, je med drugim napisal: »Sramuj se pred svojim sužnjem Šibanovom.« To je pomenilo, da je njega samega postalo sram pred sužnjem Šibanovom. Ta podoba ruskega »sužnja« je najbrž pretresla Lermontova. Njegov Kalašnikov, ki se zaveda, da ga čaka smrtna kazen, carju ničesar ne očita zavoljo Kiribejeviča in mu govori »vso resnico«, češ da je njegovega ljubljenca ubil »namenoma, ne pa nehote«. Ponavljam, če bi Lermontov živel dlje, bi imeli velikega pesnika, ki bi prav tako priznal ljudsko resnico, morda pa celo pravega »pesnika ljudske nesreče«. Toda ta naziv je dobil Nekrasov …

In vendar Nekrasova ne primerjam s Puškinom, ne merim z metrom, kdo je večji in kdo manjši, kajti o primerjavi tukaj ne more biti niti govora. Puškin je po obsežnosti in globini svojega ruskega genija še naprej kakor sonce nad vsem svetovnim nazorom našega izobraženstva. Puškin je velik in še nerazumljen prerok. Nekrasov je v primerjavi z njim samo majhna pika, majhen planet, ki pa izhaja iz istega velikega sonca. Ampak ne glede na to, kdo je večji in kdo manjši, bo tudi Nekrasov ostal nesmrten, in to povsem zasluženo. Govoril sem že, zakaj – zato, ker se je poklonil ljudski resnici, to pa se pri njem ni zgodilo, ker bi koga posnemal, tega niti ni počel povsem zavestno, ampak iz nezadržne notranje potrebe. In pri Nekrasovu je to še toliko pomembnejše, ker je bil vse življenje pod vplivom ljudi, ki so ljudstvo sicer ljubili in pomilovali, morda celo povsem iskreno, ki pa nikoli niso priznavali njegove resnice ter so svojo evropejsko omiko cenili veliko bolj kot resnico ljudskega duha. Ker niso preniknili v rusko dušo in niso vedeli, kaj ta pričakuje in prosi, se je pogosto dogajalo, da so našemu ljudstvu – ne glede na vso ljubezen do njega – želeli nekaj, kar bi ga lahko pahnilo naravnost v nesrečo. Ti ljudje v zadnjih dveh letih pravzaprav sploh niso sprevideli, kako visoko se je v ljudskem gibanju dvignil ljudski duh ter se morda prvič izrazil tako popolno in silovito, s tem pa dokazal, kako zdravo, mogočno in neomajno je bilo doslej njegovo živo povezovanje okrog ene in iste velike misli in kako morda že sluti, kakšno je njegovo poslanstvo. Ti ljudje ne samo da ne priznavajo resnice ljudskega gibanja, ampak vidijo v njem malodane nazadnjaštvo, ki naj bi pričalo o tem, da se rusko ljudstvo nikoli ne bo zavedelo samega sebe ter da se je njegova zaostalost v stoletjih utrdila. Nekrasov, ne glede na izjemen in nenavadno prodoren um, ni imel prave izobrazbe, njegova izobrazba je bila, če nič drugega, pomanjkljiva. Nekaterih vplivov se ni mogel otresti vse življenje, pa tudi moči za to ni imel. Toda imel je neko svojo, svojevrstno duševno moč, ki ga ni nikoli zapustila – to je bila resnična, strastna, predvsem pa neposredna ljubezen do ljudstva. V njegovo trpljenje se je vživljal z vsem srcem, vendar je v njem videl ne samo ljudi, ki so zaradi ponižujočega suženjstva poživinili, temveč je lahko prek svoje velike ljubezni skoraj nezavedno dojel tudi lepoto ljudstva, njegovo moč, pamet in trpinsko krotkost ter je delno celo začel verjeti v njegovo prihodnje poslanstvo. O, zavestno se je Nekrasov glede marsičesa motil. V improvizaciji, ki je bila pred kratkim natisnjena prvič, je denimo ob pogledu na ljudstvo, ki so ga že osvobodili tlačanstva, zaskrbljeno in očitajoče vzkliknil:

»... Pa je srečno to ljudstvo?«

Izjemno občutljivo srce mu je razkrilo ljudsko bridkost, toda če bi ga vprašali: »Kaj naj ljudstvu zaželimo in kako bi to naredili?« bi morda dal povsem napačen, celo poguben odgovor. Za to ga seveda ne gre obsojati: ljudi s smislom za politiko je pri nas še zelo malo, Nekrasov pa se je, ponavljam, vse življenje vdajal tujim vplivom. Toda s srcem in velikim pesniškim navdihom se je v nekaterih velikih pesmih nezadržno dotaknil ljudskega bistva. S tega gledišča je bil to ljudski pesnik. Vsak, ki izhaja iz ljudstva, naj je še tako pomanjkljivo izobražen, bo pri Nekrasovu že marsikaj razumel. Toda nekaj izobrazbe mora imeti. Tega, da bi Nekrasova danes razumelo kar vse rusko ljudstvo, si gotovo še ne moremo zamisliti. Kaj bo »preprosto ljudstvo« razumelo v njegovih umetninah, kot so Junak za hip, Tišina in Ruske ženske? Celo v njegovem velikem Vlasu, ki bi ga ljudstvo lahko razumelo (ki pa ljudstva niti malo ne bo navdihnil, kajti vse to je poezija, ki se je že zdavnaj odtrgala od neposrednega življenja), bo ljudstvo gotovo razbralo dve ali tri zlagane potezice. Kaj bo ljudstvo razumelo v eni njegovih najmogočnejših in najprivlačnejših pesnitev Na Volgi? Njen duh in ton sta povsem byronistična. Ne, Nekrasov je za zdaj samo pesnik ruskega izobraženstva, ki je prav temu izobraženstvu z ljubeznijo in strastjo govoril o ljudstvu in njegovem trpljenju. O prihodnosti ne govorim – v prihodnosti bo ljudstvo Nekrasova odkrilo. Takrat bo spoznalo, da je nekoč živel dober ruski gospod, ki je točil bridke solze zavoljo njegove ljudske nesreče ter si ni mogel izmisliti ničesar boljšega, kot da je, v begu pred svojim bogastvom in grešnimi skušnjavami gosposkega življenja, ob svojih hudih urah prihajal k njemu, k ljudstvu, in z nezadržno ljubeznijo do njega očiščeval svoje izmučeno srce – ljubezen do ljudstva je bila namreč pri Nekrasovu samo izhod iz njegove lastne bridkosti …

Toda preden pojasnim, kaj mislim s to »lastno bridkostjo« našega dragega in zdaj že pokojnega pesnika, naj opozorim na neko značilno in zanimivo okoliščino, ki se je ob njegovi smrti nakazala v skoraj vsem našem časopisju, v skoraj vseh člankih o njem.

Priča v korist Nekrasova

Že Hamlet se je čudil igralčevim solzam, ko je ta deklamiral svojo vlogo ter jokal po kakšni Hekubi: »Kaj ga pa briga Hekuba?« je spraševal Hamlet. Vprašanje lahko zastavimo naravnost: ali je bil tudi naš Nekrasov tak igralec, torej sposoben iskreno objokovati sebe in tisto duhovno svetinjo, ki se je je sam odrekal, ter nato svojo žalost (pravo žalost!) izliti v pesem nesmrtne lepote in biti že naslednjega dne od te lepote pesmi … resnično potolažen? Zgolj od lepote pesmi? Še več: ali je bil zmožen v tej lepoti pesmi videti nekaj »praktičnega«, nekaj, kar ti lahko prinese dobiček, denar in slavo, ter to tudi izkoristiti? Ali pa, nasprotno, pesnikova žalost ni minila niti po tem, ko je že napisal pesem, torej je pesem ni potešila; ali je njena lepota, moč, ki je v njej izražena, morila in mučila tudi njega samega in ali se je potem – če ni bil zmožen premagati svojega večnega demona, strasti, ki so si ga polastile za vse življenje, tako da je spet padel – mirno sprijaznil s svojim padcem, ali se njegovi stoki in kriki v svetih trenutkih skrivnega kesanja niso obnavljali še močneje, ali se niso v njegovem srcu vsakič znova ponavljali in krepili, tako da je naposled tudi sam lahko jasno videl, kaj ga stane njegov demon in kako drago je plačal za vse tisto, kar je od njega dobil? Skratka, tudi če se je lahko za trenutek spravil s svojim demonom in v pogovorih z ljudmi celo sam začel opravičevati svojo »praktičnost«, sta takšna sprava in pomiritev potem ostali za vselej ali pa sta, nasprotno, v hipu odleteli iz srca ter pustili za sabo še bolj žgočo bolečino, sram in očitke vesti? Tedaj – če bi se le dalo odgovoriti na to vprašanje – kaj bi nam tedaj preostalo? Preostalo nam ne bi drugega, kot da ga obsodimo za to, da – ker ni bil zmožen premagati svojih skušnjav – ni naredil samomora, tako kot denimo tisti starodavni pečerski mučenik, ki se je (prav tako zato, ker ni mogel obvladati kače strasti, ki ga je mučila) do pasu zakopal v zemljo in umrl ter tako svojega demona, če že ne izgnal, pa zagotovo premagal. V takšnem primeru bi se mi sami, torej vsak izmed nas, znašli v ponižujočem in smešnem položaju, če bi si drznili vzeti nase vlogo sodnikov, ki izrekajo takšne obsodbe. In vendar je pesnik, ki je o sebi sam napisal:

Pesnik lahko tudi nisi,

biti državljan pa si dolžan,

prav s tem priznal, da ga ljudje kot »državljani« lahko sodijo. Kot ljudi bi nas bilo seveda sram, ko bi ga sodili. Kakšni smo pa mi sami, vsak od nas? Razlika je samo ta, da mi o sebi ne govorimo na glas in da svojo grdobijo, ki nas sploh ne vznemirja, skrivamo v sebi. Pesnik je morda jokal zaradi takšnih svojih del, zaradi katerih mi, če bi jih naredili, še z očesom ne bi trenili. Mi namreč za njegove padce, njegovega demona, vemo prav iz njegovih pesmi. Ko ne bi bilo teh pesmi, ki se jih v svoji skesani iskrenosti ni zbal objaviti, bi tudi vse tisto, kar se je govorilo o njem kot o človeku, o njegovi »praktičnosti« in drugem, samo od sebe umrlo in se izbrisalo iz spomina ljudi, omejilo bi se na navadno opravljanje, tako da mu kakršno koli že opravičevanje sploh ne bi bilo potrebno. Mimogrede naj opozorim, da bi bilo za praktičnega človeka, ki zna tako dobro poskrbeti za svoje posle, zares nepraktično, ko bi na glas govoril o svojem kesanju, stokih in krikih, se pravi, da morda sploh ni bil tako praktičen, kot trdijo nekateri. In vendarle, ponavljam, na sodbo državljanov mora iti, kajti to sodbo je sam priznal. Če bi bilo torej vprašanje, ki sem ga zastavil malo prej: ali so pesnika zadovoljevale njegove pesmi, v katere je izlival svoje solze, in ali je tako dosegel dovolj velik notranji mir, da se je spet mogel lahkega srca spuščati v »praktičnost«, ali pa je bila, nasprotno, sprava s samim sabo samo trenutna, tako da se je morda zaničeval zaradi njene sramote ter se potem še bolj, še huje mučil, in tako vse življenje? – če bi bilo to vprašanje, ponavljam, mogoče rešiti v korist druge domneve, potem bi se seveda takoj lahko sprijaznili tudi z »državljanom« Nekrasovom, kajti njegovo trpljenje bi povsem očistilo naš spomin nanj. Se razume, da se bo takoj pojavil ugovor: če niste sposobni rešiti takšnega vprašanja (kdo ga pa lahko reši?), potem ga ne bi smeli niti zastavljati. Ampak gre prav za to, da ga je mogoče rešiti. Obstaja priča, ki to lahko naredi, in ta priča je ljudstvo.

Torej njegova ljubezen do ljudstva! Zakaj bi se »praktičen« človek tako vdajal ljubezni do ljudstva? Vsak ima nekaj svojega: eden je praktičen, drugi je žalosten zaradi ljudstva. Ampak vzemimo, da gre za muho, človek se malo poigra in pusti. Nekrasov pa se je temu posvečal vse življenje. Rekli mi bodo, da ljudstvo ni bilo zanj nič drugega kot »Hekuba«, v pesem preoblečen predmet solz, ki prinaša dohodek. Zdaj niti ne bom govoril o tem, da je težko ponarediti tako iskreno ljubezen, kakršna zveni v pesmih Nekrasova (o tem bi se dalo polemizirati v nedogled), ampak bom rekel samo to, da razumem, zakaj je Nekrasov tako ljubil ljudstvo, zakaj ga je tako vleklo k njemu v težkih življenjskih trenutkih, zakaj je iskal njegovo bližino in kaj je pri njem našel. Kot sem že malo prej povedal, je bila za Nekrasova ljubezen do ljudstva rešitev iz njegove lastne žalosti. Predpostavite, sprejmite to, pa boste razumeli vsega Nekrasova, kot pesnika in kot državljana. To, da je s svojim srcem in talentom služil ljudstvu, ga je notranje očiščevalo. Ljudstvo je bilo njegova prava notranja potreba, in to ne samo zavoljo pesmi. V ljubezni do njega je našel svoje opravičenje. S svojimi čustvi do ljudstva je dvigoval svojega duha. Najpomembnejše pa je to, da predmeta svoje ljubezni ni našel med ljudmi, ki so ga obdajali, ali v tem, kar ti ljudje spoštujejo in častijo. Nasprotno, kadar se ga je polastil odpor do življenja, ki se mu je na trenutke malodušno in grešno vdajal, se je od teh ljudi skušal odtrgati ter je šel k razžaljenim, trpečim, prostodušnim in ponižanim – s čelom je tolkel ob plošče revne domače vaške cerkve in to ga je ozdravljalo. Takšne rešitve si ne bi izbral, če ne bi verjel vanjo. V ljubezni do ljudstva je našel nekaj zanesljivega, zanesljiv in svet izhod iz vsega, kar ga je mučilo. Se pravi, da ni mogel najti nobenega predmeta za čaščenje, ki bi bil bolj svet, neomajen in resničen. Saj vendar ni mogel vsega svojega opravičenja videti samo v teh pesmicah o ljudstvu. Potemtakem se je tudi on poklonil ljudski resnici. Če v življenju ni našel ničesar, kar bi bilo bolj vredno ljubezni kakor ljudstvo, potem je priznal tudi ljudsko resnico in resnico v ljudstvu, pa tudi to, da resnica obstaja in se ohranja samo v ljudstvu. Tega morda ni priznaval povsem zavestno, nazorsko, toda s srcem je to priznaval nezadržno in nepremagljivo. V tistem pregrešnem kmetu, čigar ponižana in ponižujoča podoba ga je tako mučila, je torej našel tudi nekaj resničnega in svetega ter si ni mogel kaj, da tega ne bi častil in da se na to ne bi odzval z vsem svojim srcem. Ko sem prej govoril o njegovem literarnem pomenu, sem ga prav s tega gledišča uvrstil med tiste, ki so priznavali ljudsko resnico. Večno iskanje te resnice, večno hrepenenje po njej, večno stremljenje k njej, ponavljam, jasno pričajo o tem, da ga je k ljudstvu vlekla notranja potreba, ki je presegala vse drugo, in da torej ta potreba brez dvoma priča tudi o njegovi notranji, nenehni, večni tesnobi, tesnobi, ki se ni nikoli pretrgala, ki je niso potešili nobeni zvijačni argumenti skušnjave, nobeni paradoksi in nobena praktična opravičila. In če to drži, potem je moral vse življenje trpeti … In kako bi bili mi po vsem tem lahko njegovi sodniki? Ampak tudi če smo morda sodniki, pa zagotovo nismo tožniki.

Nekrasov je ruski zgodovinski tip in eden najlepših zgledov za to, do kakšnih protislovij in razdvojitev – kar zadeva nravnost in prepričanja – lahko pride Rus v naši žalostni prehodni dobi. Ampak ta človek je ostal v naših srcih. Vzgibi ljubezni tega pesnika so bili zelo pogosto iskreni, čisti in prostodušni! Njegovo stremljenje k ljudstvu je tako plemenito, da ga kot pesnika postavlja na izjemno visoko mesto. Kar pa zadeva Nekrasova kot človeka in državljana, se je z ljubeznijo do ljudstva in trpljenjem ob njegovi nesreči sam opravičil in glede marsičesa odkupil, če se je bilo sploh treba za kaj odkupovati …

26 država v državi (lat.)

27 Osnovna ideja buržoazije, ki je konec minulega stoletja nadomestila prejšnjo svetovno ureditev ter postala poglavitna ideja vsega devetnajstega stoletja v vsem evropskem svetu. (op. avtorja)

28 moj otrok (fr.)

29 Prevedel Mile Klopčič.

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1881

Naj prvi povejo, mi pa bomo za zdaj stali ob strani, edinole za to, da bi se kaj naučili

Za to obstaja neka magična besedica, in sicer: »Zaupati.« Ja, našemu ljudstvu je mogoče zaupati, kajti tega je vredno. Kar pokličite te sive suknje, naše kmete, ter jih sami povprašajte o njihovih potrebah, o tem, kaj potrebujejo, in povedali vam bodo resnico, in vsi bomo, morda prvič, slišali pravo resnico. In za to ne potrebujete nobenih velikih akcij in shodov – ljudstvo lahko povprašate na licu mesta, po okrajih in kočah. Naše ljudstvo vam bo namreč tudi tam, kjer je, povedalo natanko to, kar bi povedalo, če bi bilo vse zbrano skupaj, kajti ljudstvo je enotno. Enotno je tako takrat, kadar je razdrobljeno, kot takrat, kadar je skupaj, kajti enoten je njegov duh. Vsak kraj bi dodal samo svoje krajevne posebnosti, v celoti, nasploh, pa bi bilo vse skladno in enotno. Paziti je treba samo na to, da bi se za zdaj izrekel samo kmet, edinole pravi kmet. S kmetom vred bo res da prišel na plan tudi kulak in izkoriščevalec, toda tudi ta je kmet, in pri tako veliki stvari se tudi kulak in izkoriščevalec ne bo izneveril zemlji ter bo izrekel resnično besedo – takšna je pač naša ljudska posebnost. In kako to narediti? O, ljudje, ki imajo oblast, lahko to rešijo bolje kakor jaz – jaz samo verjamem, da posebnih formul sploh ne bomo potrebovali. Naše ljudstvo se za oblikami ne bo pognalo, še posebno ne za že izdelanimi, tujimi, ki jih sploh ne potrebuje – o tem sploh ne razmišlja, pa tudi nikoli ni in ne bo, kajti na to gleda drugače, na poseben, čisto svoj način. Ja, glede tega je našemu ljudstvu – takšnemu, kakršno je naše – mogoče povsem zaupati. Kdo ga namreč še ni videl ob carju, blizu carja, pri carju? To so carjevi otroci, pravi, resnični otroci, in car je njihov oče. Je mar to, da »jim je car oče«, pri nas samo beseda, samo zvok, samo fraza? Kdor tako razmišlja, glede Rusije ničesar ne razume! Ne, pri tem gre za globoko in nadvse izvirno idejo, pri tem gre za živ in mogočen organizem, za organizem ljudstva, ki je s svojim carjem zlit v eno. In ta ideja je moč. Ta moč se je ustvarjala stoletja, še posebno v zadnjih dveh, ki sta bili za ljudstvo strašni, čeprav ju mi tako hvalimo zaradi naše evropske omike ter pri tem pozabljamo, da smo to omiko še pred dvema stoletjema dobili po zaslugi tlačanskega suženjstva in grozljivih muk ruskega ljudstva, ki nam je služilo. In tako je ljudstvo čakalo na svojega carja osvoboditelja ter ga tudi dočakalo – kako potem ne bi bili njegovi pravi, resnični otroci? Car za ljudstvo ni zunanja sila, ni sila kakšnega zmagovalca (kakršne so bile denimo dinastije prejšnjih kraljev v Franciji), ampak je vseruska, vsezdružujoča moč, ki jo je ljudstvo sámo želelo, ki jo je v svojih srcih vzgojilo, ki jo je vzljubilo in za katero je trpelo, kajti samo od nje se je nadejalo svoje rešitve iz Egipta. Ljudstvo vidi v carju utelešenje samega sebe, vse svoje ideje, upov in verovanj. Ti upi so se pred kratkim tako veličastno uresničili – kako naj bi se jim torej ljudstvo odreklo v prihodnje? Nasprotno, kako naj se ne bi okrepili in utrdili, kajti car je ljudstvu po kmečki reformi ne samo idejno, ne samo glede upanja, ampak resnično postal oče. Prav ta odnos ljudstva do carja kot očeta je pri nas tisti pravi, diamantni temelj, na katerega je treba postaviti ter na njem graditi vsako reformo. Če želite, pri nas v Rusiji niti ni kakšne druge sile, ki bi bila tako temeljna, ki bi nas tako ohranjala in vodila, kot je ta organska, živa vez med ljudstvom in njegovim carjem, in prav iz nje pri nas vse izhaja. Ali bi sploh kdo pomislil na reformo, pa četudi denimo na kmečko, če že vnaprej ne bi vedel in verjel, da je car ljudstvu oče in da bo prav vera ljudstva v carja kot svojega očeta vse rešila, obvarovala ter preprečila nesrečo? Gorje, slab je ekonomist-reformator, ki zaradi kakega predsodka ali tujega verovanja ne upošteva pravih in resnično živih ljudskih sil. Ja, mi že zgolj zato nismo z ljudstvom in ga ne moremo razumeti, ker sicer poznamo ter razumemo njegov odnos do carja, vendar ne moremo v celoti sprejeti poglavitne in najnujnejše poteze v naši usodi: da je ta odnos ruskega ljudstva do carja prav posebna značilnost, po kateri se naše ljudstvo razlikuje od vseh drugih ljudstev v Evropi in v vsem svetu, da to pri nas ni samo nekaj začasnega in prehodnega, da to ni samo znamenje otroškosti ljudstva, denimo njegove nezrelosti, kot bi lahko sklenil kak pametnjak, ampak da je to nekaj večnega, stalnega, in da se nikoli ali vsaj še zelo dolgo ne bo spremenilo. In kako naj bi po vsem tem (in že samo po tem) naše ljudstvo ne bilo drugačno od vseh drugih ter imelo v sebi posebne ideje? Nasprotno, ali ni jasno, da naše ljudstvo nosi v sebi organski zarodek ideje, kakršne ni pri nikomer drugem na svetu? In ta ideja ima pri nas tolikšno moč, da bo seveda vplivala na vso našo nadaljnjo zgodovino, in ker je čisto posebna ter je nima nihče drug, tudi naša zgodovina ne more biti podobna zgodovini drugih evropskih narodov, kaj šele njen suženjski posnetek. Tega pri nas ne razumejo pametnjaki, ki verjamejo, da se bo pri nas vse predelalo v Evropo brez kakršnih koli posebnosti, in ki posebnosti sovražijo, zaradi česar se, kajpak, vse skupaj lahko celo nesrečno konča. Navedel vam bom prvi zgled za to, da pri nas vse sloni na drugačnih temeljih kot v Evropi: pri nas se lahko svoboda (v prihodnosti, ko bomo preživeli obdobje našega lažnega evropejstva, bo zagotovo tako) – pri nas se lahko državljanska svoboda popolnoma uresniči, popolneje kot kjer koli na svetu, bolj kot v Evropi ali celo v Severni Ameriki, in prav na tem diamantnem temelju bo tudi zrasla. Potrjena ne bo na listu papirja, ampak bo slonela samo na otroški ljubezni, ki jo ljudstvo čuti do carja kot očeta; otrokom je mogoče dovoliti marsikaj, česar si pri drugih, pogodbenih narodih, ni mogoče niti zamisliti, otrokom je mogoče toliko zaupati in dovoliti, kolikor ni bilo še nikjer nikomur zaupano in dovoljeno – otroci namreč ne bodo prevarali svojega očeta ter bodo kot otroci od njega z ljubeznijo sprejeli popravek vsake svoje napake in zablode.

In kako naj takšnemu ljudstvu ne bi zaupali? Naj sámo pove, kakšne so njegove potrebe, naj pove o njih vso resnico. Ampak, ponavljam, naj sprva pove eden, mi pa, »ljudsko izobraženstvo«, za zdaj pohlevno stojmo ob strani in samo poglejmo, kako bo govoril, samo poslušajmo. O, naše izobraženstvo sem predlagal začasno odstraniti ne zaradi kakšnih političnih ciljev – ne pripisujte mi jih, prosim –, ampak da bi se kaj naučilo (pa oprostite). Ja, postojmo za zdaj malo ob strani in poslušajmo, kako jasno in pametno bo znalo ljudstvo povedati svojo resnico, čisto brez naše pomoči. In povedalo bo prav najpomembnejše, zadelo bo žebljico na glavico, pa tudi nas ne bo užalilo, če bo beseda stekla o nas. Stojmo in se naučimo od ljudstva, kako je treba govoriti resnico. Hkrati se naučimo tudi ljudske pohlevnosti in podjetnosti, stvarnosti in resnosti ljudske pameti. Rekli boste: »Ampak saj ste sami govorili, kako dovzetno je ljudstvo za neumne govorice – kakšno modrost lahko pričakujemo od njega?« Tako je, ampak eno so govorice, drugo pa je združevanje pri skupni stvari. Pojavila se bo celota, vplivala bo sama nase in prebudila razum. Ja, to bo resnično šola za vse nas, in to nadvse plodovita šola. Ko bomo pri ljudstvu videli tolikšno podjetnost in resnost, bomo prišli v zadrego in, kajpak, med nami se bodo našli tudi takšni, ki ne bodo verjeli svojim očem, vendar jih bo premalo, kajti vsi, ki so res iskreni, ki res hrepenijo po resnici, predvsem pa po delu, po pravem delu in skupni koristi, vsi takšni se bodo pridružili modri ljudski besedi, vsi neiskreni pa bodo takoj pokazali vso svojo vsebino ter se razkrili sami. Če pa bodo tudi med iskrenimi ljudmi ostali takšni, ki niti tedaj ne bodo začeli verjeti v ljudstvo, bodo to kakšni staroverci in doktrinarji štiridesetih in petdesetih let, stari, nepopravljivi otroci, ki bodo kvečjemu smešni in neškodljivi. Vsi drugi pa si bodo prvič prečistili oči in razumevanje. Vse to bi lahko imelo izjemno pomembne posledice, kajti … kajti prav tukaj, prav v tej obliki, bi morda lahko naredili prvi korak k duhovnemu zlitju vsega našega izobraženstva, ki je tako ošabno v odnosu do ljudstva. Govorim samo o duhovnem zlitju, ki je edino, kar potrebujemo, ki bi vse zelo spodbudilo, ki bi vse prerodilo in dalo novo idejo. Mislim, da bi naša svetla, sveža mladina takoj in pred vsemi drugimi svoje srce predala ljudstvu ter ga prvič duhovno razumela. Na mladino polagam toliko upov zato, ker mladina pri nas prav tako trpi zaradi »iskanja resnice« in hrepenenja po njej, torej je ljudstvu najbolj sorodna ter bo takoj sprevidela, da tudi ljudstvo išče resnico. In ko se bo tako od blizu seznanila z ljudsko dušo, bo opustila tiste skrajne blodnje, v katere je zabredlo toliko mladih, ko so si začeli domišljati, da so resnico našli v skrajnih evropejskih naukih. O, verjamem, da ne fantaziram in da ne pretiravam glede dobrodejnih učinkov, ki bi jih imela tako dobra poteza. Ošabnost bi izginila in pojavilo bi se spoštovanje do zemlje. V naše duše bi nenadoma vstopila čisto nova ideja in osvetlila v njih vse, kar je bilo doslej v mraku, s svojo svetlobo bi razkrinkala laž ter jo pregnala. In kdo ve, morda bi bil to začetek reforme, ki bi bila celo pomembnejša od kmečke: tudi zdaj bi prišlo do »osvoboditve« – do tega, da bi se naši umi in srca osvobodili tlačanske odvisnosti od Evrope, v kateri smo bili tudi mi celi dve stoletji, podobno kot je bil kmet, naš nedavni suženj, odvisen od nas. In če bi se ta druga reforma res lahko začela in uresničila, bi bila seveda samo posledica velike prve reforme z začetka carjevanja. Takrat je namreč materialno padla dvestoletna stena, ki je ljudstvo ločevala od izobraženstva, zdaj pa bi ta stena padla tudi duhovno. Kaj je lahko za Rusijo boljše, kaj je lahko plodovitejše kot pa to duhovno zlitje slojev? Svoji bodo prvič prepoznali svoje. Tisti, ki so se doslej našega ljudstva sramovali, češ da je barbarsko in da zavira razvoj, se bodo začeli sramovati svojega prejšnjega sramu, pred marsičem bodo sklonili glave ter začeli spoštovati marsikaj, česar prej niso spoštovali in kar so prezirali. In ko bo ljudstvo odgovorilo, ko bo o sebi povedalo vse ter bo njegova pohlevna beseda utihnila, vprašajte, poskusite takrat vprašati tudi naše izobražence, pa čeprav samo, kaj si mislijo o tem, kar je povedalo ljudstvo, in boste takoj videli posledice. O, takrat bo tudi njihova beseda plodovita, kajti vseeno so izobraženci in zadnja beseda bo njihova. Toda zgled ljudstva, ki bi svojo besedo povedalo pred njimi, bi nas vsekakor rešil mnogih napak in norosti, ki bi se zgodile, če bi morali mi izreči svojo besedo pred ljudstvom. In videli boste, da naši izobraženci tedaj ne bodo rekli ničesar, kar bi nasprotovalo ljudstvu, ampak bodo njegovo resnico samo preoblekli v znanstveno besedo ter jo razvili po vsej širini svoje izobrazbe, kajti izobraženstvo vendarle pozna znanost in njene principe, znanost pa je ljudstvu strahotno potrebna. Pa tudi če bi kdo od izobražencev hotel nasprotovati ljudstvu, če bi se pojavila kakšna nesoglasja s temeljnimi principi ljudstva, si vseeno ne bi upal kdo ve kako nasprotovati ljudskemu duhu, njegovemu pogledu na stvar – to je tisto, kar je pomembno, in to celo zelo.

Ja, zelo mogoče je, da bi se duhovni mir pri nas začel prav ob tem koraku. Pojavilo bi se upanje, ki bi bilo zdaj že skupno, ne več ločeno, bolj jasno pa bi se začeli zavedati tudi svojih ciljev. In to je zelo pomembno, kajti vsa naša zavestna moč, vse naše izobraženstvo, sploh ne ve ali pa ve zelo slabo in približno, kakšni so in bi lahko bili naši prihodnji cilji, torej nacionalni in državni. Glede tega smo zelo šibki, in sicer prav zdaj, ta hip. Ta zmedenost in neznanje pa sta gotovo vir velikega nemira in nereda, in to ne samo zdaj, ampak tudi in še veliko bolj v prihodnosti. Vse to bi se dalo razjasniti, osvetliti ali za začetek vsaj nakazati, s čim to osvetliti in kako razjasniti, napeljalo bi nas na prave misli … Ampak dovolj o tem; povedal sem, kot sem znal. Če ne boste razumeli vsega, če se nisem znal izraziti, vzamem krivdo nase, toda tisto, kar boste razumeli, sprejmite mirno in brez užaljenosti. Želel bi si samo, da bi nepristransko sprevideli, da mi gre predvsem za ljudstvo – v njegovo dušo in veliko moč, ki je še nihče od nas ne pozna v vsem obsegu in veličini, verjamem kakor v svetinjo, zlasti v njeno odrešilno poslanstvo, verjamem v velikega ljudskega ohranjevalnega in ustvarjalnega duha ter si želim samo tega, da bi ga vsi uzrli. Brž ko ga bodo uzrli, bodo začeli razumevati tudi vse drugo.

In zakaj bi bilo vse to samo sanjarija? Zdaj vendar ne govorim o vsej obsežnosti zadeve, ampak le o kmetu, o njegovih najosnovnejših težavah, ki zadevajo samo njega. Mar nima težav, ki so posebne in samo njegove in o katerih bi bilo treba kaj zvedeti kot o, tako rekoč, zasnutku in uvodu k vsaki nadaljnji, četudi veliko obsežnejši reformi? Od tega bomo imeli izjemne koristi: zvedeli bomo dejstva, spoznali resnico o marsičem in dobili dragoceno gradivo, ki bo mnoge med nami obvarovalo pred fantastičnimi upi, izkrivljanjem na zahodnjaški način in pretiravanjem. Predvsem pa, ponavljam, bomo dobili ton in smisel, dobili bomo prav tistega duha, ki je edini, v katerem se lahko uresniči kaj prihodnjega in obsežnejšega. Na ta korak se bo odtisnil pečat, ki bo nacionalen in zelo konservativen. In temu pečatu se v prihodnje nihče ne bo izognil, celo najbolj fantastični umi se bodo pustili zapeljati in ga bodo prostovoljno sprejeli.

Geok-Tepe. Kaj je za nas Azija?

Geog-Tepe je zavzet, Tekinci so razbiti, in čeprav jih še nismo povsem ukrotili, je naša zmaga zanesljiva. V družbi in tisku je zavladalo navdušenje. Ampak ni še tako dolgo, ko so v družbi, delno pa tudi v tisku, na to zadevo gledali izjemno ravnodušno, še posebno po neuspehu generala Lomakina in na začetku priprav na novo ofenzivo. »Zakaj bi hodili tja, zakaj rinemo v to Azijo, koliko denarja smo že zapravili, doma se pa spopadamo z lakoto, davico, pomanjkanjem šol itn., itn.« Ja, takšna mnenja smo lahko slišali. Takšnega mnenja niso bili vsi povprek, sploh ne, vendar je treba priznati, da so na našo ofenzivno politiko v Aziji v zadnjem obdobju zelo mnogi začeli gledati odklonilno. K temu je res da pripomogla tudi slaba obveščenost o sami odpravi. Šele prav v zadnjem času so začele k nam curljati novice iz tujih časopisov in šele čisto ob koncu so se po vsej Rusiji razširili telegrami Skobeljeva. Kljub temu pa je vsekakor težko reči, da bi bila naša družba prežeta z jasnim zavedanjem našega poslanstva v Aziji in pa tega, kaj pravzaprav za nas pomeni in bi v prihodnje lahko pomenila Azija. Pa tudi drugače je vsa naša ruska Azija s Sibirijo vred za Rusijo še zmeraj nekakšen privesek, za katerega se evropska Rusija, kot se zdi, sploh noče zanimati, češ: »Mi smo vendar Evropa, kaj naj bi pa počeli v Aziji?« Slišati je bilo tudi zelo rezke glasove: »Oh, ta naša Azija, še v Evropi si ne znamo urediti življenja, zdaj nas pa še s to Azijo posiljujejo. Azija nam je čisto odveč, kam naj jo pa denemo!« Takšne sodbe lahko še zdaj včasih slišimo od naših pametnjakov, ki so kajpada malce prepametni.

Z zmago Skobeljeva se bo po vsej Aziji, do njenih najbolj oddaljenih koncev razleglo: »Poglejte, še eno divje in ponosno pravoverno ljudstvo se je poklonilo belemu carju.« In naj se kar razlega. Naj vse do Indije in morda celo v Indiji med temi milijoni ljudstev raste prepričanje o nepremagljivosti belega carja in nezlomljivosti njegovega meča. Po neuspehu generala Lomakina se je najbrž po vsej Aziji razširil dvom o nezlomljivosti našega meča in ruski ugled se je zagotovo omajal. To je tudi razlog, da se na tej poti ne smemo ustaviti. Ta ljudstva naj kar imajo svoje kane in emirje, v njihovih umih in domišljiji naj se jim Anglija še naprej zdi kot nevihta, katere moči se čudijo, toda ime belega carja mora stati nad kani in emirji, nad indijsko imperatorico in celo nad imenom samega kalifa. Naj kar imajo kalifa, ampak beli car je car tudi kalifu. Takšno prepričanje se mora utrditi! In to prepričanje se res iz leta v leto vse bolj krepi ter narašča, in mi to potrebujemo, kajti vsa ta ljudstva se tako navajajo na prihodnost.

»Čemu in na kakšno prihodnost? Zakaj je treba v prihodnosti zavzeti Azijo? Kaj naj tam počnemo?«

Zavzeti jo je treba zato, ker Rusija ni samo v Evropi, ampak tudi v Aziji, zato, ker Rus ni samo Evropejec, ampak tudi Aziat. Še več: v Aziji je morda celo več našega upanja kot v Evropi. In še več: v naši prihodnji usodi je morda prav Azija za nas glavna rešitev!

Že slutim ogorčenje, s katerim bodo nekateri prebrali to mojo nazadnjaško predpostavko (zame je to aksiom). Ja, če pri nas že obstaja kakšna pomembna korenina, ki bi jo bilo treba ozdraviti, potem je to naš pogled na Azijo. Odgnati je treba lakajsko bojazen, da nas bodo v Evropi označili za aziatske barbare ter o nas rekli, da smo bolj Azijci kot Evropejci. Sram pred tem, da nas bo Evropa imela za Azijce, nas preganja že skoraj dve stoletji. Še posebno pa se je ta naš sram okrepil v zdajšnjem devetnajstem stoletju ter se razvil v skoraj že nekaj paničnega, razvil se je v »bavbava« moskovskih trgovk. Ta naš zmotni sram, naš zmotni pogled nase kot na zgolj Evropejce, ne pa tudi Azijce (kakršni nismo nikoli prenehali biti), ta sram in zmotni pogled sta nas v teh dveh stoletjih stala izjemno veliko, zanju smo plačali z izgubo duhovne samostojnosti, pa z našo neuspešno evropsko politiko in, navsezadnje, z denarjem, z denarjem, ki smo ga bog ve koliko zapravili, ko smo Evropi dokazovali, da smo samo Evropejci, ne pa tudi Azijci. Petrov sunek, ki nas je potisnil v Evropo in ki je bil sprva nujen in odrešilen, je bil vendarle premočan, in tega delno že nismo krivi mi sami. In česa vse nismo počeli, samo da bi nas Evropa priznala za svoje, za Evropejce, zgolj za Evropejce, ne pa za Tatare. V Evropo smo lezli ves čas in neutrudno, sami smo se vtikali v vse njene zadeve in zadevice. Včasih smo jo strašili z močjo in svojo vojsko pošiljali tja »reševat kralje«, drugič spet smo se ji klanjali, kot se ne bi bilo potrebno, ter ji zagotavljali, da smo ustvarjeni zgolj zato, da bi ji služili in jo osrečili. Ko smo leta 1812 pregnali Napoleona, z njim nismo sklenili miru, kot so takrat svetovali in želeli nekateri redki jasnovidni Rusi, ampak smo se z vso močjo odpravili v Evropo, da bi jo rešili osvajalca in osrečili. Kajpak, prizor je bil čudovit: na eni strani despot in osvajalec, na drugi pa mirovnik in obujevalec k življenju. Toda naša politična sreča takrat sploh ni bila v lepoti tega prizora, ampak v tem, da je bil ta osvajalec prav takrat v položaju, prvič v vsej svoji karieri, ko bi se z nami spravil nadvse trdno in odkritosrčno, in to za dolgo, morda sploh za zmeraj. Pod pogojem, da ga ne bomo ovirali v Evropi, bi nam prepustil Vzhod, in naše zdajšnje vzhodno vprašanje – groza in nesreča naše sedanjosti in prihodnosti – bi bilo že zdavnaj rešeno. Osvajalec je to potem sam govoril in pri tem najbrž ni lagal, kajti narediti ne bi mogel nič boljšega, kot da bi bil v prihodnje naš zaveznik, s tem, da bi imeli mi Vzhod, on pa Zahod. Z evropskimi narodi bi najbrž tudi takrat lahko opravil. Ti so bili takrat še prešibki, da bi nas ovirali na Vzhodu, celo Anglija. Napoleon bi morda pozneje res padel ali pa bi po njegovi smrti padla njegova dinastija, toda Vzhod bi ostal naš. (Tedaj bi imeli morje in bi lahko Anglijo pričakali celo na morju.) Ampak mi smo vse to zamenjali za lep prizor. In kaj se je zgodilo? Vsi ti narodi, ki smo jih osvobodili, so takoj, še ne da bi dotolkli Napoleona, začeli na nas gledati s kar največjo nedobrohotnostjo in nadvse hudobnim sumničenjem. Na kongresih so se takoj združili proti nam v čvrst zid ter si vzeli vse, nam pa ne le da niso ničesar pustili, ampak so nam naložili še obveznosti, res da prostovoljne, a za nas zelo škodljive, kot se je izkazalo pozneje. In potem, ne glede na lekcijo, ki smo jo dobili, kaj smo počeli vse preostalo stoletje in kaj počnemo celo zdaj? Ali nismo prav mi pripomogli h krepitvi nemških držav, ali nismo mi ustvarili njihove moči, tako da so zdaj morda celo močnejši od nas? Ja, če rečem, da smo mi pripomogli k njihovi rasti in moči, sploh ne pretiravam. Ali nismo mi, na njihov poziv, hodili krotit njihovih medsebojnih spopadov, ali jim nismo mi varovali zaledja, ko bi jim lahko pretila nesreča? In nasprotno, ali se niso oni znašli v našem zaledju, ko je nesreča pretila nam, oziroma nam zagrozili, da se bodo, ko nam je pretila druga nesreča? Končalo se je tako, da zdaj vsak v Evropi drži kamen v roki in ga je ob prvi priložnosti pripravljen vreči v nas. Kaj smo pridobili s tem, da smo Evropi toliko služili? Zgolj njeno sovraštvo! Odigrali smo vlogo Repetilova, ki je v gonji za srečo

namesto dote dobil figo, za službo pa nič.

Ampak od kod to njihovo sovraštvo do nas, zakaj nam ne morejo zaupati enkrat za vselej, zakaj ne morejo verjeti v našo neškodljivost, v to, da smo njihovi prijatelji in služabniki, dobri služabniki, in da je celo vse naše evropsko poslanstvo – služiti Evropi in njenemu blagostanju. (Ali nismo tako, ali nismo prav tega delali vse stoletje, ali smo sploh naredili kaj zase, ali smo si kaj vzeli? Vse je šlo za Evropo!) Ne, ne morejo nam zaupati! In poglavitni razlog je prav to, da nas nikakor ne morejo priznati za svoje.

Za nič na svetu in nikoli ne bodo verjeli, da lahko z njimi vred in enakovredno z njimi res sodelujemo v nadaljnji usodi njihove civilizacije. Imajo nas za tujce v svoji civilizaciji, za prišleke in samozvance. Imajo nas za tatove, ki so ukradli njihovo omiko ter se našemili v njihove obleke. Turki in semiti so jim po duhu bliže kot mi, arijci. Za vse to obstaja neki poseben vzrok: mi prinašamo v človeštvo čisto drugo idejo kakor oni – to je vzrok! In sicer ne glede na to, da naši »ruski Evropejci« na vse kriplje prepričujejo Evropo, da mi nimamo nobene ideje in da je tudi v prihodnje ne moremo imeti, da Rusija sploh ni sposobna imeti ideje, ampak da lahko samo posnema ter da se bo pri tem, da bomo samo posnemali, tudi končalo in da sploh nismo Azijci, barbari, ampak da smo natanko takšni kakor oni, Evropejci. Toda Evropa našim ruskim Evropejcem, vsaj za zdaj, ne verjame. Nasprotno, glede tega se v svojih sklepih tako rekoč ujema z našimi slavjanofili, čeprav jih sploh ne pozna ter je o njih kvečjemu kaj malega slišala. Ujema se prav glede tega, da tudi ona, enako kot slavjanofili, verjame, da imamo »idejo«, svojo, posebno in ne evropejske, da Rusija more in je sposobna imeti idejo. O bistvu te naše ideje Evropa seveda še ničesar ne ve – če bi namreč vedela, bi se takoj pomirila in celo razveselila. Toda nekoč bo gotovo zvedela, in to prav takrat, ko bo napočil najbolj kritičen trenutek v njeni usodi. Ampak zdaj nam ne verjame – hkrati s tem, ko priznava, da imamo idejo, se te ideje tudi boji. In naposled, Evropejcem se gabimo, celo osebno se jim gabimo, čeprav so tam z nami včasih vljudni. Rade volje na primer priznavajo, da ruska znanost že lahko pokaže nekaj izjemnih znanstvenikov in dobrih del, ki so koristila tudi že njihovi, evropejski znanosti. In vendar še zdaj za nič na svetu niso pripravljeni verjeti, da se lahko pri nas rojevajo ne samo znanstveniki (četudi zelo nadarjeni), ampak tudi geniji, voditelji človeštva, kakršni so bili Bacon, Kant in Aristotel. Tega ne bodo nikoli verjeli, ker ne verjamejo v našo civilizacijo, naše prihodnje ideje pa še ne poznajo. Po svoje imajo prav: pri nas res ne bo ne Bacona, ne Newtona, ne Aristotela, dokler se ne bomo postavili na svoje noge in duhovno osamosvojili. Glede vsega drugega – naše umetnosti, industrije – je enako: Evropa nas je pripravljena hvaliti, božati po glavici, toda za svoje nas ne bo priznala, zaničuje nas na tihem in odkrito, kot ljudi in kot raso nas ima za nižje od sebe, včasih pa se Evropejcem tudi obupno gabimo, še posebno, kadar se jim z bratskimi poljubi mečemo okrog vratu.

Od okna v Evropo se je težko odvrniti, to je fatum, toda Azija bi bila res lahko naša rešitev v prihodnosti – naj spet to zakličem! In če bi pri nas vsaj delno osvojili to idejo – o, kakšno korenino bi tedaj ozdravili! Azija, naša azijska Rusija – tudi to je namreč naša bolna korenina, ki jo je treba ne le obnoviti, ampak obuditi k življenju in na novo ustvariti! Princip, nov princip, nov pogled na stvar – to potrebujemo!

Aleksander Skaza: Dnevnik pisatelja

Pisatelj in ideolog

Dnevnik pisatelja velikega ruskega umetnika in misleca Fjodora Mihahajloviča Dostojevskega je njegovo najbolj problematično delo. Preučevalci njegovega ustvarjanja skorajda brez izjeme priznavajo, da je Dnevnik Dostojevskega nekaj edinstvenega v vsej svetovni literaturi tako z literarnozvrstnega kot s širšega filozofskoestetskega vidika, vendar se znajdejo pred razmeroma težkim vprašanjem ob dejstvu, da se v Dnevniku pisatelja uveljavljajo predvsem avtorjevi ideološki pogledi, vezani na vprašanja in tudi predsodke izjemno nemirnega, da ne rečemo že kar kaotičnega obdobja ruskega imperija po odpravi tlačanstva leta 1861. Če se skušamo nekoliko oddaljiti od aporij postmodernizma v čas, ki je že rušil »velike zgodbe«, vendar pa še ni razglašal »smrti avtorja (»la mort de l’auteur«),[30] potem bi se pri obravnavi zastavljenega problema morda ustavili ob dostojevskologih kot so Mihail Bahtin, Leonid Grossman in Boris Bursov. Ti po naši sodbi brez večjih predsodkov priznavajo izjemnost ustvarjalca »nove besede«, kakršen je bil avtor Dnevnika pisatelja, a hkrati tudi upoštevajo tako vzpone kot padce v njegovem dejavnem življenju.

1

Mihail Bahtin je svoje opozorilo, da Dostojevski ni samo pisatelj-umetnik, marveč tudi publicist-mislec, zapisano v drugi izdaji knjige o pisateljevi poetiki Problemi poetike Dostojevskega iz leta 1963,[31] v svojih delovnih zapisih iz konca šestdesetih ali začetka sedemdesetih let[32] dopolnil z oznakami, ki kljub svojemu konceptualnemu značaju ponujajo izhodišče za stvaren pristop k razumevanju Dnevnika pisatelja in Dostojevskega-publicista.

Povedano še posebej velja za Bahtinovo mnenje, da je Dostojevski-publicist predvsem »sodobnik«, njegovi zapisi so namenjeni publiki, sredi katere živi in deluje; nahaja se v območju vprašanj, ki zadevajo predvsem sodobnost in na katera lahko odgovori ali jih celo razreši njegov čas. On sodeluje v dialogu, ki se lahko konča brez konkretnega sklepa ali celo zaključi s stvarnim rezultatom, lahko preide v dejanje, lahko postane realna sila. Ko torej Dostojevski vstopa v območje publicistike, opažamo pri njem močno zoženje idejnega horizonta, izginja svetovna razsežnost njegovih romanov, ki ostaja v njih tudi takrat, ko se v podobo osebnega življenja romanesknih junakov vpletajo družbeni in politični problemi. V publicistiki Dostojevskega se obravnavane teme navezujejo na tekoče dogodke v prostoru današnjega in jutrišnjega dne takratne Rusije. Še posebej to velja po mnenju M. Bahtina za »teme srednje ravni«, kot so ‘Rusija in Zahod’, ‘ruska rešitev vprašanj’, ‘vprašanje Konstantinopla’, ‘judovsko vprašanje’, ‘zunanji (politični) dogodki’, ‘spiritizem’, ‘advokati’ in nekatera druga. Omemba publicističnih besedil, kot so v našem izboru članki: Okolje, Vlas, Dva samomora, Obsodba in Nedokazane trditve, ki da presegajo publicistično raven, pa nas ob zavesti, da so v Dnevniku tudi visoke umetnine (novele Bobek, Krotko dekle in Sanje smešnega človeka) ob znamenitem eseju Puškin in še nekaterih besedilih, ki so na meji med publicistiko in esejistiko (npr. članki Ena od sodobnih prevar, Ana Karenina kot posebno pomembno dejstvo in Smrt Nekrasova), pa nas opozarja, da je Dnevnik pisatelja kompleksno literarno-publicistično delo, ki je v izrazito publicističnih spisih sicer enostransko, a kot celota večpomenska stvaritev. Če naj dojamemo sporočilo tako zapletene stvaritve, moramo upoštevati v njej prisotnost tistih ideoloških silnic, ki so v tisočletni tradiciji ruske kulture podpirale in uveljavile na nacionalni osnovi totalitarno mentaliteto in nazadnje totalitarno državo, a ob njih ne smemo prezreti prisotnosti zrna svobodomiselnosti in protesta. To zrno je pri nekdanjem »katoržniku« (političnem zaporniku), ki je bil vse življenje na različne načine nadzorovan, povezovalo tudi v Dnevnika pisatelja bolj ali manj zakrito misel Dostojevskega z idealom »ponižanega Kristusa« in »tajno svobodo« velikega Puškina.

***

Z biografskega vidika nam o tej zapleteni dvojnosti, ki je značilna za Dnevnik pisatelja, nov »umetniško publicistični žanr«, govori Leonid Grossman.[33] Vrednost Dnevnika odkriva tako v treh globoko zastavljenih novelah psihološkega in filozofskega značaja (Bobek, Krotko dekle, Sanje smešnega človeka) kot tudi v mnogih člankih, ki da so se uvrstili ob velike scene ali dialoge Dostojevskega-romanista.[34] Med take članke uvršča Grossman na primer članek Nekdanji ljudje iz Dnevnika pisatelja za leto 1873, monolog Obsodba iz letnika 1876 in članke, posvečene Nekrasovu, iz letnika 1877. Ob njih ugotavlja, da sta zadnja romana Dostojevskega Mladenič in Bratje Karamazovi tesno povezana z Dnevnikom pisatelja. Posebej je pozoren na kritično in deloma ironično oznako emigranta-revolucionarja Hercena v članku Nekdanji ljudje. Podoba Hercena naj bi ponudila gradivo za oblikovanje osrednjega literarnega junaka-misleca Versilova iz romana Mladenič z motivi, ki ruskega intelektualca predstavljajo kot proizvod gosposke, kot večnega »ruskega plemiča in državljana sveta« (»gentilhomme russe et citoyen du mond«), odtujenega od ljudstva, a vendar vsega spoštovanja vrednega umetnika, misleca in sijajnega pisatelja.[35] Monolog Obsodba, ki mu mnogi raziskovalci posvečajo pozornost, dojema Grossman kot »globok uvid v psihološko stanje nesrečnega samomorilca« in ga postavlja ob fantastično novelo Krotko dekle.[36] Članki o Nekrasovu (Smrt Nekrasova, Puškin, Lermontov in Nekrasov in Priča v korist Nekrasova v našem izboru) so za Grossmana primer človeškega razumevanja pesnika, s katerim so družili Dostojevskega spomini na mladost in poezija, a razdvajala ideologija; v njih razkriva Grossman tistega Dostojevskega, ki zna in zmore sprejemati človeka »z vsemi njegovimi protislovji in zapleteno naravo«.[37] - V takšnih delih, ki dajejo pomembno gradivo za romaneskne stvaritve in pričajo o pisateljevem izjemnem posluhu za etične vrednote in »človeka v človeku«, odkriva Grossman tisti pol v mnogovrstnem Dnevniku pisatelja, ki prerašča iz enostranske publicistike v umetnost, čeprav se zaveda, da so tudi v njem (na primer v oznaki Hercena iz članka Nekdanji ljudje) prisotne tendenčne prvine.

Dostojevskega, avtorja »tem srednje ravni«, kot označuje Bahtin enostransko publicistiko v Dnevniku pisatelja, spremlja Grossman od leta 1873, ko je Dostojevski sprejel mesto urednika pri reviji kneza Meščerskega Graždanin. Dejstvo, da se je Dostojevski v vlogi urednika zbližal s političnim špekulantom Meščerskim, ki si je prizadeval oblikovati revijo Graždanin s »konzervativnimi bojevitimi nalogami«, da bi dobil od oblastnikov denar za svoje glasilo, dojema Grossman kot »žalosten dogodek v življenju Dostojevskega in bržkone njegovo največjo napako«.[38] Ta »žalosten dogodek« naj bi bil za Dostojevskega, kot trdi Grossman, nadaljevanje pisateljeve tragične politične usode, ki da se je začela, ko je leta 1856 drugič »spokorniško« prisegel zvestobo samodrštvu - generalu-adjutantu Eduardu Totlebnu, da bi se rešil vojaščine,[39] in potem nadaljevala pod budnim nadzorom člana državnega sveta, učitelja prava mladih velikih knezov na carskem dvoru in poznejšega oberprokurorja Svetega sinoda pravoslavne Cerkve Konstantina Pobedonosceva.

Pobedonoscev je izjemno visoko cenil avtorja romanov Zločin in kazen in Besi in zavzeto pomagal Dostojevskemu pri izdajanju Dnevnika pisatelja. Prizadeval si je, da bi pisatelja podredil svojim ideološkim vplivom in ga pridobil za glasnika konzervativne miselnosti monarhističnih krogov. Prav do pisateljeve smrti je Pobedonoscev budno spremljal publicistično dejavnost Dostojevskega, mu pošiljal gradivo, ki naj bi ga Dostojevski uporabil pri oblikovanju Dnevnika pisatelja, in včasih kar na grob način sporočal svoje sodbe tako o pisateljevih publicističnih kot o umetniških delih. V pismu 16. avgusta 1879 je Pobedonoscev, ki ga je v romanu Bratje Karamazovi vznemirila »sila in energija ateističnih postavk« Ivana, celo predlagal, naj pisatelj puntarske strani izroči ognju, z besedami: »Če se umetniku ne posreči kip ali če z njim ni zadovoljen, se ves material znova znajde v talilni peči.«[40]

Vsa ta dejstva navajajo k domnevi, da je Dostojevski pod »sovjimi krili« Pobedonosceva, kot bi rekel pesnik Aleksander Blok, vnašal v svoje publicistične spise temeljno idejo političnega mogotca, ki se je zavzemala za graditev močne Rusije z obnovitvijo na pravoslavni doktrini temelječega samodrštva iz časov pred Petrom Velikim. Da bi Dostojevskega čim bolj navezal nase in svojo miselnost, je Pobedonoscev vneto vpletal pisatelja v mreže aristokracije ruske prestolnice in dvorskih krogov in se na vse načine trudil, da bi povezal pisatelja celo s carsko dinastijo. Dosegel je celo, da ga je leta 1878 admiral Arsenjev, vzgojitelj sinov Aleksandra II., v imenu carja povabil, naj na srečanjih s svojo modro besedo blagodejno vpliva na mlade velike kneze. Dostojevski je to nalogo zadovoljivo opravil, zato je moral razširiti vlogo dvornega pedagoga tudi na pogovore s sinovi carjevega brata general-admirala Konstantina. Sijaj carskega dvora in naklonjenost peterburške aristokracije sta vplivala na Dostojevskega publicista. Samo tako si namreč lahko razlagamo paradoks, da se je po edini številki Dnevnika pisatelja iz leta 1880 in v njej objavljenem govoru-eseju Puškin s skritimi navedki besed Ivana Karamazova in tjutčevskim simbolom ponižanega Kristusa ter simbolno podobo pesnika ruskega ljudstva, »vsečloveka« Puškina v januarju leta 1881, mesecu smrti Fjodora Mihajloviča, pojavila zadnja številka Dnevnika z izrazito monarhistično in kolonijalistično naravnanima publicističnima člankoma Naj prvi povejo in Geok-Tepe. Kaj je za nas Azija?

A če naj bomo pravični, moramo pripomniti, da sta si veliki pisatelj in mračni reakcionar po mišljenju daleč narazen. Dostojevski tudi takrat, ko se spozabi in zapiše hvalo ruskemu »krščanskemu imperializmu«,[41] vključuje v zamotano mrežo tragičnih protislovij »rusko idejo«, ki da izhaja iz ruskega ljudstva in nacije, in govori o tem, čemur pravijo Rusi »vsesluženie«.[42] Dostojevski tudi v spisih, v katerih hote ali nehote sledi miselnosti nevarnega mentorja in zaščitnika Pobedonosceva, z ljubeznijo in spoštovanjem obravnava rusko ljudstvo. Pobedonoscev ruskemu ljudstvu ne privošči niti osvoboditve iz okov tlačanstva. Zato je morda prav, da se vrnemo k izročilu pesnika Aleksandra Bloka. Blok polemizira z miselnostjo Dostojevskega-počvenika, z Dostojevskim »obskurantom«, ki da je skovikal o nekakšnem »novem Peterburgu«, opozarja na druženje Dostojevskega s Pobedonoscevom, vendar zavrača sovraštvo ruskih liberalcev do Dostojevskega. Pesniku Bloku je pomembna predvsem genialnost Dostojevskega in njegova popolna subjektivna nesebičnost; predstavi jo v podobi, kot da bi jo vzel iz romana Bedni ljudje: »Pogreb. Revno stanovanje, tako da se je komajda dalo zvleči krsto s stopnic. Liberalno ‘Novoje vremja’ opisuje, kako so telo oprali na slami.« In najbrž ni naključje, da Blok kljub polemiki z Dostojevskim vplete v svojo zadnjo pesnitev Skiti misel Versilova in Dostojevskega o ruskem »vsečloveku« in starem svetu – Evropi:

O staryj mir!

[…]

Da, tak ljubit’, kak ljubit naša krov’

Nikto iz vas davno ne ljubit![43]

***

Boris Bursov v romanu-raziskavi, kot sam označuje monografijo Osebnost Dostojevskega,[44] poskuša tako z biografsko-psihološkega kot literarno-zgodovinskega in poetološkega vidika pripovedovati o Dostojevskem človeku in pisatelju in razkriti kompleksnost njegovega dejavnega življenja. V skladu s tako nakazanim izhodiščem naj bi potekala pripoved, kot zatrjuje Bursov, na dveh ravneh »dvojnega življenja« človeka in ustvarjalca Dostojevskega – na ravni »empiričnega, realnega« življenja Dostojevskega in na ravni »nekega nad-empiričnega, nad-realnega« življenja; to drugo t. i. nad-empirično življenje Dostojevskega Bursova še posebej zanima, ker da ga neposredno navezuje na skrivnosti pisateljevega ustvarjanja.[45] O tako nakazanem izhodišču, ki je na meji med literarno-esejistiko in literarno zgodovino, bi lahko marsikaj povedali – tako v prid izbrani pripovedi kot proti njej, a za nas, ki želimo pripraviti bralca na pozorno in dialoško branje že »enciklopedične« naravnanosti Dnevnika pisatelja, je pomembno, da nas pripoved Bursova opozori na intimno, sicer diskretno izpovedno in spominsko dimenzijo Dnevnika pisatelja Dostojevskega, ki sta pri dojemanju Dnevnika kot predvsem »dnevnika pisateljevega duha« potisnjeni v ozadje.

Izpostavljanje izpovedne in spominske dimenzije pogojuje pri Bursovu tudi njegovo literarnozvrstno opredelitev Dnevnika pisatelja. Dnevnik pisatelja naj bi po mnenju Bursova združeval značilnosti cele vrste literarnih žanrov: dnevnika v ožjem pomenu besede, posvečenega avtorjevi osebnosti, njegovi vsakdanji spreminjajoči se podobi, dnevnika-izpovedi, ki si prizadeva predstaviti to osebnost z bolj globokega duhovnega vidika kot utelešenje nacionalne in svetovne zgodovine, in dnevnika, ki podaja preglede literarnih in družbenih dogodkov in je namenjen širšemu krogu bralcev. Bursov ob taki literarnozvstni opredelitvi Dnevnika pisatelja izloči iz literarno-publicistične celovitosti tega velikega žanra »umetniške mojstrovine« (novele Bobek, Krotko dekle in Sanje smešnega človeka), češ da je bil Dnevnik nujno potreben umetniškemu ustvarjanju Dostojevskega, da pa sam na sebi nima značilnosti, ki bi bile plod umetniškega ustvarjanja. Literarnozvrstna opredelitev Bursova Dnevnika pisatelja opravičuje »destrukcijo« kompleksne celovitosti Dnevnika v naši izdaji in bi jo morali sprejeti z razumevanjem, vendar nam literarno-zgodovinska zavest tega ne dovoljuje. Bursov namreč prezre, da se literarne umetnine v Dnevniku pisatelja niso pojavile naključno in da so izjemno pomembna sestavina kompleksnega sporočila Dostojevskega.

V Dnevniku pisatelja za leto 1873 je na primer objavljeno kar nekaj spominskih spisov, kot sta v našem izboru članka Nekdanji ljudje in Ena od sodobnih prevar, ki ju Dostojevski navezuje na spomine iz obdobja štiridesetih let, še posebej iz let, ko je deloval v krogu petraševcev in potem iz časa po letu 1849, ko je prestajal kazen v Sibiriji. V članku Nekdanji ljudje govori Dostojevski sicer kritično, a vendar z neprikrito simpatijo o kritiku Belinskem in pisatelju in publicistu Hercenu, ki v konzervativnih krogih, kamor je spadal tudi izdajatelj revije Graždanin knez Meščerski, nista bila ravno priljubljena. V članku Ena od sodobnih prevar so zapisane za revijo Graždanin in njenega lastnika kneza Meščerskega kar »nezaslišane« besede: »Nečajev najbrž ne bi mogel nikoli postati, toda nečajevec, ne jamčim, bi morda lahko … v dnevih svoje mladosti.« Ob tem se lahko spomnimo, da je delo Dostojevskega pri reviji Graždanin kmalu postalo neznosno. Izčrpavali so ga opravki, s katerimi ga je čez mero obremenjeval izdajatelj revije, da se ni mogel posvečati literarnemu ustvarjanju. Ovirali so ga pritiski cenzure, zaradi katerih je moral večkrat odkloniti celo prispevke oblasti naklonjenih publicistov in bil celo obsojen na manjšo denarno in zaporno kazen, ker je brez »visokega« dovoljenja objavil nekaj carjevih besed. Dostojevskega je še posebej vznemirjala okoliščina, da zaradi reakcionarne usmerjenosti lastnika revije kneza Meščerskega, ki je v reviji hotel uveljaviti retrogradne nazore (na primer idejo o ponovni uveljavitvi sistema Nikolaja I. v ruskem družbenem življenju), ni mogel kot urednik revije uresničiti vsaj dela svojega programa, o katerem je pisal v pismu M. N. Pogodinu 26. februarja 1873: »Moja ideja je v tem, da sta socializem in krščanstvo – antitezi. To sem tudi hotel izpeljati v celi vrsti člankov, a se tega nisem niti lotil.«[46]

Retorična eksklamacija »Dovolite, gospodje, […] vi ‘zavračate dejstvo’ in trdite, da ‘Nečajevi’ vsekakor morajo biti idioti, ‘idiotski fanatiki’« in vprašanje »Ali tudi to drži?« sta v članku Ena od sodobnih prevar zaradi vsega navedenega najbrž posredno namenjena tudi knezu Meščerskemu in ljudem njegovega kroga, sodelavcem revije Graždanin (med katerimi je bil tudi K. P. Pobedonoscev). Novela Bobek pa je v tem kontekstu groteskni izraz neugodne situacije, v kateri se je Dostojevski znašel, ko je sprejel mesto urednika revije Graždanin. O tem pričata tako avtoironična podoba napolblaznega pripovedovalca iz pisateljskih vrst, ki jo Dostojevski navezuje na revijo Graždanin z obljubo literarnega junaka, da bo zgodbo o doživetem na pokopališču poslal ne kateri koli reviji, marveč reviji Graždanin, kot tudi pomenljivo zapisane izjave, ki kakor da napovedujejo pisateljev program z izpostavljanjem tem, kot so ‘razvrat, ki ga ne more dovoliti’, ‘odločnost, da se bo razgledal po vseh okoljih’ in se tako morda dokopal tudi do česa tolažilnega. – Literatura je za Dostojevskega edino življenjsko področje, v katerem se da v danih razmerah zapisati tudi Beseda o »tajni svobodi«, veliki vrednoti, ki jo je čuval in branil pisateljev vzornik Puškin pred nepoklicanimi »očmi in ušesi« (tudi svojega carskega cenzorja Nikolaja I.), kot bi dejal drugi častilec Puškina - uporni Lermonotov.[47]

Podobno bi lahko zapisali tudi o novelah Krotko dekle in Sanje smešnega človeka. Novela Krotko dekle je tako v idejnem kot v psihološkem pogledu vrh razmišljanj Dostojevskega o samomorih, ki jih je objavil v Dnevniku pisatelja za leto 1876 na osnovi poročil o številnih samomorih mladih, o katerih je v tem letu poročal ruski tisk. Novela Sanje smešnega človeka pa se v kontekst Dnevnika pisatelja za leto 1877 vključuje tako z retoričnimi prvinami izpovedi in pridige kot z idejnimi prvinami. S člankom Sanje o spravi povezuje na primer to novelo v Dnevniku tako junakovo zavračanje »znanosti«, ki abstraktno presojo stavi nad življenje, kot utopična vizija zemeljskega raja in ambivaletno zatrjevanje »smešnega človeka«, da samo on pozna resnico. Vse to v noveli posredno dopolnjuje (ali korigira?) retoriko velikodržavnega propagiranja ruskega mesijanizma v publicističnem članku, ki rusko idejo povzdiguje na raven »občečloveškega zedinjenja« in ob tem postavlja nasproti smešnemu Cervantesovemu don Kihotu resnost »ruskega don Kihota«, ki da se ne bojuje z mlini na veter, marveč se kljub svoji utopiji ukvarja z realno obstoječimi problemi.

Bursov, ki ne sprejema literarno-publicistične celovitosti Dnevnika pisatelja, spoznava enotnost Dnevnika v pisateljevi osebnosti, ki da je kot človek nestanovitna, spremenljiva in kapriciozna do te mere, da jo je težko dojeti in razbrati njene misli. Dostojevski, ki je sam izjavil, da »ne bo kronist«, naj bi se po sodbi Bursova pri izbiri in pojasnjevanju dejstev ravnal po osebnih okusih in zavzetostih – tudi po svojih kapricah.[48] Osrednja zavzetost Dostojevskega-publicista in hkrati njegov adut, s katerim naj bi prepričal bralca o splošni veljavnosti svoje resnice (tega Dostojevski-romanopisec ne pozna!), naj bi bila sinteza ruske misli, ki da ni samo dosegljiva, marveč nujna. V kaosu ruskega družbenega življenja pa naj bi bila edina sila, ki bi to lahko dosegla – rusko samodrštvo. To naj bi tudi bil vzrok, pravi Bursov, da je v Dnevniku pisatelja toliko konzervativnih in celo reakcionarnih sodb.[49]

V tem »adutu« in razkoraku med Dostojevskim-romanopiscem in Dostojevskim-publicistom odkriva Bursov – brezizhodnost Dostojevskega-človeka in tragedijo tako Dostojevskega-romanopisca kot Dostojevskega-publicista. Tragedija romanopisca naj bi bila v nedorečenosti pisateljevih misli, tragedija publicista pa naj bi bila v nasprotnem - v dorečenosti misli, ker da je skoraj vsaka izjava Dostojevskega-publicista paradoksalna in neverjetna.[50] – Mi bi pripomnili, da se je Dostojevski, nekdanji katoržnik in prav do konca življenja nadzorovana »oseba«, večkrat moral zaviti v molk in »razumevajoče poljubiti« svoje inkvizitorje nekako tako, a kot človek seveda kar precej drugače, kot njegov molčeči ponižani Kristus iz romana Bratje Karamazovi. – Tudi v tem je veliko sporočilo in svarilo poveličevalca trpljenja Fjodorja Mihajloviča Dostojevskega.

2

Nujnost sinteze ruske misli, osrednje zavzetosti in aduta Dostojevskega- publicista, izvira iz ideologije in ciljev počveništva, ki so v Dnevniku pisatelja osredotočeni na vprašanju, kako premagati razkol v ruski družbi v obdobju po Petru Velikem s pomočjo obnovitve avtohtone ruske kulture. Ob tem osrednjem vprašanju se Dostojevskemu zastavljajo še mnoga druga vprašanja, ki jih opazuje tako z vidika zgodovinskih arhetipov kot z vidika tekočega dogajanja. Posebno pozornost posveča Dostojevski nasprotjem in odnosom med zgodovinskimi silami - med Rusijo in Evropo na eni ter Rusijo in Vzhodom na drugi strani.

Na vsa ta vprašanja Dostojevski kljub pogosti prisotnosti dokončnega odgovora v Dnevniku pisatelja ne daje dokončne rešitve, samo nakazuje jo v smislu globalno-zgodovinske vizije,[51] ki jo je najbolj jasno predstavil v nedokončanem zapisu Socializem in krščanstvo v Beležnici 1864-1865.[52] Globalno-zgodovinska vizija Dostojevskega sprejema sodobnost kot prehodno obdobje civilizacije, ki da je med prvobitnim obdobjem patriarhalnostjo in tretjo in poslednjo stopnjo – obdobjem krščanstva, ko je ideal dosežen in se razvoj končuje.[53] O vsem tem razmišlja Dostojevski z organicističnega vidika, ki pojmuje človeštvo kot organizem in na ta pojem projicira organsko povezanost duhovnega in socialnega razvoja človeštva: »Človeštvo kot celota je seveda samo organizem. Ta organizem ima nedvomno svoje zakone bitja. Človeški razum jih odkriva. Kar predstavljajte si, da ni Boga in nesmrtnosti duše (nesmrtnost duše in Bog – sta eno in ena je ta ideja). Povejte mi, zakaj naj bi potem sploh živel, izkazoval dobroto, če bom na zemlji popolnoma umrl? Brez nesmrtnosti je vsa zadeva v tem, da dosežem svoj čas, potem pa naj vse gori. Če pa je tako, zakaj ne bi (če se seveda zanesem na svojo iznajdljivost in um, da me ne bo zasačil zakon) tudi ubil drugega, ga oropal, okradel, ali pa, če ne bi že ubijal, lepo živel na račun drugih, samo za svoj trebuh? […] Kakšna pa naj bo ta družba, če so vsi člani drug drugemu sovražniki?« (ZD 30/1). Tako naravnano mišljenje, ki se nam razkriva v pismu Dostojevskega N. L. Ozmidovu februarja 1878, je prisotno tudi v zapisu Socializem in krščanstvo in se izrazi ob misli na ideal Kristusa in idealnega človeka prihodnosti v protipostavljanju dveh socializmov – tistega, čigar cilj je v napolnjenem trebuhu in socialnem mravljišču, in tistega, ki bo »v imenu lepote ideala prišel do prepričanja, […] da pomeni najvišji ukaz samemu sebi žrtvovanje samega sebe [kot se je za odrešitev vsega človeštva in vsakega človeka posebej žrtvoval Kristus, op. A. S.]«.[54]

Problem o odnosu socializma do krščanstva je nenehno prisoten tudi v Dnevniku pisatelja. Zasledimo ga že v Dnevniku za leto 1873, čeprav se Dostojevski, kot smo že omenili, pritožuje, da kot urednik revije Graždanin ne more izpeljati svojega programa, ki bi se osredotočil prav na ta problem.[55] V članku Nekdanji ljudje, ki je sicer naklonjen tako Hercenu kot Belinskemu, spregovori Dostojevski ob ideoloških hibah socializma, ki jih kritično odkriva pri obeh zahodnjaško usmerjenih razumnikih. Hercen je po njegovem mnenju »moral postati socialist«, ker je »bil zmeraj, povsod in vse življenje predvsem »gentilhomme russe et citoyen du mond, kratko malo proizvod prejšnjega fevdalizma, ki ga je sovražil in iz katerega je izšel, in to ne samo po očetu, ampak prav zato, ker se je odtrgal od rodne grude in njenih idealov«. Belinski, ki nasprotno po mnenju Dostojevskega »sploh ni bil gentilhomme«, a je vendar »bil strasten socialist«, naj bi se ves prepustil socialistični ideji in »začel pri samem bistvu stvari« - ateizmu.(ZD 21, 8-12). Zagnana kritičnost ideologa Dostojevskega gre celo tako daleč, da po krivem obdolži ateista Belinskega že skrajnega zavračanja Kristusa.[56] V Beležnici 1872-1875, ki deloma spremlja Dnevnik pisatelja za leto 1873, zasledimo tudi neko ne povsem odklonilno opredelitev socializma: »Socializem – je prav to krščanstvo, vendar misli, da lahko vse doseže z razumom.«.(ZD 21, 254) V Dnevniku pisatelja za leto 1881, ki naj bi prinesel nekakšno sintezo večletnega razmišljanja Dostojevskega o tem vprašanju, pa je zapisana sodba, ki ne dopušča nikakršnega kompromisa in načeloma zavrača zahodnoevropski socializem. V članku Prva korenina. Namesto krepkega finančnega tona obnavljam stare besede … postavi Dostojevski nasproti zahodnoevropskemu socializmu, ki ga povezuje s katolištvom in nekaterimi ideologijami Zahoda, utopični ideal »ruskega socializma«; pri tem se sklicuje na ideale ruskega kmečkega ljudstva in zatrjuje: »Niti v komunizmu, niti v mehanističnih oblikah ni socializma ruskega ljudstva: to namreč veruje, da se bo navsezadnje rešilo z občim svetovnim zedinjenjem v Kristusovem imenu. To je naš ruski socializem!«[57]

Zablode, ki jih zaznava pri zahodnoevropskem socializmu, in idealne prednosti, ki jih priznava »ruskemu socializmu«, odkriva Dostojevski tudi v spopadu, kot on sodi, treh temeljnih, po izvoru evropskih, po pomenu kar svetovnih idej – katoliške ideje, protestantske ideje in slovanske ideje, ki da so se že dokončno izoblikovale. (»Tri ideje se postavljajo pred svet in, kot kaže, se že dokončno oblikujejo.«)[58] Vse te ideje sooča Dostojevski tudi s širšega vidika protipostavljanja Rusije in Evrope, ki pri Dostojevskem večkrat temelji na nekaterih apriornih stališčih, znanih že iz Zimskih zapiskov o poletnih vtisih.

Prvo idejo – katoliško idejo, obravnava Dostojevski s širšega zgodovinskega, ne samo religioznega vidika. Katolištvo pojmuje kot idejno silo, ki je vplivala na usode nacij in jih oblikovala skozi stoletja. Francija naj bi na primer bila najbolj popolno utelešenje te ideje, podedovane od starih Rimljanov in njihovega duha. In ta Francija naj bi »skorajda vsa« izgubila sleherno religijo. »Ta Francija, ki je razvila iz idej 89. leta svoj posebni socializem, to je pomirjenje in ureditev človeške družbe že brez Kristusa in zunaj Kristusa, kot je hotelo pa ni uspelo uresničiti v imenu Kristusa katolištvo,« zatrjuje Dostojevski, »prav ta Francija je v revolucionarjih konventa in v svojih ateistih in v svojih socialistih in v sedanjih komunistih še vedno v največji meri vsa okužena s katoliškim duhom in njegovo črko, ko razglaša z usti najbolj zagrizenih ateistov geslo: Liberté, Égalité, Fraternité – ou la mort, torej prav tako kot bi to razglasil papež, če bi bil prisiljen razglasiti in formulirati katoliško liberté, égalité, fraternité …« (ZD 25, 6-7). Tako naravnano razmišljanje publicista, ki želi svojo misel pripeljati do konca, navede Dostojevskega do sklepa, da je sodobni francoski socializem hkrati protest proti katoliški ideji in njeno nadaljevanje z, rekli bi, globalnega vidika: »Francoski socializem namreč ni nič drugega kot nasilno zedinjenje človeštva – je ideja, ki prihaja iz starega Rima in se potem v celoti ohranja v katolištvu.« (ZD 25, 7). Francoska ideja, ki naj bi osvobodila človeški duh katolištva, se je po mnenju Dostojevskega nazadnje spremenila »v materializem, despotizem in nravnost katolicizma« (ZD 25, 7).

Tudi drugo idejo – t. i. protestantsko idejo, pojmuje Dostojevski, ki živi v območju avtokefalne pravoslavne Cerkve in tesno povezuje veroizpoved z nacijo, bolj s širšega nacionalnega, da ne rečemo državniškega, kot religioznega vidika. Protestantizem, ki da v osebnosti Nemca že devetnajst stoletij protestira proti Rimu in njegovi ideji, naj bi se izrazil tako v slepi veri, da »je samo v njem obnova človeštva, ne pa v katoliški civilizaciji«, kot v prepričanju, da se pet let po porazu Francije,[59] »vodilne, najpomembnejše in najbolj krščanske katoliške nacije, […] nihče ne more postaviti na čelo sveta in njegovega preporoda« in »povzdigniti nad germanski duh in besedo, ki jo lahko izreče samo Nemčija« (ZD 25, 7). Dostojevski to možnost odločno zavrne in pribije, da je Nemčija »v vsem svojem devetnajst stoletij trjajočem obstoju […] počela samo to, da je protestirala« in da »sama svoje nove besede sploh ni izrekla«. Če bi nemški protestantizem vendarle premagal svojega sovražnika katolištvo, v kar pa Dostojevski dvomi, potem bi njegov protest izgubil smisel in spremenil bi se v odkrit ateizem, s svojim sovražnikom bi izginil tudi sam (ZD 25, 8).

Edina ideja, ki bi lahko izrazila novo besedo je torej slovanska ideja in Dostojevski jo napove z retorično gradacijo krilatice »ex oriente lux«: »Medtem pa je na Vzhodu zagorela in zasijala z nenavadno in prečudovito svetlobo tretja svetovna ideja – slovanska ideja, porajajoče se ideja, – morda tretja prihodnja možnost rešitve človeških usod in usod Evrope.« (ZD 25, 9). Potem uvodno gradacijo, ki ji sledi napoved nove stihijne sile, novega elementa v človeštvu po razrešitvi vzhodnega vprašanja, podkrepi še z retoričnim vprašanjem: »Kaj je ta ideja, kaj prinaša s seboj zedinjenje Slovanov?« in ugotovi, da ima v spopadu teh treh idej usodno, odločilno zgodovinsko vlogo slovanska ideja. Po vrsti retoričnih vprašanj tipa: »Ali se lahko ideje takih razsežnosti podredijo plitvim, židovstvu podrejenim, tretjerazrednim pomislekom?«, ki sledijo misli o odločilni vlogi slovanske ideje, se Dostojevski sklicuje na modrost, ki da »mora ohraniti in varovati nacije in služiti človekoljubju in človeštvu« in sklene: »Pri nas Rusih sta, seveda, dve strašni sili, ki so vredne kot vse druge sile v svetu skupaj, – to sta celovitost in kar se da tesna enotnost z monarhom.« (ZD 25, 9).

V članku Tri ideje izražena pretenciozna doktrina Dostojevskega-publicista se vije kot rdeča nit skozi ves Dnevnik pisatelja prav do zadnjega zvezka in pogojuje izrazito odklonilen in že aprioren odnos tako do evropske civilizacije kot do ideologij, ki naj bi to civilizacijo utemeljevale. Odrešitev sveta odkriva Dostojevski edino v slovanski ideji, zato se mu razkriva prihodnost Evrope z eshatološka vidika.

Francija, ki naj bi bila naslednica antičnega Rima in njegovega dekadenčnega konca, (ZD 25, 7) naj bi bila kljub vsem družbenim in političnim spremembam v revolucijskih in monarhističnih prevratih, s svojimi republikanci in proletarci, z Napoleonom ali brez njega (ZD 25, 148) – civilizacijska konstanta. Takšna Francija, po sodbi Dostojevskega, »se ne glede na 89. leto v vsem devetnajstem stoletju (Ludvik-Filip, Napoleon III., Thiers) s svojo politiko vztrajno zavzema za katolištvo, za Rim, za posvetno papeževo oblast« (ZD 21, 184) in lahko prej ali slej pričakuje samo nov »rdeči prevrat« in potem spet obnovitev kakršne koli monarhije (ZD 25, 159).

Še bolj črnogled in obsojajoč je Dostojevski, ko govori o katolištvu. Katolištvo je zanj, pojmovano s širšega političnega, ne samo religioznega vidika. Naj navedemo samo eno od mnogih njegovih izjav o tej »sili« - to je »strahotna okamenelost, ki je morala prav v našem stoletju okameneti. Ta strašna vera je bila glavna poguba za vso Evropo. Tretja hudičeva skušnjava« (ZD 22, 164).

Kritičen odnos do socializma navezuje Dostojevski tako na usodo Francije kot katolištva in ga stavi ob komunizem z motivom ‘mravljišča’ in temo ‘izgube osebne svobode’: »Komunizem! Nesmisel! No, ali bi bilo možno, da bi se človek prilagodil družbi, v kateri mu ne bi bila odvzeta samo vsa osebnost, marveč celo možnost dobrih del?« (ZD 24, 299).

Konzervatizem? Da, konzervatizem, vendar posebne vrste. Opira se med drugim na evangeljske prilike o tem, kako hudič skuša Jezusa. V ospredju je »tretja hudičeva skušnjava« – projicirana na permanentni boj za oblast, ki ga Dostojevski sluti tudi v prihodnosti: »Kakšna razlika naj bi bila med nedavnim Napoleonom in proletarcem, ki je obljubljal vse, povrnil vse in opeharil vse, samo da bi prišel do oblasti« (ZD 22, 92). To pa je slutnja, ki jo revolucije, vojne in drugi spopadi v dvajsetem in, žal, tudi v enaindvajsetem stoletju potrjujejo. Za Dostojevskega je boj za oblast zgodovinska stalnica, vsaj za obdobje, ki ga sprejema kot prehodno civilizacijo. V njem odkriva tudi drugi dve hudičevi skušnjavi – pretenzijo polastiti se skrivnosti[60] in še posebej željo odrešiti človeštvo z dosego materialnega blagra (»spremeniti kamne v kruh«). V tej razmeroma neprijazni Evropi pa Dostojevski kljub vsemu odkriva tudi prisotnost visokih vrednot – predvsem seveda v umetnosti.

3

Ena teh vrednot je poleg božanskega, na svetu nedosegljivega ideala – Kristusa, drugi ideal Dostojevskega – človeški ideal – »vitez žalostne podobe, najbolj velikodušen med vsemi vitezi, kar jih je bilo, najbolj prostodušen na tem svetu in eden tistih ljudi, ki imajo izjemno dobro srce« – don Kihot. Dostojevski, avtor mnogih paradoksov, ga predstavi v nekoliko nenavadnem kontekstu eseja Samo laž lahko reši laž. Don Kihot, o katerem že leta 1868 zapiše 1./13. januarja v pismu S. A. Ivanovi, da je med vsemi »lepimi osebami« najbolj popoln v krščanski literaturi (ZD 28/2, 251), dobi veljavo kot naiven, nezaščiten »lep človek« šele ob svojem stvarniku Miguelu de Cervantesu Saavedri, ki je v svoji genialni umetnini, romanu Don Kihot, pokazal, kako težko je na tem svetu povezati lepoto in dobroto z resnico; človek dobre volje, pa ne samo on, se zaradi že nepremagljivih »težav tu in zdaj« zateče v svet utopije in se rešuje z lažjo. Ta problem je vse življenje vznemirjal tudi Dostojevskega. Z njim se je na primer spopadal, ko je skušal oblikovati »popolnoma lepega človeka« kneza Miškina, osrednjega literarnega junaka romana Idiot, z mislijo na nezaščitenega ponižanega Kristusa, z njim se je mučil vse življenje pri že tragičnem poskusu odkriti možnosti za uresničitev tako vizije »sinteze ruske misli« kot vizije mesijanske vloge Rusije in ruskega »vsečloveka« pri zedinjenju vsega človeštva v svet enotne zgodovine. V spoštovanju do stvaritve genija, ki naj bi ga mučila enaka »prekleta vprašanja«, je zato brez pomislekov zapisal: »Te najbolj žalostne knjige med knjigami človek ne bo pozabil vzeti s seboj na poslednjo božjo sodbo.«[61]

Dnevnik pisatelja potrjuje in dopolnjuje tudi tisto pohvalno sodbo o evropski literaturi in kulturi, ki jo je Dostojevski zapisal v predgovoru k izdaji ruskega prevoda romana Notre Dame de Paris leta 1862. Misel bodočega avtorja romana Bratje Karamazovi, da je Victor Hugo, avtor romana Notre Dame de Paris, v svojem trideset let pozneje objavljenem romanu Le Misérable (Nesrečniki) izrazil »krščansko in visoko moralno misel« o »preporodu pogubljenega človeka, ki so ga po krivici zlomile okoliščine ter zaostalost stoletij in družbenih predsodkov« (ZD 20, 28-29), je na primer prisotna v članku, posvečenem George Sandovi in junakinjam njenih romanov, dopolnjena z vzhičenostjo nad Goethejevo molitvijo, ki naj bi bila v predsmrtni zahvali njegovega literarnega junaka Wertherja za »svojo človeško podobo«, in podkrepljena z omembami del in navedki iz del velikanov evropske literature, kot so Shakespeare, Schiller, Balzac, Dickens, Heine in še kdo.[62] Na pesimistične, deloma nacionalistično usmerjene dvome publicista se kritično odziva tudi v Dnevniku pisatelja prisotni Dostojevski-pisatelj, morda najbolj odločno, ko v eseju Puškin ponovi v dopolnjeni obliki naklonjenost »staremu svetu – Evropi« svojega literarnega junaka Versilova iz romana Mladenič: »Pravemu Rusu sta Evropa in usoda velikega arijskega plemena prav tako draga kot Rusija sama, kot jim je draga usoda rodne zemlje, ker je naša usoda univerzalnost, ne pridobljena z mečem, marveč z močjo bratstva in našega bratskega prizadevanja za zedinjenje vseh ljudi.« Ta pisateljeva izjava se nahaja v kontekstu, ki je deloma izraz za Dostojevskega nenavadnega kompromisa. Esej-govor, ki ga je Dostojevski prebral na slovesnosti ob odkritju Puškinovega spomenika leta 1880 v Moskvi, naj bi zadovoljil tako ruske slovanofile kot zahodnjake z povzdigovanjem ruskega »vsečloveka« Puškina in mesijanskega poslanstva ruske nove Besede in ruskega genija, ki naj bi bila določena za vzpostavitev »splošnega človeškega bratskega zedinjenja ljudi«.[63] Pri sodobnikih je nastop Dostojevskega na Puškinovih slovesnostih zbudil navdušenje, »tako desni in levi, monarhisti in liberalci, patrioti in zahodnjaki« so našli v besedah takrat že slavnega pisatelja tisto, kar so hoteli slišati, a je temu je kmalu sledilo razočaranje.[64] Kozmos Dostojevskega je namreč preobsežen in kar preveč raznolik, da bi ga lahko zaobjela in si ga prilastila katera koli ideologija in še manj takšna ali drugačna politična miselnost, ki je v Dostojevskem želela in tudi hotela odkriti svojega zaveznika. Dostojevski tudi sam sebi ni bil ravno zvest zaveznik, preveč trpljenja in tragike je doživel in prestajal kot človek v vsakdanjem življenju in kot pisatelj in publicist na svoji poti skozi »peklenski ogenj« dvomov[65] (rekli bi, nezaključenega in v večnost odprtega dvogovora Ivana in Aljoše Karamazova) k resnici »ponižanega« Kristusa.[66]

4

Kar precej bolj brezkompromisen je Dostojevski-publicist, ko govori o ruskem vprašanju (nujni združitvi višjih inteligenčnih slojev z ruskim ljudstvom), o pravoslavju, o slovanskem vprašanju, o vzhodnem vprašanju in zgodovinski misiji Rusije (razpad Otomanskega cesarstva, Konstantinopel in mesijanska pomoč slovanskim bratom na Balkanu) in o mesijanstvu Rusije nasploh, o mestu in vlogi imperijske Rusije v Aziji in ne nazadnje še o judovskem vprašanju.[67]

Tudi tu bi si dovolili samo pripomniti, da se Dostojevski, ko poskuša plavati proti toku oficialnih nazorov svojih vedno budnih nadzornikov (še posebej K. P. Pobedonosceva od leta 1880 oberprokurorja ruske pravoslavne Cerkve) poslužuje »tuje besede«. Tako na primer predstavi v Dnevniku pisatelja za leto 1876, ko so ga vznemirjala številna poročila o samomorih mladih v Rusiji, v monologu Obsodba razmišljanja nekega samomorilca, materialista, o krivičnih naravnih zakonih, ki človeka obsodijo na smrt in tako uničijo človekovo ljubezen do človeštva in človeštva do njega ter jo spremenijo v nič. Monolog je napisan na način velikih monologov Dostojevskega (na primer monologa Ippolita pred ponesrečenim samomorom v romanu Idiot) in prepričljivo v skladu z logiko človeka, ki ne veruje v posmrtno življenje in vrača naravi vstopnico v življenje. Prepričljivost prvoosebne pripovedi, ki je značilna tako za leposlovne kot publicistične žanre v Dnevniku pisatelja, in avtorjevo razumevanje stiske samomorilca sta vznemirila nekatere njegove bralce. Pojavilo se je celo mnenje, da bi članek Dostojevskega lahko napeljal na samomor tudi človeka, ki še nikoli ni pomislil na tako smrt. Dostojevski je tem bralcem odgovoril v članku Nedokazane trditve, ki je nekakšen komentar Obsodbe. V njem Dostojevski nakaže razliko med avtorjem-ustvarjalcem in ustvarjeno literarno osebo. Dostojevski obsoja »logični samomor« z besedami: »… bivanje človeka brez vere v svojo dušo in njeno nesmrtnost je nenaravno, nepredstavljivo in neznosno«. Ob tem pa ne posveča večje pozornosti razkrivanju in razkrinkavanju slabosti samomorilca, bolj je osredotočen na nestrpnost tistih, ki z lahkotnostjo obsojajo drugega, ne da bi poskušali dojeti globlji smisel tuje misli. Razumeti drugega je potrebno še posebej takrat, meni Dostojevski, ko se zastavlja vprašanje o »temeljni in najvišji ideji človekovega bitja« – o življenju in smrti. Zastavitev takega temeljnega vprašanja je vredna globokega premisleka in je morda še bolj pomembna kot so pomembni odgovori na ta vprašanja. Dostojevski sprašuje: »Kaj je to, višja beseda in višja misel?« in odgovarja: »To besedo, to misel (brez katerih človeštvo ne more živeti), zelo pogosto prvi izgovarjajo revni, neopazni ljudje, ki so povsem nepomembni, zelo pogosto celo preganjani, med preganjanjem umirajo in ostajajo neznani.« Dostojevski nadaljuje in sklene misel z opozorilom, bolje rečeno z vero v pomembnost Besede »v višjem pomenu«: »Vendar misel, vendar beseda, ki ju izrečejo, ne umirata in nikoli ne izgineta brez sledu, če sta bili le enkrat izrečeni, – in to je nekaj edinstvenega za človeštvo. V naslednji generaciji ali čez dve, tri desetletja misel genija že zajame vse in vsakogar, potegne za sabo vse in vsakogar, – izkaže se, da zmago slavijo ne milijoni ljudi in ne materialne sile, na videz tako grozljive in neomajne, ne denar, ne meč, ne mogočnost, marveč misel, ki je bila sprva neopazna, pogosto misel na videz povsem nepomembnega človeka.« – Z mislijo Dostojevskega končajmo tudi mi z vero v Besedo, ki pa jo je treba vedno znova dograjevati, dopolnjevati in tudi zavračati – v dialogu s samim seboj in drugim. Dnevnik pisatelja F. M. Dostojevskega nas k temu izziva.

30 Navedek, ki se nekoliko ravna po stilu Dostojevskega, ko ta govori o zahodnoevropskih zadevah, ni ironične narave in upošteva resnobnost misli Rolanda Barthesa.

31 Gl. drugo izdajo: М. Бахтин, Проблемы поэтики Достоевского. Москва: Изд. »Художественная литература«, 1972, 154-155.

32 Gl.: М. Бахтин, Рабочие записи 60-х – начала 70-х годов, в: М. М. Бвхтин, Собрание сочинений. Том 6. Москва: Русские словари. Языки славянской культуры, 2002, 371-431.

33 Gl. Л. Гроссман, Достоевский. Москва: »Молодaя гвардия«, 1965, 472-482.

34 Л. Гроссман, op. cit., 482.

35 Op. cit., 496-500.

36 Op. cit., 512-513.

37 Op. cit., 521-527.

38 Op. cit., 472. – Prim. o tem sodbo Konstantina Močulskega: »Konzervatizem Dostojevskega – je poseben; nekdanji petraševec in politični zapornik pač ne bi smel imeti enakih ciljev kot reakcionar. Sovraštvo do socializma in slovanofilske sanje o krščanskem imperiju so privedli pisatelja v tabor skrajnih desnih. Znašel se je v deželi sovražnikov. Kakšen tragikomičen nesporazum je to sodelovanje največjega duhovnega revolucionarja z izdajateljem Graždanina! (К. Мочульский, Достоевский. Париж: YMCA-PRESS, 1947, 388.

39 Prim. pismo Dostojevskega Eduardu Totlebnu 24. marca 1856 (ZD 28/1, 223-227).

40 Gl. o tem komentar k članku Don Carlos in sir Watkin… v našem izboru.

41 Gl.: К. Мочульский, op. cit., 463.

42 »Vsesluženie«. Utopična ideja Dostojevskega o pripravljenosti Rusije, da pomaga narodom vsega sveta, ki je blizu pisateljevi globalni ideji »vsi smo za vse krivi« iz romana Bratje Karamazovi. – Prim. o tem tudi sodbo K. Močulskega v navedem delu, 461-463.

43 »O stari svet […] Da, tako kot ljubi naša kri, nihče med vami že zdavnaj ne ljubi!« - Алексадр Блок, Собрание сочинений в вости томах. Том третий. Москва-Ленинград: ГИХЛ, 1960, 361. - Prim. besede Versilova iz romana Mladenič: »O, Rusom so dragi ti stari tuji kamni, ti čudeži starega Božjega sveta […] in nam je to celo bolj drago, kot njim samim.« (ZD 13, 377. – Navajam po izdaji: Ф. М. Достоевский, Полное собрание сочинений в тридцати томах. Издательство »Наука«. Ленинградское отделение. Ленинград, 1972-1990. Navedke zapisujem s kratico ZD, številko zvezka in po vejici s številko strani. – Gl. З. Г. Минц, Блок и Достоевсктй, в: З. Г. Минц, Александр Блок и русские писатели. Санкт-Петербург, 2000, 108-112.

44 Б. Бурсов, Личность Достоевского. Роман исследование. Ленинград: Изд. »Советский писатель«, 1974.

45 Op. cit., 18.

46 Л. Гроссман, op. cit. 473-474. Gl. tudi komentar k članku Uvod (v Dnevnik pisatelja za leto 1873) v našem izboru. – Primerjava med socializmom in krščanstvom je zaposlovala Dostojevskega že v štiridesetih letih, v našem izboru jo srečamo tudi v članku Nekdanji ljudje v spominu na Hercena in Belinskega. Najizraziteje je ta tema prestavljena v nedokočanem zapisu Socializem in krščanstvo v Beležnici1864-1865, ki je nekakšno izhodišče vseh pisateljevih razmišljanj o tej temi (gl. F. M. Dostojevski, Nova beseda. Ljubljana: CZ, 1989, 178-180). Več o tem v nadaljevanju spremne besede.

47 Pesem Прощай, немытая Россия/Zbogom, umazana Rusija.

48 Б. Бурсов, op. cit., 539.

49 Op. cit., 529-530.

50 Op. cit., 537.

51 Gl. o tem: Пеэтер Тороп, Достоевский: история и идеология. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 1997, 12-13.

52 Gl. F. M. Dostojevski, Nova beseda, 178-180.

53 Op. cit., 180.

54 F. M. Dostojevski, Nova beseda, 180.

55 Gl. op. 17.

56 Gl. o tem komentar k članku Nekdanji ljudje.

57 ZD 29/1, 19. Gl. tudi komentar k članku Naj prvi povejo …

58 V članku Tri ideje (ZD 25, 5-9).

59 Poraz Francije v francosko-pruski vojni v letih 1870-1871.

60 Prim. Арсений Гулыга, »Я видел истину« (Достоевский), в: Арсений Гулыга, Русская идея и ее творцы. Изд. »Алгоритм«, 2003,112.

61 Gl. esej Samo laž lahko reši laž v prvi knjigi našega izbora.

62 Gl. ustrezna besedila, objavljena v našem izboru.

63 Gl. esej Puškin, objavljen v prvi knjigi našega izbora.

64 Prim. С. С. Аверинцев, »Великий инквизитор« с точки зрения advocatus diaboli, в: С. С. Аверинцев, София-Логос.Киев: »Дух и Литера«, 321.

65 Gl. zapis Dostojevskega v Beležnici 1880-1881 (ZD 27, 86).

66 Gl. Prim. ob tem še »nedvomni paradoks« Dostojevskega, o katerem govori Averincev v prej omenjenem eseju: »Dostojevski, vnet pristaš pravoslavnega čudeža, pravoslavne skrivnosti, še posebej pa – brezpogojne avtoritete pravoslavnih starcev [menihov v podobi starca Zosime npr., op. A. S.] in absolutnega paternalizma pravoslavne monarhije, - ta Dostojevski udarja z gromom in strelo proti čudu, tajni in avtoriteti.« (C. C. Аверинцев, op. cit. 323).

67 O vsem tem podrobneje in z navajanjem konkretnih dejstev, ki so potrebna za razumevanje publicističnih člankov Dostojevskega, govorimo v Komentarjih in opombah na koncu te knjige.

KRONOLOGIJA ŽIVLJENJA IN DELA F. M. DOSTOJEVSKEGA

ROD IN STARŠI

XVI. in XVII. stoletje

V različnih dokumentih, ki govorijo o Jugozahodni Rusiji (ozemlju današnje Ukrajine), so omenjeni nekateri predstavniki rodu Dostojevskih kot zaščitniki pravoslavja in ruskega naroda v boju s katolištvom in Poljaki. – Dostojevski, ki so katoliki, se pridružijo Poljakom in nekateri celo sodelujejo pri volitvah poljskega kralja v letih 1648, 1669 in 1697.

XVII. stoletje

V Litvi, v Minskem okrožju in na ozemlju Pinskih močvirij se je nahajalo posestvo Dostojevo družine Dostojevskih.

XVIII. stoletje

Pisateljev ded Andrej Dostojevski je pravoslavni svetni duhovnik v mestu Braclav v Podoljski guberniji.

1789

Rodi se Mihail Andrejevič Dostojevski (pisateljev oče).

1797 in 1798

Mihail Andrejevič Dostojevski obiskuje v Podoljsku semenišče.

1809

M. A. Dostojevski se spre z očetom in odide v Moskvo.

14. oktobra M. A. Dostojevski postane gojenec moskovskega oddelka Imperatorske medicinsko-kirurške akademije.

1812

Pošljejo »študenta medicine četrtega razreda« M. A. Dostojevskega na delo v različne bolnice, ker primanjkuje zdravnikov.

1813

M. A. Dostojevskega pošljejo v Borodinski pehotni polk.

1818

M. A. Dostojevski dela kot zdravnik stažist v Moskovski vojaški bolnici.

1819

M. A. Dostojevski se poroči s hčerko moskovskega trgovca Fjodora Timofejeviča Nečajeva – Marjo Fjodorovno (rojeno leta 1800).

1820

13. oktobra[68] rodi Marja Fjodorovna prvega sina Mihaila. 16. decembra odpustijo M. A. Dostojevskega iz vojaške službe.

1821

24. marca dobi M. A. Dostojevski mesto primarija v moskovski Marijinski bolnici za reveže.

F. M. Dostojevski

ZGODNJA LETA

1821

30. oktobra (11. novembra po n. št.) se v Moskvi v desnem stranskem poslopju Marijinske bolnišnice rodi Fjodor Mihajlovič Dostojevski.

1823

Družina zdravnika se preseli v levo stransko poslopje Marijinske bolnice (danes Muzej-stanovanje/Muzej kvartira F. M. Dostojevskega, Ulica Dostojevskega 2). – V tem neprijaznem okolju se Dostojevski dan za dnem srečuje z revščino in bedo moskovskega dna. – Družina Dostojevskih ne živi v izobilju, vendar tudi ne trpi bede. – Oče, ki je preživel težko mladost, je zagrenjen in odljuden, nezaupljiv, ozkosrčen, krut, nagle jeze in pretirano skop, družina težko prenaša njegovo neprijazno obnašanje. Posebno neprijetna sta pogosta očetova mračna melanholija in pijančevanje. Največja trpinka je mati Marja Fjodorovna. Moževe značajske slabosti in še posebej njegova izredna ljubosumnost uničujejo zdravje te rahločutne in izredno pobožne ženske, ki je vklenjena v ozek družinski krog, ker njen ljudomrzni mož ne prenaša gostov.

1831

Dostojevski verjetno prisostvuje na predstavi Schillerjevih Razbojnikov. Drama, predstava v moskovskem Malem teatru, in še posebej igra Močalova ga zelo prevzamejo.

1831-1832

Oče privarčuje toliko denarja, da lahko kupi v Tulski guberniji manjše posestvo (dve vasici: Darovoje in Čermašnjo). Marja Fjodorovna in otroci preživljajo tam poletje. – Srečanje s kmetom Marejem.

1834

Jeseni Dostojevskega in njegovega starejšega brata Mihaila vpišejo starši v privatno šolo (penzion z vso oskrbo) L. I. Čermaka.

1837

29. januarja (n. št. 10. februarja) umre v Peterburgu na dvoboju ranjen A. S. Puškin. Dostojevski izve o pesnikovi smrti šele po enem mesecu, novica ga zelo pretrese.

27. februarja umre mati Dostojevskega Marja Fjodorovna.

INŽENIRSKA ŠOLA

Maja pošlje oče sinova Fjodora in Mihaila v Peterburg, da bi se tam vpisala na vojaško Inženirsko šolo.

Dostojevski se v Peterburgu seznani z D. V. Grigorovičem, bodočim pisateljem. Sprijatelji se z romantičnim pesnikom I. V. Šidlovskim, ki zapusti globoko sled v življenju Dostojevskega.

Oče M. A. Dostojevski se upokoji in preseli na svoje posestvo.

1838

Dostojevski obiskuje Inženirsko šolo v Peterburgu. Šolanje v vojaški šoli je za Dostojevskega izredno mučno, še posebej zaradi tega, ker se počuti tujega in osamljenega med sošolci, ki zvečine mislijo samo na bodočo kariero v službi, na bodoča donosna mesta, ki naj bi jim prinesla čim več denarja – tudi s prejemanjem podkupnin in z goljufijami. Dostojevski, ki se zavzeto ukvarja z rusko in tujo literaturo (Homer, Shakespeare, Schiller, Puškin idr.), le redkim razkrije svoje intenzivno notranje življenje. To sta predvsem pesnik Šidlovski in sošolec Grigorovič. Šidlovski, ki v svojem značaju povezuje burno strastnost z globoko religioznostjo, navdušuje Dostojevskega za romantiko (Puškin, Gogolj, E. Th. A. Hoffmann idr.).

1839

Dostojevski, ki je na vojaškem taborjenju, se v pismu očetu pritožuje nad skrajno denarno stisko.

Junija umre na svojem posestvu oče Dostojevskega.

1840.

F. M. Dostojevski piše bratu Mihailu o Schillerju, Homerju in francoskih tragikih (Corneillu, Racinu).

1841

16. februarja bere Dostojevski na večernem sprejemu pri bratu Mihailu odlomke iz svojih dram Marija Stuart in Boris Godunov (deli se nista ohranili).

Dostojevski konča šolanje na Inženirski šoli in dobi 5. avgusta čin inženirja-praporščaka, vendar ostane na šoli na dopolnilnem kurzu za pridobitev oficirskega čina.

1842

Pozimi 1841-1842 pogosto obiskuje koncerte, Aleksandrinsko gledališče in balet.

11. avgusta je Dostojevski po uspešno opravljenem izpitu povišan v podporočnika in vpisan v zadnji oficirski razred na Inženirski šoli.

1843

6. avgusta Dostojevski opravi izpite za oficirja in se 23. avgusta zaposli kot tehnični risar na inženirskem oddelku pri vojnem ministrstvu v Peterburgu; čeprav je zaposlen, nima dovolj denarja in se zadolži.

Ob koncu leta piše dramo Žid Jankelj (delo se ni ohranilo). Vojaško službo težko prenaša, slabo se počuti, vendar kljub slabemu zdravstvenemu stanju večkrat prebedi vso noč ob branju knjig in snovanju različnih literarnih del.

LITERARNI PRVENCI

1844

Dostojevski prevede roman Matilda E. Sueja in Balzacov roman Eugénie Grandet, prevaja tudi George Sandovo.

V januarju doživi v mrzlem Peterburgu tisto, kar je pozneje imenoval »vizija na Nevi« (videnie na Neve). Dostojevski, ki je doslej sledil literarni romantiki in njenim ustvarjalcem, kakor da je spregledal in namesto sveta in junakov iz romanov Walterja Scotta, vzvišene poezije in dramatike F. Schillerja, skrivnosti in fantastike E. Th. Hoffmanna idr., je odkril »fantastično resničnost najbolj fantastičnega mesta na svetu Peterburga«, ki jo je v ruski literaturi doslej najbolj prepričljivo upodobil »skozi solze smejoči se« N. V. Gogolj. Dostojevski zasnuje in piše svoj prvi roman Bedni ljudje, s katerim obogati zgodnji ruski realizem oziroma t. i. naturalno šolo s poetiko t. i. sentimentalnega naturalizma. Decembra izstopi iz službe in se povsem posveti pisateljevanju.

Februarja se Dostojevski odpove pravici podedovati del očetovega podeželskega imetja.

1845

Januarja doživi na sprehodu z Grigorovičem prvi epileptični napad.

Maja seznani Dostojevski z rokopisom romana Bedni ljudje prijatelja Grigoroviča. Grigorovič, ki ga prijateljev roman navduši, svetuje Dostojevskemu, naj pokaže roman Nekrasovu, pesniku in uspešnemu izdajatelju literarnih del. Dostojevski izroči roman Grigoroviču in ta ga odnese Nekrasovu, s katerim v eni noči skupaj prebereta roman. Nekrasov izroči roman Dostojevskega naslednji dan kritiku Belinskemu, ideologu naturalne šole, z besedami: »Pojavil se je novi Gogolj!«. Belinski je tako navdušen nad romanom, da povabi mladega pisatelja na svoj dom. Dostojevski pozneje pripoveduje o srečanju z Belinskim v Dnevniku pisatelja za leto 1877 v članku Ruska satira […]. Stari spomini kot o »najčudovitejšem trenutku v mojem življenju«.

Poleti začne pisati roman Dvojnik.

Jeseni v eni noči napiše Roman v devetih pismih. Pogosto obiskuje Belinskega. (O teh obiskih in sporih z Belinskim piše Dostojevski v Dnevniku pisatelja za leto 1873 v članku Nekdanji ljudje.)

Novembra se seznani s pisateljem Ivanom Turgenjevom, pri katerem na sprejemu prebere Roman v devetih pismih.

15. decembra obišče pisatelja Ivana Panajeva in se zagleda v njegovo ženo pisateljico Avdotjo Panajevo (Gončarovo). Zaljubljenost pri Dostojevskem ni trajala dolgo, vendar je bilo to njegovo edino mladostno ljubezensko doživetje.

December. Literarni večer pri Belinskem, na katerem prebere Dostojevski nekaj poglavij iz romana Dvojnik. Belinski pozorno posluša branje Dostojevskega, vendar ga opozarja, da bi moral jasneje oblikovati svoje misli in se rešiti zapletenega izraza. Dostojevski sprejema kritikova navodila mirno in ravnodušno.

1846

24. januarja izide glasilo naturalne šole Peterburški zbornik pod uredništvom Nikolaja Nekrasova, v katerem je natisnjen tudi roman Bedni ljudje.

Januarju dokonča Dostojevski roman Dvojnik. Prigode gospoda Goljadkina, delo izide 1. februarja v reviji Domovinski zapiski (Otečestvennye zapiski).

Spomladi se prvič sreča z M. V. Butaševičem Petraševskim, vodjo revolucionarnega krožka.

Drugo polovico poletja prebije pri bratu Mihailu v Revelju, kjer nadaljuje pisanje povesti Gospod Proharčin.

1. septembra se vrne v Peterburg, v septembru in oktobru obiskuje Belinskega.

5. oktobra se Dostojevski seznani s pisateljem in publicistom Hercenom.

Oktober – november. Dostojevski piše bratu Mihailu, da pripravlja nov roman Gospodarica in da je zasnoval roman Netočka Nezvanova. Načrtuje izdajo prvih romanov Bedni ljudje in Dvojnik v knjižni izdaji.

November. Z brati Beketovimi – Andrejem, študentom naravoslovja, in Nikolajem, študentom kemije (bodočima znanstvenikoma na področju botanike in fizikalne kemije), uredi skupni dom (»asociacijo«) na Vasiljevskem otoku. – Dokončno se spre z Nekrasovom in uredništvom revije Sodobnik ( Sovremennik), ker sodeluje z revijo Domovinski zapiski (Otečestvennye zapiski).

V tem letu se Dostojevski seznani s pesnikom Apollonom Majkovom, s kritikom in publicistom Valerijem Majkovom, sodelavcem revije Domovinski zapiski, in pesnikom Aleksejem Pleščejevom, članom krožka Petraševskega.

V REVOLUCIONARNIH KROŽKIH

1847

Januarja izide Roman v devetih pismih v prvem zvezku revije Sodobnik.

Od januarja do aprila traja spor med Dostojevskim in Belinskim. Dostojevski nazadnje zapusti krog Belinskega zaradi različnih pogledov na značaj, usmerjenost in funkcijo literature.

V času velikonočnega posta Dostojevski redno obiskuje petkove sestanke krožka revolucionarja M. V. Petraševskega. V času od aprila do julija izhajajo v Sankt-Peterburškem časopisu ( Sankt-Peterburgskie vedomosti) podlistki Dostojevskega.

7. julija – epileptični napad na Senatskem trgu.

Oktobru in decembra izide v deseti in dvanajsti številki Domovinskih zapiskov roman Gospodarica.

1848

Januarja objavi Belinski v Sodobniku pozitivno oceno knjižne izdaje romana Bedni ljudje.

Februarja objavi Dostojevski v reviji Domovinski zapiski črtico Šibko srce.

Marca objavi Belinski članek Pogled na rusko literaturo 1847. leta z negativno oceno romana Gospodarica.

26. maja umre Belinski. Smrt Belinskega izredno prizadene Dostojevskega.

V jesenskem času se Dostojevski zbliža s Petraševskim in Spešnjevom, enim od najbolj radikalnih petraševcev, utopičnim komunistom in pristašem nasilnega prevzema oblasti z revolucijo, z zanimanjem se seznanja s teorijami francoskih utopičnih socialistov.

Septembra izide v Domovinskih zapiskih novela Božično drevo in svatba.

Od oktobra do novembra Dostojevski in Pleščejev obiskujeta radikalnega Spešnejeva in predlagata, naj bi se raje zbirali pri Pleščejevu in ne pri Petraševskem.

Ob koncu novembra in na začetku decembra prisostvuje Dostojevski pri Petraševskem na predavanju K. Timkovskega o Fourieru in komunizmu.

Decembra izide v Domovinskih zapiskih roman Bele noči. Tega leta izidejo še naslednja dela: Polzunkov, Pošteni tat in Tuja žena in mož pod posteljo.

ZAPOR IN OBSODBA

1849

Januarja in februarja izideta v Domovinskih zapiskih prva dva dela romana Netočka Nezvanova.

Od začetka marca do polovice aprila se Dostojevski ob sobotah udeležuje srečanj pri pesniku Sergeju Durovu in pisatelju Aleksandru Palmu, članih krožka Petraševskega.

1. marca agent tretjega oddelka carske tajne policije Antonelli ovadi Dostojevskega, da ga je obiskal Petraševski.

1. aprila se Dostojevski na srečanju pri Petraševskem udeleži razprave o svobodi tiska, odpravi tlačanstva in preoblikovanju sodstva.

15. aprila na sestanku pri Petraševskem prebere Dostojevski pismo Belinskega Gogolju, ki mu ga je poslal Pleščejev iz Moskve.

21. aprila general grof Orlov izroči v imenu Tretjega oddelka imperatorju Nikolaju I. seznam petraševcev, sestavljen na temelju ovadbe agenta Antonellija, in načrt, kako aretirati petraševce.

22. aprila izda Tretji oddelek tajni nalog za aretacijo Dostojevskega. V nalogu je zapisano, da morajo žandarji skupaj z Dostojevskim pripeljati v Tretji oddelek tudi njegove papirje, pisma in knjige.

23. aprila se Dostojevski ob štirih ponoči vrača z obiska pri znancu Grigorjevu, ob petih pridejo ponj žandarji in policisti, preiščejo stanovanje in ga odpeljejo v prostore Tretjega oddelka. Zvečer Dostojevskega odpeljejo v Petropavlovsko trdnjavo.

28. aprila Tretji oddelek dovoli uredniku A. A. Krajevskemu, da v majski številki Domovinskih zapiskov natisne tretji del romana Netočka Nezvanova, vendar brez avtorjevega imena.

Po 6. maju v pojasnilu oziroma pričevanju odgovori Dostojevski preiskovalni komisiji tudi na zastavljeno vprašanje. »Ali je imelo društvo Petraševskega tajne načrte?« V odgovoru Dostojevski med drugim izjavi, da je tudi on govoril o cenzuri, ki takšna, kakršna je, ogroža literaturo. Takšen pritisk cenzure, kot je v Rusiji, lahko pripelje do tega, da bodo izginile mnoge literarne vrste, kot sta satira in tragedija, in da zaradi strogosti cenzure ne bodo mogli obstajati takšni pisatelji, kot so bili Gribojedov, Fonvizin in celo Puškin. Sistem Petraševskega pa da je škodljiv že zaradi tega, ker je sistem, ki je poleg tega utopičen in neuresničljiv.

14. maja piše Dostojevski bratu Mihailu, da je dobil knjige, ki mu jih je poslal v ječo (Shakespeare, Biblija in revija Domovinski zapiski).

Od 30. septembra do 16. novembra poteka sodna obravnava proti petraševcem. – Vojaška sodna komisija obsodi Dostojevskega na smrt z ustrelitvijo, ker je prebiral »zločinsko pismo« Belinskega Gogolju na sestankih petraševcev in ni prijavil oblastem »širjenja zločinskega pisma literata Belinskega o religiji in vladi in prevratniškega spisa poročnika Grigorjeva Vojaški nagovor, ki je pozival na nasilen obračun s cesarjem.

19. novembra sprejme vrhovno sodišče tajni sklep o zmanjšanju kazni petraševcem. Spremenjena obsodba kaznuje »upokojenega poročnika« F. M. Dostojevskega na odvzem vseh pravic in zapor s prisilnim delom za dobo osmih let. Car Nikolaj I. omili kazen na štiri leta prisilnega dela v katorgi in štiri leta vojaške službe v Sibiriji.

22. decembra ob sedmi uri zjutraj – nečloveško kruta sodna burka carja Nikolaja I. na Semjonovskem trgu v Peterburgu. – Zapornike odpeljejo iz ječe na pokritih vozovih na Semjonovski trg. Obsojencem preberejo smrtno obsodbo. Prvo skupino privežejo h kolom. (Dostojevski je v drugi skupini.) Zasliši se povelje za strel. V zadnjem trenutku glasnik prestreže povelje z novim ukazom o pomilostitvi kaznjencev. –Petraševci so dostojno čakali na izvršitev kazni. Dostojevski naj bi Spešnjevu, ki je stal zraven, rekel: »Nous serons avec le Christ«. Spešnjev naj bi mu s posmehom odgovoril: »Un peu de poussière.«

23. in 24. decembra vzamejo Dostojevskemu nekaj popisanih listov, na katerih so zapisani osnutka za roman in dramo ter novela Otroška pravljica (nazadnje objavljena z naslovom Mali junak).

V noči 24. decembra odpeljejo Dostojevskega in nekatere druge jetnike, vkovane v verige, v Sibirijo po poti preko Peterburške-Novgorodske-Jaroslavske-Vladimirske-Nižjenovgorodske-Kazanske-Vjatske-Permske in Tobolske gubernije v Tobolsk. Pot v Sibirijo je trajala petnajst dni po mrazu, ko je temperatura padla tudi 40 stopinj pod ničlo.

KATORGA

1850

9. januarja prispejo zaporniki v Tobolsk. V tobolskem prehodnem zaporu prebivajo kaznjenci do 16. januarja. V stanovanju nadzornika zapora se srečajo z ženami izgnanih dekabristov. Žene dekabristov, med katerimi je tudi Natalija Fonvizina, podarijo Dostojevskemu in sojetnikom po en izvod Nove zaveze. To je tudi edina knjiga, ki jo kaznjenec lahko ima v ječi, od nje se Dostojevski ne loči vse življenje, bere jo, razmišlja ob njej, vedežuje in navedke iz nje (še posebej iz Evangelija) vpleta v svoja dela v želji, da potrdi veljavo lastne misli.

23. januarja ga privedejo v katorgo v Omsku in ga uvrstijo v jetniško četo.

1851

9. aprila opazuje Dostojevski z mešanimi občutki pijančevanje zapornikov drugega dne Velike noči. Pogovarja se z jetnikom Mireckim, poljskim revolucionarjem, ki s sovraštvom opazuje jetnike. Pisateljev spomin iz otroštva na srečanje s kmetom Marejem spremeni njegov odnos do jetnikov; pozneje zapiše v Dnevniku pisatelja za leto 1876 v podlistku Kmet Marej, da je ob tem spominu pri njem izginilo sovraštvo do kaznjencev iz preprostega ljudstva.

November. Jetnikom dovolijo, da za božične praznike pripravijo gledališko predstavo v jetnišnici v Omsku. Dostojevski sodeluje pri pripravah predstave kot režiser. Predstavo so jetniki odigrali 27. decembra – tretjega dne božičnih praznikov.

1854

22. februarja piše bratu Mihailu, naj mu pošlje antične in novoveške zgodovinarje (Vico, Guizot, Thierry, Thiers, Ranke …), ekonomiste in cerkvene očete, Koran, Kantovo Kritiko čistega uma, Hegla, še posebej njegovo zgodovino filozofije, in sklene: »Vsa moja prihodnost je povezana s tem!«

SEMIPALATINSK

2. marca pošljejo Dostojevskega po štirih letih težkega prisilnega dela v katorgi kot navadnega vojaka v sedmi sibirski bataljon v Semipalatinsk.

Pomlad. Dostojevski prebira najnovejša literarna dela ruskih pisateljev in z velikim zanimanjem prebere Lovčeve zapiske Turgenjeva.

1. maja komandant sedmega sibirskega bataljona podpolkovnik Belihov izroči načelniku štaba domoljubno pesem Dostojevskega Ob evropskih dogodkih v letu 1854.

20. novembra pride v Semipalatinsk za državnega tožilca baron Vrangel in prinese Dostojevskemu denar in pisma, ki mu jih pošiljajo njegovi sorodniki.

1855

V začetku leta se Dostojevski seznani z družino uradnika A. I. Isajeva, strastno se zaljubi v njegovo ženo Marijo Dmitrijevno.

Maja se družina Isajevih preseli v Kuzneck, odhod Marije Dmitrijevne spravi Dostojevskega v obup.

4. avgusta umre v Kuznecku A. I. Isajev.

Novembra dobi Dostojevski čin podoficirja.

V tem letu prične Dostojevski pisati roman Zapiski iz Mrtvega doma.

1856

Februar. Baron Vrangel se v Peterburgu poteguje za Dostojevskega pri vplivnih osebnostih (pri generalu-adjutantu Eduardu Totlebnu, junaku v bojih za Sevastopol v vojni s Francozi in Angleži v letih 1854-1855, in pri njegovem bratu Adolfu, nekdanjemu sošolcu Dostojevskega na Inženirski šoli v Peterburgu).

24. marca Dostojevski napiše pismo generalu Totlebnu, v katerem prosi »s slavo ovenčanega« branitelja Sevastopolja«, naj mu pomaga pri njegovih prizadevanjih, da bi se rešil vojaške službe; ob tem mu zagotavlja, da se zaveda svoje krivde in da ga je ob vseh mukah, ki jih je preživel v katorgi, najbolj mučila zavest o zablodah, za katere je bi »pravično« kaznovan.

Oktober. Dostojevski napreduje v praporščaka tudi zaradi tega, ker je napisal dve domoljubni pesmi.

1857

Februarja komandant sedmega sibirskega polka dovoli Dostojevskemu, da se poroči z vdovo Marijo Dmitrijevno Isajevo.

6. februarja se Dostojevski poroči z Marijo Isajevo v Kuznecku.

Sredi februarja na poti iz Kuznecka v Semipaltinsk doživi Dostojevski v Barnaulu močan epileptični napad, tam počiva štiri dni.

20. februarja se vrne v Semipalatinsk.

17. avgusta je objavljena uredba, ki vrača Dostojevskemu plemiški naslov.

Avgusta izide v reviji Domovinski zapiski novela Mali junak, ki jo je Dostojevski napisal leta 1849 v ječi Petropavlovske trdnjave.

1858

Dostojevski prosi, naj ga odpustijo iz vojske in mu dovolijo, da se naseli v Moskvi.

Dostojevski snuje povest Stričkove sanje in roman Stepančikovo in njegovi prebivalci.

1859

V marčevski številki revije Ruska beseda ( Russkoe slovo) izide povest Stričkove sanje.

18. marca odpustijo Dostojevskega iz vojske.

24. marca Vojno ministrstvo v zaupnem dopisu obvesti komandanta Sibirskega korpusa Gasforta, da je Dostojevski odpuščen iz vojske in pod stalnim policijskim nadzorom.

TVER

Okoli 19. avgusta pride v Tver. Tam preživi jesen.

26. avgusta piše pesnik Nekrasov Mihailu Dostojevskemu, da je vedno cenil in ljubil njegovega brata Fjodora in da bi mu bilo prijetno objavljati njegova dela v reviji Sodobnik.

Oktobra načrtuje Dostojevski izdajo izbranih del v treh knjigah.

8. oktobra vrne Nekrasov Mihailu bratov rokopis romana Stepančikovo in njegovi prebivalci, ker mu delo ni všeč.

25. novembra dobi Dostojevski od tverskega gubernatorja sporočilo, da se lahko naseli v Peterburgu. Tja odpotuje z ženo in njenim sinom v drugi polovici decembra.

PETERBURG

Okoli 20. decembra prispe Dostojevski z družino v Peterburg.

OBDOBJE REVIJ

1860

Januarja izideta v Moskvi dve knjigi izbranih del Dostojevskega. – Dostojevski se seznani in sprijatelji z igralko Aleksandro Šubert.

8. julija dobi brat Dostojevskega Mihail od Peterburškega cenzurnega komiteja dovoljenje za izdajo revije Čas (Vremja).

V septembru sestavi Dostojevski program revije Čas in pošlje programski oglas revije osrednjim časopisom (literatura, znanstveni članki, notranje novice, politični pregledi in drugo gradivo).

Septembra objavi tednik Ruski svet (Russkij mir) roman Zapiski iz Mrtvega doma.

1861

Januarja izide prva številka revije Čas, v njej začne izhajati roman Ponižani in razžaljeni. – Med glavnimi sodelavci pri reviji sta tudi estet Nikolaj Strahov in pesnik Apollon Grigorjev. Program za revijo napiše Dostojevski. Nova revija naj bi propagirala zbližanje civilizacije z duhom in etičnimi načeli ruskega ljudstva, kar naj bi privedlo do občečloveške sinteze vseh v trpljenju porojenih idej Evrope v ruski ideji sprave in zbližanja z ljudstvom. Program revije Čas je hkrati manifest »počveništva«.

19. februarja Aleksander II. podpiše manifest o odpravi tlačanstva. - Osvoboditev kmetov je ustrezala svobodomiselnim idejam Dostojevskega-petraševca. Dostojevski je kot član krožka Petraševskega menil, da je odprava tlačanstva za nadaljnji razvoj Rusije nujna. Zagovarjal je legalno odpravo tlačanstva »z vrha«, vendar je sodil, da bi v skrajnem primeru, če legalna osvoboditev kmetov ne bi bila mogoča, bilo potrebno, da se to doseže z vstajo. – V reviji Čas spregovori Dostojevski o kmečkem vprašanju pred objavo carjevega manifesta v vabilu bralcem, naj naročijo časopis. Prepričan je, da bi bila kmečka reforma celo bolj pomembna, kot so bile reforme Petra I.; reforma bi omogočila, da se ljudstvo izobrazi in tako približa višjim slojem ruske družbe.

21. februarja objavi revija Čas »manifest njegovega veličanstva« o kmečki reformi in tretji del romana Ponižani in razžaljeni.

V aprilski številki revije Čas je objavljeno nadaljevanje romana Zapiski iz Mrtvega doma.

Meseca julija konča Dostojevski roman Ponižani in razžaljeni in ga pripravi za tisk v reviji Čas.

Septembra objavi v petem zvezku revije Čas novelo Apollinarije Prokofjevne Suslove Dokler bo tako (Pokuda).

Na začetku šestdesetih let obiskuje Dostojevski sestro Apollinarije Suslove Nadeždo. Nadežda Suslova je študentka medicine (najprej izredna na Moskovski medicinsko-kirurški akademiji, potem redna v Zürichu, kjer leta 1867 diplomira in tako postane prva ruska zdravnica).

Dostojevski se sestaja z radikalno mladino in polemizira z njenimi revolucionarnimi nazori. Tega leta se seznani z dramatikom A. N. Ostrovskim, s kritikom N. A. Dobroljubovom in drugimi. Sreča se s pisateljem Saltikovom-Ščedrinom.

1862

Januarja prične izhajati v reviji Čas drugi del romana Zapiski iz Mrtvega doma. – Delo doživi pri bralcih in kritikih izjemen uspeh: I. S. Turgenjev ga primerja z Dantejevim Peklom. A. I. Hercen pa z Michelangelovo Zadnjo sodbo.

Maja objavi ruski revolucionar P. T. Zajčnevski razglas Mlada Rusija. Dostojevski najde en izvod razglasa pred vrati svojega stanovanja. Razglas ga tako vznemiri, da se odpravi k Nikolaju Černiševskem in mu izrazi svoje nezadovoljstvo.

7. junija. Dostojevski prvič odpotuje v tujino.

15.-16./27-28. junija. Dostojevski v Parizu.

27. junija/9. julija. Dostojevski se odpravi v London. Tu 4./16. julija obišče Hercena. – Hercen v pismu N. P. Ogarjovu zapiše, da se je srečal z Dostojevskim, ki da je naiven in ne povsem razumljiv, vendar prijeten človek.

V Londonu se seznani z anarhistom M. A. Bakuninom.

15./27. julija odpotuje v Köln. Potem obišče še Švico (Ženeva) in Italijo. – Po pričevanju N. Strahova Dostojevskega v tujini ne zanimajo niti narava niti zgodovinski spomeniki in umetnine, razen tistih najpomembnejših, vsa njegova pozornost je posvečena predvsem ljudem, njihovi naravi, njihovemu značaju in obnašanju.

Septembra se vrne v Peterburg.

V novembrski številki revije Čas izide Nespodobna anekdota (Skvernyj anekdot).

Pozimi 1862-1863 se Dostojevski zbliža z Apollinarijo Suslovo, z njo doživlja najbolj strastno in burno, a tudi mučno in ambivalentno ljubezen.

1863

V prvi številki revije Sodobnik objavi Saltikov-Ščedrin anonimni članek (Literarni pripis), ki sproži dolgo in žolčno polemiko med Dostojevskim in sodelavci revije.

V drugi in tretji številki revije Čas izhaja feljton Zimski zapiski o poletnih vtisih.

24. maja prepove cenzura izhajanje revije Čas zaradi članka Nikolaja Strahova Usodno vprašanje, posvečenega razmeram na Poljskem.

Avgusta Dostojevski drugič odpotuje v tujino.

26. avgusta (n. št.) se Dostojevski sestane v Parizu z Apollinarijo Suslovo.

Od 3. do 4. septembra potujeta Dostojevski in Suslova v Italijo.

Od 5. do 8. septembra je Dostojevski v Baden-Badenu. – Strastno se posveča igri na srečo (ruleta). – Sreča se z I. S. Turgenjevom.

September – oktober. Dostojevski in Suslova v Italiji (Rim, Livorno, Torino, Neapelj).

Jeseni Dostojevski zasnuje roman Srečkar in Zapiske iz podtalja.

Meseca oktobra se vrne v Rusijo.

Bolezen (jetika) žene Dostojevskega Marije Dmitrijevne se zelo poslabša.

December. Pesnik Nekrasov podari Dostojevskemu pesniško zbirko in ga opozori, da je v njej natisnjena pesnitev Nesrečniki (rus. nesčastnye – ljudska oznaka za zapornike): »Mislil sem na vas, ko sem to pisal; o vas sem to napisal.«

1864

Brat Dostojevskega Mihail dobi dovoljenje za izdajo revije Epoha.

21. marca izide prva številka revije Epoha, v njej je natisnjen prvi del Zapiskov iz podtalja (drugi del izide v četrti številki).

15. aprila umre v Moskvi pisateljeva žena.

Maja objavi Saltikov-Šćedrin v peti številki revije Sodobnik članek Literarne drobtinice z dramskim zapisom Bregovnice, v katerem napada revijo Epoha.

Dostojevski odgovori na napad Saltikova-Ščedrina z nepodpisanim člankom Gospod Ščedrin ali Razkol med nihilisti, ki ga objavi v peti številki revije Epoha.

10. julija umre v Pavlovsku pisateljev brat Mihail Mihajlovič.

1865

Januarja Dostojevski pogosto obiskuje Nadeždo Suslovo. V nekem pismu ji piše, da jo ljubi z ljubeznijo brata »kot najboljšo sestro«.

V drugem zvezku revije Epoha izide satira Nenavadni dogodek v pasaži. Krokodil. – V časopisu Glas (Golos) neki člankar obtoži Dostojevskega, da je v satiri karikiran N. Černiševski, ki je v ječi. (Dostojevski oporeka temu leta 1873 v Dnevniku pisatelja).

28. februarja A. V. Korvin-Krukovska obvesti Dostojevskega, da je prišla v Peterburg k dedu. – V mesecih marcu in aprilu Dostojevski obiskuje A. V. Korvin-Krukovsko in njeno sestro Sofjo Kovalevsko. – Dostojevski se v Ano Vasiljevno zaljubi in jo prosi za roko, ona ga zavrne.

Junija zaradi hudih denarnih težav neha izhajati revija Epoha. – Policija popiše imetje Dostojevskega, ker pisatelj ne more poravnati dolgov.

Dostojevski se umakne v tujino, 29. julija prispe v Wiesbaden.

ROMAN ZLOČIN IN KAZEN

Na začetku meseca septembra piše Dostojevski A. P. Miljukovu, da je zasnoval povest (poznejši roman Zločin in kazen) in ga prosi, naj povest ponudi ruskim revijam. Med drugim mu piše: »Sedim v hotelu, zadolžen sem od glave do pete, vsi mi grozijo, sam pa nimam niti počenega groša.« Miljukovu ne uspe, pisateljevo ponudbo zavrnejo revije Sodobnik, Domovinski zapiski in Bralčeva knjižnica (Biblioteka dlja čtenija).

Oktobra je Dostojevski v Kopenhagnu.

15. oktobra se vrne v domovino.

Septembra sežge prvo redakcijo romana Zločin in kazen: »Pritegnili so me oblika in novi načrti, in začel sem znova.«

Konec leta se Dostojevski še vedno sestaja z A. P. Suslovo. Dostojevski napove Suslovi: »… če se boš poročila, boš moža naslednji dan zasovražila in ga zapustila.« (To se je tudi zgodilo, ko se je Suslova leta 1881 poročila s šestnajst let mlajšim Vasilijem Rozanovom, se je čez štiri leta z njim razšla in mu zagrenila življenje tudi s tem, da uradno ni hotela priznati ločitve.)

Pri založbi oderuškega Stellovskega izide izdaja Zbranih del Dostojevskega v dveh knjigah.

1866

V reviji Ruski vestnik prične izhajati roman Zločin in kazen.

Marec. Pomočnik ministra za prosveto zahteva od urednika revije Ruski vestnik Ja. K. Grota, naj mu ta pošlje odlomek iz romana, ki naj bi ga po dogovoru z uredništvom revije Dostojevski prebral na literarnem večeru Literarnega fonda. Pomočnik ministra zahtevani odlomek dobi (prvi pogovor Raskolnikova z Marmeladovom) in ko ga prebere, zahteva naj pisatelj na svojem nastopu izpusti iz besedila nekatere »podrobnosti«.

Atentat na carja Aleksandra II., ki ga izvede 4. aprila Karakozov, zelo vznemiri Dostojevskega.

Poletje preživi Dostojevski na dači v Ljublinu v okolici Moskve. – Dostojevski druguje z nečakinjo Sofjo Aleksandrovo Ivanovo (pozneje ji posveti revialno izdajo romana Idiot). – Pripravlja roman Srečkar. – Piše peti del romana Zločin in kazen.

Julij. Dostojevski se spre z uredništvom revije Ruski vestnik zaradi cenzurnih posegov pri objavi devetega poglavja in še posebej prizora, ko Sonja Marmeladova bere Raskolnikovu iz Evangelija.

3. septembra usmrtijo atentatorja Karakozova. (Njegovo ime je večkrat zapisano v beležnicah Dostojevskega in v osnutkih za roman Besi).

Oktober. Dostojevski sklene z izkoriščevalskim založnikom Stellovskim težaško pogodbo, da bi se izvlekel iz hudih gmotnih težav, v katere je zabredel po smrti brata Mihaila in po bankrotu revije Epoha. Zaradi pogodbe je v obupni časovni stiski in preti mu polom. Iz tega položaja ga reši prijatelj Miljukov, ki mu preskrbi spretno stenografistko Anno Grigorjevno Snitkino.

4. oktober. Anna Snitkina prvič stenografira po nareku Dostojevskega na njegovem domu.

29. oktobra Dostojevski Snitkini narekuje zadnje strani romana Srečkar in roman v skladu s pogodbo 1. novembra odnese Stellovskemu.

3. novembra Dostojevski prvič obišče A. G. Snitkino in njeno mamo na njunem domu. – Snitkina predlaga pisatelju, da bi stenografirala po nareku tudi zadnji del romana Zločin in kazen.

8. novembra zasnubi Dostojevski Anno Snitkino v pogovoru, ki iz literarnega nakazovanja ljubezni med umetnikom (skritim Dostojevskim) in mladim dekletom (Snitkino) preide v odkrito razkritje medsebojne naklonjenosti.

13. decembra pisatelj sporoči založniku N. A. Ljubimovu, da mu bo poslal zadnji del romana Zločin in kazen še pred Božičem.

Ob koncu leta izide tretja knjiga Zbranih del Dostojevskega, ki so izhajala v tem letu pri založbi F. Stellovskega.

1867

15. februarja se zvečer ob sedmi uri poročita Fjodor Mihajlovič Dostojevski in Anna Grigorjevna Snitkina v katedrali sv. Trojice (oziroma Izmajlovski katedrali).

V TUJINI. ROMAN IDIOT

14. aprila odpotuje Dostojevski z ženo v tujino, kjer ostane štiri leta. – To je pisateljev beg pred upniki in tudi beg pred »državnim varuštvom«.

29. aprila (n. št.) prispeta Dostojevski in žena v Berlin.

1. maja (n. št.) odpotujeta v Dresden. – V Dresdnu obiskujeta znamenito galerijo. Pisateljevo pozornost pritegneta predvsem Rafaelova Sikstinska Madona in Madona Hansa Holbeina. Navdušujejo ga tudi druge umetnine: Kristus z novčičem Tiziana, Odrešenik A. Carraccija in mitološke slike Clauda Lorraina (posebno slika Acis in Galateja), pozoren pa je tudi na dela Ruisdaela, Watteauja, Wouwermanna in drugih.

4. julija (n. št.) prispeta Dostojevski in žena v Frankfurt na Maini in se še isti dan odpravita v Baden-Baden, kjer se Dostojevski preda hazardni igri na ruleti in zaide v hude denarne težave.

10. julija (n. št.) obišče Dostojevski pisatelja Turgenjeva. Med njima se zaradi idejnih in tudi osebnih nasprotij vname dolgotrajen in boleč spor.

23. avgusta (n. št.) Dostojevski in žena odpotujeta v Basel. V baselskem muzeju Dostojevskega izredno pretrese slika mrtvega Kristusa Hansa Holbeina ml. (Pisatelj izjavi: »Zaradi takšne slike človek lahko še vero izgubi!«).

25. avgusta (n. št.) prispeta Dostojevski in žena v Ženevo. – V Ženevi se Dostojevski sreča s pesnikom N. P. Ogarjovom in prisostvuje prvemu kongresu Lige za mir in svobodo. Na kongresu sta tudi Bakunin in Garibaldi.

26. septembra (n. št.) Prvi osnutek za roman Idiot.

28. november. Načelnik Tretjega oddelka carske tajne policije, katerega agenti zasledujejo Dostojevskega ves čas njegovega potovanja in bivanja v Evropi, general-major V. Mezencov izda ukaz, po katerem morajo obmejni organi kar se da natančno pregledati »upokojenega poročnika Fjodora Dostojevskega« ob vrnitvi iz tujine, če najdejo kaj sumljivega, morajo o tem obvestiti Tretji oddelek, samega Dostojevskega pa aretirati. – Nekdo v anonimnem pismu obvesti o tem Dostojevskega.

6./18. december. Dostojevski pripravlja zadnjo redakcijo romana Idiot.

Zima. Dostojevski pazljivo prebira rusko časopisje.

Dostojevski napiše nekaj osnutkov za roman Imperator in Jurodivyj (»božji človek«).

1868

Januarja prične izhajati v reviji Ruski vestnik roman Idiot.

5. marca (n. št.) se rodi hči Sofija, ki kmalu umre (24. aprila).

Konec maja se z ženo odpeljeta iz Ženeve v Vevey. Poletje preživita v Veveyu, potem se odpravita v Milano. Med potjo se ustavita v Baslu, kjer si v galeriji Dostojevski spet ogleda slike Hansa Holbeina ml. V Milanu Dostojevski večkrat obišče znamenito gotsko katedralo.

Novembra prideta z ženo v Firence in tam preživita zimo 1868-1869.

23. decembra (n. št.) sporoči Dostojevski Apollonu Majkovu, da je končal roman Idiot, da pripravlja veliki roman z naslovom Ateizem in da obiskuje galerije v Firencah. – Dostojevski se navdušuje nad Rafaelovimi umetninami (predvsem nad slikama Madonna della Sedia in S. Giovanni Battista nel deserto) in grškim antičnim kipom Medičejska Venera. – Bere Voltairova in Diderotova dela.

1869

Julija se Dostojevski in žena odpravita v Prago. Med potjo se ustavita v Bologni, Benetkah, Trstu in na Dunaju. Ker se v Pragi ne znajdeta, odpotujeta po treh dneh v Dresden. Tja prispeta na začetku avgusta.

26. septembra (n. št.) se rodi v Dresdenu hči Ljubov (1869-1926, poznejša avtorica spominov na očeta).

3. decembra (n. št.) v Peterburgu vodja t. i. Zveze ljudskega obračuna S. G. Nečajev s skupino štirih pristašev ubije študenta Petrovske akademije Ivanova, ker mu je odrekel pokorščino. Uboj pretrese Dostojevskega in pozneje postane izhodišče za nastanek romana Besi.

December. Dostojevski napiše načrt za roman Življenje velikega grešnika (prej Ateizem).

1870

V mesecih januar in februar izhaja v reviji Zarja povest Večni mož.

ROMAN BESI

6. aprila (n. št.) sporoča Dostojevski Apollonu Majkovu, da pripravlja veliko »tendenciozno stvar«, naperjeno proti nihilistom (Besi).

19. julija (n. št.) izbruhne nemško-francoska vojna. Gmotni in siceršnji položaj družine Dostojevskih se močno poslabša.

19. oktobra (n. št.) pošlje Dostojevski uredništvu revije Ruski vestnik začetek romana Besi.

20.oktobra (n. št.) Dostojevski v pismu M. N. Katkovu piše o umoru študenta Ivanova kot o snovi za roman Besi, o osrednjem junaku romana Nikolaju Stavroginu in o nadaljnjem oblikovanju romana.

V četrtem zvezku Zbranih del Dostojevskega, ki izhajajo pri založbi Stellovskega, izide roman Zločin in kazen.

1871

Marec – maj. Pariška komuna. O njej razmišlja Dostojevski v pismih, pozneje tudi v romanu Mladenič, zapiskih in Dnevniku pisatelja.

Dostojevski v pismu Nikolaju Strahovu odklonilno oceni Pariško komuno.

V začetku julija Dostojevski pred vrnitvijo v Rusijo zažge večji del rokopisov, ki jih je napisal v tujini, ker se boji preiskave na ruski meji (tako smo zgubili večji del rokopisnega gradiva za dela, kot so Idiot, Večni mož in Besi).

1. julija se prične v Peterburški sodni palači proces proti Nečajevu in njegovi skupini. – Dostojevski skrbno prebira gradivo s tega procesa in ga uporablja pri pisanju drugega in tretjega dela romana Besi.

17. julija (n. št.) odpotuje družina Dostojevskih iz Dresdna preko Berlina v Rusijo.

SPET DOMA

8. julija se Dostojevski z družino po štiriletnem bivanju v tujini vrne v Peterburg.

16. julija se rodi sin Fjodor.

30. septembra objavljena časopisna notica o vrnitvi Dostojevskega v domovino vznemiri pisateljeve upnike. Eden med njimi zagrozi Dostojevskemu, da ga bo spravil v zapor za dolžnike, če ne bo poravnal dolga, ki ga je zapustil pisateljev brat Mihail kot lastnik tobačne tovarne.

Zima. V reviji Ruski vestnik izideta prvi in drugi del romana Besi.

1872

Zima. Dostojevski se seznani s Konstantinom Petrovičem Pobedonoscevom, senatorjem in članom Državnega sveta, v domu kneza V. P. Meščerskega.

April – maj. Slikar V. G. Perov slika portret Dostojevskega po naročilu Pavla Mihajloviča Tretjakova, ustanovitelja moskovske Tretjakovske galerije.

Maj – september. Dostojevski je v Stari Rusi v okolici Peterburga.

20. decembra Glavna tiskovna uprava potrdi Dostojevskega za urednika revije Državljan (Graždanin) kneza Meščerskega.

V mesecih november in december izhaja v reviji Ruski vestnik tretji del romana Besi.

Konec decembra Dostojevski pripravi za objavo v reviji Državljan prva poglavja iz Dnevnika pisatelja za leto 1873.

1873

Januarja prične izhajati v prvi številki revije Državljan Dnevnik pisatelja.

Februarja izide v Domovinskih zapiskih polemični članek kritika-narodnika N. K. Mihajlovskega o urejanju revije Državljan, romanu Besi in Dnevniku pisatelja.

Dostojevski se odzove na polemiko Mihajlovskega v reviji Državljan.

V mesecu marcu obiskuje Dostojevski akademsko slikarsko razstavo v Peterburgu. Pisateljevo pozornost pritegnejo dela Makovskega, Perova, Repina in Kuindžija. O sliki Zadnja večerja slikarja Geja zapiše odklonilno sodbo.

11. junija obsodi Sankt-Peterburško okrožno sodišče Dostojevskega na globo 25 rubljev in dva dni zapora, ker je kot odgovorni urednik revije Državljan objavil v reviji notico kneza Meščerskega s carjevim nagovorom kirgiških poslancev in izvlečkom iz govora enega od poslancev brez dovoljenja dvornega ministra.

15. julija umre pesnik Fjodor Tjutčev. – Dostojevski, ki pesnika visoko ceni in navaja v svojih delih, objavi 23. julija v reviji Državljan krajši nekrolog.

Dostojevskega skoraj vse leto muči bolezen, pogosti so epileptični napadi. Primanjkuje mu denarja in zato mora v juliju za nekaj dni v zastavljalnici zastaviti celo svojo uro.

25. decembra v časopisu Glas (Golos) objavijo notico o pripravah izdaje literarnega zbornika Zbirka v korist ljudem, ki trpijo lakoto v Samarski guberniji, med sodelavci je omenjen tudi Dostojevski.

1874

Januar. Dostojevski zaprosi, naj ga zaradi bolezni razrešijo dolžnosti glavnega urednika revije Državljan.

Od 21. do 23. marca prestaja dvodnevno zaporno kazen na policijski postaji v ulici Sennaja v skladu z obsodbo, ki mu jo je izreklo okrožno sodišče 11. junija 1873. – Dostojevski v zaporu ponovno prebere roman Nesrečniki Victorja Hugoja. – V zaporu ga obišče Apollon Majkov in mladi pisatelj Vsevolod Sergejevič Solovjov, sin zgodovinarja Sergeja Solovjova in brat filozofa Vladimirja Solovjova.

April. Dostojevskega obišče pesnik Nekrasov in mu predlaga, naj sodeluje pri reviji Domovinski zapiski.

7. maja povabi Anton Koni, znani jurist in pisatelj, Dostojevskega, naj si ogleda oddelek za mladoletne prestopnike v peterburški jetnišnici (»Tjuremnyj zamok«/ »Jetniški grad«).

7. junija odpotuje iz Peterburga v tujino, v dneh 9./21- 10./22. se ustavi v Berlinu in 11./24. junija prispe v Ems.

ROMAN MLADENIČ

V mesecih juniju in juliju se v Emsu ukvarja z zasnovo romana Mladenič (Podrostok).

Avgusta se Dostojevski vrne iz tujine v Staro Ruso.

Okoli 12. oktobra sporoči Dostojevski v pismu N. Nekrasovu, da revija Domovinski zapiski lahko računa na roman Mladenič.

Pozimi piše Dostojevski v Stari Rusi roman Mladenič.

1875

Januarja prične izhajati v reviji Domovinski zapiski roman Mladenič.

April. Ob urejanju vsega potrebnega za izdajo moževega potnega lista žena Dostojevskega odkrije v Stari Rusi, da ga še vedno nadzoruje tajna policija. Dostojevski potrdi ženino odkritje in ji naroči, naj zahteva od poštnih uslužbencev, naj njunih pisem ne zadržujejo na pošti.

V času, ko se Dostojevski in žena vznemirjata, ker ju policija nadzoruje in stika po njunih pismih, ministrstvo za notranje zadeve razpravlja o tem, da bi bilo dobro odpraviti nadzorstvo nad osebami, ki niso več nevarne.

25. maja odpotuje Dostojevski iz Peterburga v Berlin, iz Berlina odpotuje v Ems 27. maja/8 junija, kamor prispe 28. maja/9. junija.

3./15. julija zapusti Ems in se preko Berlina konec julija vrne v Peterburg.

9. julija je sprejet odlok, s katerim Ministrstvo za notranje zadeve obvešča novgorodskega gubernatorja: »Fjodor Mihajlovič Dostojevski se na temelju predloga gospoda načelnika Ministrstva za notranje zadeve z dne 9. julija prejšnjega leta št. 2438 osvobaja policijskega nadzora.«

10. avgusta se v Stari Rusi rodi sin Aleksej.

Proti koncu meseca avgusta piše Dostojevski iz Stare Ruse A. N. Pleščejevu, naj uredništvo revije Domovinski zapiski ničesar ne črta iz besedila romana Mladenič, ker »pri meni vsaka oseba govori svoj jezik in uporablja svoje pojme«.

Okoli 15. septembra se Dostojevski iz Stare Ruse vrne v Peterburg.

Na začetku meseca novembra zbira gradivo za izdajo Dnevnika pisatelja za leto 1876.

22. decembra Dostojevski pošlje Glavni tiskovni upravi prošnjo za izdajo prve številke Dnevnika pisatelja za leto 1876.

Decembra v dneh pred Božičem Dostojevski pogosto srečuje na cesti kakih sedem let starega dečka, ki berači. Otrokova beda ga vznemiri in dečka sprašuje, kako živi.

Dostojevski se zelo zanima za otroke, še posebej za tiste z družbenega dna, ker želi napisati roman o sodobnih očetih in otrocih. – 27. decembra obišče dom za mladoletne prestopnike.

1876

Januar. Dostojevski spet objavlja Dnevnik pisatelja, vendar tokrat kot samostojno publikacijo.

24. januarja prebere v časniku Glas poročilo o sodni obravnavi proti bankirju Kronebergu, ki je obtožen, da je mučil svojo sedemletno hčer; ko izve, da je obtoženi oproščen, je ogorčen.

3. junija dobi Dostojevski pismo V. A. Aleksejeva, godbenika v orkestru Marijinskega gledališča, ki ga prosi, naj mu pojasni smisel evangeljskih besed »o kamnih spremenjenih v kruh«, o katerih je pisatelj pisal v Dnevniku pisatelja.

Dostojevski odgovori Aleksejevu v pismu 7. junija, v katerem kakor da je nakazana prva zasnova Velikega inkvizitorja: »V skušnjavi hudiča so tri velikanske svetovne ideje, in minilo je že osemnajst stoletij, a težjih, težje umljivih idej od teh ni, še vedno jih ne moremo razvozlati. ‘Kamni in kruh’, to je sodobno socialno vprašanje, okolje …«

Konec oktobra ali na začetku novembra obišče Dostojevski v prehodnem zaporu kmetico Kornilovo, ki je vrgla iz tretjega nadstropja šestletno pastorko (deklica je ostala pri življenju) in bila obsojena na dve leti in osem mesecev zapora v katorgi in na večno izgnanstvo v Sibiriji.

13. novembra dobi pismo Pobedonosceva, ki mu svetuje, naj pošilja Dnevnik pisatelja prestolonasledniku Aleksandru Aleksandroviču (bodočemu Aleksandru III.), ker da so mu na dvoru svetovali, naj prebere nekatere zanimive članke iz Dnevnika.

16. novembra Dostojevski pošlje Dnevnik pisatelja prestolonasledniku Aleksandru.

Večji del meseca novembra se Dostojevski ukvarja z novelo Krotko dekle.

21. decembra dobi pismo Saltikova-Ščedrina, ki ga prosi, naj pošlje reviji Sodobnik krajšo povest.

Zima. Dostojevski dobiva veliko pisem, ki ga obveščajo o samomorih in ga sprašujejo, kaj o teh samomorih on misli.

1877

Januar. Dostojevski nadaljuje izdajanje Dnevnika pisatelja.

Dostojevski obiskuje bolnega pesnika Nekrasova, ki se spominja na njuna prva srečanja leta 1845 v dneh, ko je prebral rokopis romana Bedni ljudje.

V Ruskem vestniku je Dostojevski prebral poglavje iz romana Ana Karenina L. N. Tolstoja, v katerem je zapisan pogovor Levina z Oblonskim o nepravičnosti socialne ureditve; to mu da iztočnico za članek Ruska rešitev vprašanja, objavljen je v februarski številki Dnevnika pisatelja.

23. marca dobi Dostojevski dovoljenje za izdajanje Dnevnika pisatelja brez predhodnega pregleda cenzure.

April. V Dnevniku pisatelja izide novela Sanje smešnega človeka.

V novembru obiskuje Dostojevski težko bolnega Nekrasova, ki mu bere svoje zadnje pesmi.

2. decembra izbere ruska Akademija znanosti Dostojevskega za dopisnega člana v razred za ruski jezik in literaturo.

24. december. Dostojevski sestavi »Memento. Za vse življenje«:

1. Napisati ruskega Kandida.

2. Napisati knjigo o Jezusu Kristusu.

3. Napisati spomine.

4. Napisati pesnitev Štiridesetdnevnica.

NB (Vse to, razen zadnjega romana in Dnevnika pisatelja, ki ga nameravam izdajati, je najmanj za deset let, jaz pa jih imam zdaj 56).«

27. decembra umre N. A. Nekrasov. Dostojevski izve za njegovo smrt naslednji dan. Pokloni se mrtvemu pesniku na njegovem domu in ko se vrne domov, prebira pesmi Nekrasova do naslednjega jutra. 30. decembra spregovori na pesnikovem grobu poslovilne besede, Nekrasova primerja s Puškinom in Lermontovom.

1878

V začetku leta pride k Dostojevskemu vzgojitelj velikih knezov D. S. Arsenjev in sporoči pisatelju carjevo željo, naj bi se seznanil z njegovimi sinovi, na katere bi lahko njegova beseda blagohotno vplivala.

31. marca Dostojevski med predstavniki tiska prisostvuje na sojenju revolucionarki Veri Zasulič, ki je ubila peterburškega mestnega načelnika.

16. maja zaradi močnega epileptičnega napada umre triletni sin Aleksej.

Po sinovi smrti obiskuje družino Dostojevskih filozof Vladimir Solovjov. Žena Dostojevskega prosi Solovjova, naj pregovori moža, da bi se z njim odpravil v Optinski samostan (Optina pustin’).

ZADNJE OBDOBJE. ROMAN BRATJE KARAMAZOVI

23. junija odpotuje Dostojevski v spremstvu Vladimirja Solovjova v Optinski samostan. – Dostojevski razlaga Solovjovu osnovno misel in načrt romana Bratje Karamazovi.

Od 26. do 27. junija sta Dostojevski in Solovjov v Optinskem samostanu. Dostojevski se sestane in pogovarja s starcem Amvrosijem.

29. junija se Dostojevski in Solovjov vrneta v Moskvo.

30. oktobra izroči žena Dostojevskemu uokvirjeno fotografijo Sikstinske Madone, ki jo je pisatelju poslala vdova pesnika Alekseja Konstantinoviča Tolstoja.

December. Dostojevski sestavi podroben načrt za roman Bratje Karamazovi.

1879

30. januarja pošlje Dostojevski uredniku Ruskega vestnika N. A. Ljubimovu Tretjo knjigo romana Bratje Karamazovi.

9. marec. Na literarnem večeru Literarnega fonda sodelujejo Dostojevski, I. S. Turgenjev, pesnik Polonski, Saltikov-Ščedrin in drugi. Dostojevski prebere poglavje Izpoved vročega srca iz romana Bratje Karamazovi.

Aprila pošlje Dostojevski N. Ljubimovu Peto knjigo. Pro in contra romana Bratje Karamazovi. V spremnem pismu zapiše: »Peta knjiga je po mojem mnenju višek v romanu, zato ji morate posvetiti pri objavi posebno skrb.«

Mednarodni literarni kongres izvoli na zasedanju v Londonu (od 9. do 14. junija n. št.) Dostojevskega za člana častnega komiteja pri Mednarodnem literarnem društvu. Častni predsednik društva je Victor Hugo.

Od 20. julija do začetka septembra se Dostojevski zdravi v Emsu. Piše Brate Karamazove.

December. Na literarnem prireditvi v korist peterburških študentov prebere Dostojevski pesnitev Veliki inkvizitor iz romana Bratje Karamazovi, pred branjem na kratko pojasni, kaj bo prebral.

1880

14. februarja Dostojevski na slavnostnem zasedanju Slovanskega dobrodelnega društva prebere osnutek poslanice carju Aleksandru II. ob petindvajsetletnici njegove vladavine. V njej Dostojevski med drugim izpove vero »v resnično, popolno in živo svobodo«.

2. maja Društvo ljubiteljev ruskega slovstva povabi Dostojevskega, naj na enem od slavnostnih zasedanj društva, ki bodo 26., 27. in 28. maja po odkritju spomenika A. S. Puškinu v Moskvi, »počasti spomin velikega pesnika« z govorom.

22. maja odpotuje Dostojevski v Moskvo na odkritje Puškinovega spomenika.

23. maja se Dostojevski pripelje z vlakom v Moskvo, na postaji ga pričakajo sodelavci Ruske misli.

25. maja priredijo v Moskvi slavnostno kosilo v čast Dostojevskemu, v imenu Društva ljubiteljev ruskega slovstva ga pozdravita predsednik S. Jurjev in tajnik N. Aksakov, v njegovo čast spregovorijo še publicist Ivan Aksakov, direktor Moskovskega konservatorija N. Rubinštejn in še dva profesorja.

8. junija nastopi Dostojevski na drugem slavnostnem zborovanju Društva ljubiteljev ruskega slovstva s slavnostnim govorom o Puškinu. – Pisateljev nastop navduši vse prisotne in pozneje tudi rusko javnost, čeprav se v tisku pojavijo tudi nasprotna mnenja. – Društvo ljubiteljev ruskega slovstva izbere Dostojevskega za častnega člana, na slovesnosti mu izročijo lovorov venec. Dostojevski ga zvečer položi na podnožje Puškinovega spomenika.

10. junija odpotuje Dostojevski v Staro Ruso. Tu preživi poletje in zgodnjo jesen. – Otrokom bere klasična dela iz ruske in svetovne literature (Gogolj, Puškin, Gribojedov, Lermontov, Schiller …). Svojih del otrokom nikoli ni bral.

1. avgusta. Izide edini zvezek Dnevnika pisatelja za leto 1880, v njej je natisnjen govor-esej Puškin.

V tem letu obiskuje Dostojevskega Dmitrij Merežkovski in mu bere svoje pesmi. Dostojevski mu pravi: »Za dobro pisanje je treba trpeti, trpeti!«

Dostojevski si zapiše v beležnico: »Pri popolnem realizmu najti človeka v človeku […] Mene imajo za psihologa: ni res, samo realist sem v višjem pomenu, tj. prikazujem vse globine človekove duše.«

1881

Januar. Dostojevskemu se zdravje zelo poslabša.

26. januar. Dostojevski bruha kri. Zvečer se poslovi od družine.

27. januar. Dostojevski spet krvavi.

28. januar/9. februar. Dostojevski sluti, da je to najbrž njegov zadnji dan. Obiskujejo ga znanci, med njimi tudi pesnik Apollon Majkov. Dostojevski nekajkrat pokliče družino in se poslavlja od nje. – Dostojevski umre zvečer ob 8. uri in 38 minut.

29. januar. Izide januarska, zadnja številka Dnevnika pisatelja za leto 1881.

31. januar – zjutraj. Telo Dostojevskega odnesejo v cerkev samostana Aleksandra Nevskega.

1. februar. Množice se zgrinjajo na zadnje slovo od pisatelja F. M. Dostojevskega. Dostojevskega pokopljejo na Tihvinskem pokopališču ob grobu pesnika Žukovskega. Ob odprtem grobu spregovorita tudi pesnik Apollon Majkov in filozof Vladimir Solovjov.

1882-1883. Izide posmrtno Zbrano delo F. M. Dostojevskega v štirinajstih knjigah z biografijo, pismi in zapisi iz beležnic.

68 Datume navajam po starem časovnem štetju, novo časovno štetje (= n. št.) je vsakokrat posebej označeno, razen v primerih, ko sta navedena oba datuma hkrati.

Biografije in biografsko-dokumentarna dela

Biografija, pis’ma i zametki iz zapisnoj knižki F. M.. Dostoevskogo. S. -Peterburg, 1883.

S. V. Belov, F. M. Dostoevskij i ego okruženie. Enciklopedičeskij slovar’. Sankt-Peterburg:«Aletejja«, 2001.

B. Bursov, Ličnost’ Dostoevskogo. Leningrad: »Sovetskij pisatel’«, 1979.

A. G. Dostoevskaja, Vospominanija. Moskva: »Hudož. literatura«, 1981.

Leonid Grossman, Žizn’ i trudy Dostoevskogo. Moskva-Leningrad: Academia, 1935.

L. Grossman, Dostoevskij. Moskva: »Molodaja gvardija«, 1965.

Joseph Frank, Dostoevsky, I. – The Seeds of Revolt, 1821-1849. Princeton (N. J.), 1977; II. The Years of Ordeal, 1850-1859. Princeton (N. J.), 1983; III. The Stir of Liberation, 1860-1865. Princeton (N. J.), 1986.

Janko Lavrin, Dostoevsky. London, New York, 1943. (Dostojevski, Maribor, 1968).

Letopis’ žizni i tvorčestva F. M. Dostoevskogo (1821-1881) v treh tomah. Sankt-Peterburg: »Akademičeskij proekt«, 1993-!995.

Pierre Pascal, Dostoïevski. L’homme et l’œuvre. Lausanne: Editions l’Age d’Homme, 1970.

Jurij Seleznev, Dostoevskij. Moskva: »Molodaja gvardija«, 2007.

Henri Troyat, Dostoevski. Paris, 1935.

Igor’ Volgin, Poslednij god Dostoevskogo. Moskva, 1980.

KOMENTARJI IN OPOMBE[69]

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1873

Uvod

Str. 9. Dvajsetega decembra sem zvedel […] da sem postal urednik »Graždanina«. - Dostojevski je bil urednik revije »Graždanin«/Državljan od januarja 1873 do aprila 1874, občasno je sodeloval pri reviji tudi pozneje. Dnevnik pisatelja, ki ga je Dostojevski objavljal v reviji-tedniku »Graždanin«, je bil nekakšna »revija v reviji« in na ta način le deloma odvisna od ostalih objav. – Revijo »Graždanin« je kot »revijalno glasilo za politiko in literaturo« ustanovil januarja leta 1872 knez V. P. Meščerski (1839-1914) in jo s prekinitvijo v letih 1878-1881 izdajal do leta 1914. – Izdajatelj revije »Graždanin« je pripadal staremu aristokratskemu rodu, po materini strani je bil vnuk znanega pisatelja in zgodovinarja Nikolaja Karamzina (1766-1826) in zelo blizu ruskemu carju Aleksandru III. (car v letih1881-1894). Bil je pisec manj pomembnih romanov o življenju aristokratskih krogov v Peterburgu, pisal je tudi gledališka dela. Po smrti Dostojevskega je v času vladanja Aleksandra III. in Nikolaja II. (car v letih 1894-1917) nadaljeval svoje delovanje kot nasprotnik reform, ki bi utegnile spremeniti obstoječi samodrški režim, sam je označil svojo revijo kot konservativno glasilo, ki »brani avtoriteto cerkve, samodrštva in razkrinkuje vse nauke liberalizma«. – Meščerski si je po sporu z liberalno usmerjenim publicistom G. K. Granovskim (1842-1915), ki je vzdržal kot urednik revije eno samo leto (1872), prizadeval pridobiti za urejevanje revije F. M. Dostojevskega, ker je zaradi upadanja zanimanja za revijo potreboval osebnost, ki bi povzdignila ugled revije. Tako osebnost je odkril v Dostojevskem, avtorju romana Besi (objavljenega v letih 1871 in 1872 v reviji »Ruski vestnik«), o katerem je sodil, da »se je […] kot romanopisec popolnoma pokoril za vse, kar je zagrešil kot politični zločinec leta 1848«. Kljub prepričanju kneza Meščerskega in vladajočih krogov, da so se politični nazori Dostojevskega po objavi romana Besi spremenili, je pisatelj še vedno bil pod tajnim nadzorom policije (odpravljen je bil šele leta 1875). Tretji oddelek (urad političnega nadzora imperatorske tajne policije v letih 1826-1880) je kneza Meščerskega, ko je ta zaprosil, naj mu dovolijo sprejeti Dostojevskega za urednika revije, kljub ugodni rešitvi prošnje opozoril, da urad »ne sprejema odgovornosti za bodočo dejavnost te osebe na položaju urednika«. – Revija je kratek čas izhajala brez predhodne cenzure, kar je omogočalo Dostojevskemu, da se vsaj na začetku urejanja revije ni spopadal s cenzuro, a že razmeroma nedolžna notica o srečanju Aleksandra II. (car v letih 1855-1881) s kirgiškimi poslanci in navedba besed imperatorja (januarja 1873) je spravila urednika v težave. Nepoučeni Dostojevski namreč ni zaprosil za objavo besed Njegovega veličanstva v skladu z »imperatorskim ukazom« iz leta 1870, ki je zahteval, da mora sleherni natis besed imperatorja odobriti »minister imperatorskega dvora«, in tako ga je po tožbi peterburškega cenzurnega komiteja peterburško okrožno sodišče obsodilo na denarno kazen 25 rubljev in na dvodnevni zapor (v peterburškem vojaškem zaporu na Senenem trgu je Dostojevski prestal zaporno kazen 21. in 22. marca leta 1874, kjer je, kot je sam izjavil, »v miru prebral roman Nesrečniki Viktorja Hugoja«). A to ni bila edina kazen, ki je doletela urednika Dostojevskega. Peterburški cenzurni komite je oktobra leta 1873 ugotovil, da je v članku O lakoti neki dopisnik neustrezno poročal o lakoti v Samarski guberniji in tako škodoval vladi. Urednik Dostojevski po ovadbi osebno sicer ni bil kaznovan, kaznovana pa je bila revija »Graždanin«, ki so ji prepovedali prodajo na drobno in jo tako finančno prizadeli. Cenzura je po tej prepovedi poostrila nadzor nad revijo in Dostojevski je večkrat moral odkloniti objavo celo prispevkov oblasti naklonjenih publicistov, nekajkrat pa mu je zaradi neprimernih objav celo grozila ponovna kazenska obsodba. Vse to in utrujajoče redaktorsko delo, s katerim ga je obremenjeval knez Meščerski, ki je poleg tega preprečeval uredniku, da bi v reviji »Graždanin« z objavo prispevkov o zapletenosti ruskega življenja in o različnih idejnih tradicijah v tem življenju dvignil na višjo raven, je Dostojevskega pripravilo do tega, da je v marcu leta 1874 zaprosil Glavno upravo za zadeve tiska, naj ga razreši kot urednika revije »Graždanin«.

»Spreobrnjeni« F. M. Dostojevski, o katerem je knez Meščerski v svojih spominih zapisal, da je to »grandiozna figura prizadevnega in popolnega konservativca«, je vse življenje bil pozoren na socialna vprašanja in kljub odstopanju od uporniških nazorov svoje mladosti je v svojih »kontrapunktičnih« (L. Grossman), večkrat paradoksalnih izjavah ohranjal zvezo s šestdesetimi in celo »revolucionarnimi« štiridesetimi leti, zato najbrž ni po naključju začel svoje pisanje v reviji »Graždanin« s spomini na »nekdanje ljudi« - na Belinskega in Hercena, in zaključil z objavo članka Ena od sodobnih prevar, v katerem zavrača pisanje »psevdoliberalnega tiska« o romanu Besi in o »nečajevcih« ter »petraševcih« (s katerimi je sam sodeloval in zato bil leta 1849 obsojen na smrt) kot o »idiotskih fanatikih«. – Gl. o tem tudi ZD 21, str. 359-370!

Str. 9. … bral [sem] članek o poroki kitajskega imperatorja […] vse je bilo predvideno […] v skoraj dvesto knjigah ceremonij. – Dostojevski se navezuje na članek iz časopisa »Daily News« in prevod tega članka v časopisu »Moskovskie vedomosti«/Moskovske novice. Z ironičnim zapisom o tem, da je na Kitajskem »vse predvideno in preračunano za tisočletje naprej, tukaj (v Rusiji, op. A. S.) pa je za tisočletje naprej vse postavljeno na glavo« ter motivom ‘bambusovih paličic’, s katerimi natepejo neposlušne, je izrazil svojo bojazen pred možnim spopadom s cenzuro.

Str. 10. … takoj bi prenehal izdajati Bismarcka … - Dostojevski omenja tu roman kneza Meščerskega Eden naših Bismarckov, ki je izhajal v letih 1872 in 1873 v reviji »Graždanin« in ki nekoliko presenetljivo (če upoštevamo avtorjevo ideološko naravnanost) upodablja karikirano podobo omejenega, samozadovoljnega visokega birokrata. Dostojevski je o avtorju romana sodil, da je prekomerno ploden pisatelj z zelo skromnim talentom, obsojenim na skorajšnjo pozabo.

Str. 11. »Ne razumem religije, ničesar ne razumem v Rusiji, prav nič se ne razumem na umetnost« … - Ironični namig na Gogoljeve besede, zapisane v Izbranih mestih iz dopisovanja s prijatelji (1847): »Vi ste se nadejali, da poznam Rusijo, kot poznam svojih pet prstov, jaz pa čisto nič ne poznam« (gl. Gogolj, 1952, ZD 8, 311). To Gogoljevo patetično izjavo je Dostojevski parodiral v romanu Besi in jo vključil v govor karikirane podobe »idealnega zahodnjaka« Stepana Trofimoviča. S takim parodističnim postopkom Dostojevski ni omalovaževal Gogoljeve ustvarjalnosti in je kljub kritični parodistični podobi Gogolja, ki jo srečamo že v romanu Bedni ljudje (1846) in potem v romanu-parodiji Stepančikovo in njegovi prebivalci (1859), v mnogih pogledih ustvarjalno sledil Gogolju, kar še posebej velja za poetiko njegovega večkrat groteskno naravnanega »reduciranega smeha« (M. Bahtin), smeha s tragičnim, večkrat že grotesknim prizvokom.

Str. 12. Zelo se bojim, da se bo moral »Graždanin« še dolgo […] pogovarjati s samim sabo. – Dostojevski s to izjavo zapisuje občutek, da zanimanje za revijo upada; število naročnikov proti koncu leta 1873 dejansko ni presegalo števila dva tisoč.

Str. 13. Ko sem se nekoč pogovarjal s pokojnim Hercenom, sem zelo hvalil neko njegovo delo – Z onega brega. – Hercen je umrl v Parizu 9. januarja 1870. Dostojevski tu omenja srečanje s Hercenom meseca julija leta 1862. Hercenovo delo Z onega brega (1847-1850) zasledimo tudi v gradivu za roman Bratje Karamazovi (1879-1880). V beležki pod naslovom Satan Dostojevski v kontekstu izjav osrednjih junakov romana Aljoše in Ivana ter Ivanovega dvojnika Satana ob omembi knjige Z onega brega parafrazira v besedilu Satana Hercenove besede o tem, da Rousseauju njegovi sodobniki niso mogli oprostiti, ker je s svojo izpovedjo razkril skrito »grizenje vesti« njih samih (prim. ZD 15, 617). Motiv ‘grizenje vesti’ beremo tudi v poglavju Satan. Blodnje Ivana Karamazova, ko se Satan roga Ivanu in ga napeljuje na spoznanje, da je to, kar razkriva on, zakrita podoba samega Ivana – »ruskega razsvetljenskega ateista«. (Gl. ZD 15, 78).

Str. 13. To knjigo je […] pohvalil tudi Mihail Petrovič Pogodin … - Zapis se nanaša na članek A. I. Hercen (objavljen v reviji »Zarja« leta 1870) zgodovinarja, pisatelja in publicista M. P Pogodina (1800-1875), ki sicer ne omenja Hercenove knjige Z onega brega, vendar visoko ceni vsa Hercenova dela, ki jih je napisal po letu 1847 v emigraciji.

Nekdanji ljudje

Str. 14. Ta anekdota me je zdaj spomnila na moje prve korake v literaturi … - Hercenova anekdota o Belinskem iz Uvoda k Dnevniku pisatelja za leto 1873 (gl. našo izdajo!) navezuje Dostojevskega na razmišljanje o vlogi generacije štiridesetih let, obdobja t. i. »naturalne šole«. V ospredju sta najizrazitejša predstavnika tega obdobja znameniti kritik V. G. Belinski (1811-1848) in pisatelj, publicist in politik A. I. Hercen (1817-1870). Oba sta, vsak na svoj način, vplivala na oblikovanje miselnosti in umetnosti Dostojevskega; z miselnostjo obeh je nenehno polemiziral, še posebej v spisih, posvečenih tematiki in problematiki odnosa do Evrope in do ruskega zahodnjaštva, a vsega zaradi cenzure, kot je sam izjavljal, tudi o njiju ni mogel povedati (gl. o tem tudi ZD 21, str. 375-374).

Str. 14. … gentilhomme russe et citoyen du mond … - To besedno zvezo srečamo pri Dostojevskem prvič v romanu Besi, tako je hotel Kirillov pred samomorom podpisati svoj članek. V eseju Nekdanji ljudje označuje Dostojevski s to oznako ruske zahodnjake, še posebej Hercena, ki se je po njegovem mnenju kot emigrant odtrgal od rodne »grude« (rus. počva) in njenih idealov.

Str. 15. Nekateri naprednejši predstavniki večine so si takrat to idealno ljudstvo nehote predstavljali kot pariško sodrgo iz leta triindevetdeset. - Dostojevski ima v mislih jakobinsko diktaturo, ki je dosegla višek leta 1793, v kontekstu razmišljanja o odnosu Belinskega in Hercena do idejnega nasledstva francoske revolucije iz let 1789-1795 in revolucije in revolucionarnih idej nasploh; sam Dostojevski je francosko revolucijo odklanjal.

Str. 15. Hercen je moral postati socialist in to prav kot ruski gospodič, … - To oznako Hercena je Dostojevski uporabil v romanu Mladenič (1875) pri upodobitvi zahodnjaka Versilova; ta na vprašanje sina Arkadija, osrednje literarne osebe v romanu Mladenič, ali se je odpravil k Hercenu, ko je emigriral v Evropo, v svoji izpovedi spregovori o sebi kot o ruskem plemiču (»Je suis gentilhomme avant tout et je mourrai gentilhomme«/»Predvsem sem plemič in umrl bom kot plemič!«), ki se odpravi v Evropo, ker ga mori ozračje v Rusiji. Versilov v galeriji v Dresdnu vidi podobo grškega arhipelaga na sliki »Acis in Galateja« francoskega slikarja Clauda Lorraina (Gellée, 1600-1682) (sam jo imenuje »Zlata doba«) in potem kot ruski Evropejec sanja o grškem arhipelagu, ki naj bi si ga »evropsko človeštvo zapomnilo kot svojo zibelko«, ob tem pa doživlja tako ljubezen do domovine kot do vsega človeštva, obenem pa z gledišča, ki združuje nasprotujoče si vidike Hercena in Dostojevskega, govori o poslanstvu ruske misli in krizi Evrope. Krizo Evrope ubesedi Dostojevski v govoru Versilova z zanj značilnim motivom »zahajajočega sonca«, ki ga vplete v besede ruskega Evropejca o prebuditvi iz sanj »v resničnost, v zahajajoče sonce zadnjega dneva evropskega človeštva«.

Str. 15. Odrekel se je temeljem prejšnje družine in zanikoval institucijo družine, a bil […] dober oče in mož. – Dostojevski v tej izjavi ni pravičen v odnosu do Hercena, Hercen je sicer pisal o potrebnih družbenih spremembah in pri tem govoril tudi o spremembah zakonske zveze in načel nravnosti, vendar institucije družine ni zanikal, pač pa je propagiral enakopravnost moškega in ženske v svobodni zvezi zakonskega para.

Str. 15. To je bil umetnik, mislec, sijajen pisatelj, zelo načitan in duhovit človek, … - Dostojevski je bil med prvimi, ki je spoznal in priznal izjemen umetniški talent Hercena in v vsej njegovi dejavnosti odkrival Hercena-pesnika; dobra dva meseca po njegovi smrti je 24. marca 1870 pisal N. N. Strahovu: »… on je bil vedno in povsod – predvsem pesnik. Pesnik prevlada pri njem povsod, v vsej njegovi dejavnosti. Avtor-pesnik, politični delavec – pesnik, socialist – pesnik, filozof - v najvišji meri pesnik!« (ZD 29/1, str. 113).

Str. 15. … izdajal revijo s Proudhonom, … - Hercen je sodeloval pri Proudhonovem časopisu »La Voix du Peuple«/«Glas ljudstva«, ki je izhajal v letih 1849-1850.

Str. 15. … v Parizu [je] hodil na barikade … - O tem je Hercen pisal v arabeski V času nevihte iz cikla Zahodne arabeske, ki ga je vključil v peti del svoje znamenite memoarske knjige Preteklost in razmišljanja/Byloe i dumy (1852-1868).

Str. 15. … je leta triinšestdeset v prid Poljakov poslal svoj poziv ruskim revolucionarjem, … - Dostojevski omenja poziv Ruskim oficirjem na Poljskem, ki ga je Hercen, izdajatelj revije »Kolokol«/Zvon, izdal leta 1862 v času vstaje Poljakov. Uredništvo revije »Kolokol« je menilo, da bi zveza revolucijsko usmerjenih ruskih oficirjev s poljskimi uporniki lahko vzpodbudila rusko osvobodilno gibanje, ob tem pa je sodilo, da se dejavna zveza s Poljaki ne bi smela omejiti samo na odcepitev Poljske od Rusije; prizadevanje po osamosvojitvi Poljske naj bi s svoje strani pripomoglo k uveljavitvi zahtev po preoblikovanju ruske zemljiške uprave in s tem rešitvi agrarne problematike v Rusiji. Dostojevski, ki Poljakom ni bil najbolj naklonjen, ob tem ni pozabil, da je Hercen pozneje v članku M. Bakunin in poljska zadeva (1865) pripomnil, da poljska vstaja ni povlekla za seboj ljudskega gibanja v Rusiji in da je zaradi tega bilo nekaj narobe s to vstajo.

Str. 16. Prva moja pripoved Bedni ljudje ga je navdušila … - Roman Bedni ljudje je krog Belinskega sprejel z navdušenjem takoj, ko je Dostojevski konec meseca maja leta 1845 roman končal in ga pripravil za tisk. Dostojevski je roman najprej prebral pisatelju D. V. Grigoroviču (1822-1900), navdušeni Grigorovič ga je v majski noči ponovno prebral skupaj s pesnikom N. A. Nekrasovom, naslednji dan je Nekrasov izročil roman Belinskemu, ki se je želel osebno seznaniti z avtorjem. Dostojevski se je prvič srečal z Belinskim okoli 1. junija, na to srečanje in navdušenje Belinskega nad romanom ni nikoli pozabil, (Gl. o tem tudi ZD 25, str. 31). Roman je bil objavljen leta 1846 v Peterburškem zborniku, v eni od najpomembnejših publikacij zgodnjega ruskega realizma (t. i. naturalne šole), skupaj s pohvalno kritiko Belinskega.

Str. 16. … leto dni pozneje, sva se iz različnih in v vseh pogledih dokaj nepomembnih razlogov razšla … - Belinski, ki je dojemal roman Bedni ljudje v skladu z doktrino »naturalne šole« in cenil predvsem družbeno kritično naravnanost literature in tako upodobitev »malega človeka« in pavperizma v velikem mestu Peterburgu, ni sprejel pozneje objavljenih del Dostojevskega, ki so izšla v zadnjih letih kritikovega življenja – romanov Dvojnik in Gospod Proharčin (1846). Tako je npr. Belinski v polemiki, ki se je razvnela okrog romana Dvojnik, zavračal napade slovanofilske in tradicionalistične literarne kritike, ki jih je stopnjevala uradna kritika (npr. »Revije ministrstva narodne izobrazbe«); čeprav je moral priznati, da roman Dvojnik ni imel uspeha pri bralcih, je med drugim v članku Pogled na rusko literaturo v letu 1846 priznal, da sicer to delo v javnosti ni imelo uspeha, da pa je avtor v tem romanu »pokazal velikansko ustvarjalno moč« in dodal, da »junakov značaj [osrednje romaneskne osebe Goljadkina, op. A. S.] spada v vrsto najglobljih, najbolj smelih in resničnih koncepcij, s kakšnimi se ruska literatura sploh lahko pohvali«. Nazadnje pa je Belinski vendarle zavrnil romaneskno sporočilo Dostojevskega, ko je zapisal: »Fantastičnost more imeti v naših časih svoje mesto samo v blaznicah, ne pa v literaturi in spada v območje zdravnikov, ne pa pesnikov.« Dostojevski, ki je vse svoje življenje izhajal iz prepričanja, da »ničesar ni bolj fantastično kot resničnost« (gl. članek Don Carlos in sir Watkin v našem izboru!) se s tako oceno Belinskega ni strinjal in se je oddaljil od njega in njegovega kroga tudi zaradi nekaterih svetovnonazorskih in estetskih vidikov (gl. tudi ZD 21, 379-380).

Str. 16. »Internacionalka« je pred dvema letoma enega svojih pozivov začela naravnost z značilno izjavo … - »Internacionalka« so v takratni ruski publicistiki imenovali Prvo internacionalo, ki sta jo leta 1864 ustanovila Karl Marx in Friedrich Engels. Poziva, o katerem govori Dostojevski, pa ni pripravila Prva internacionala, marveč ga je napisal leta 1869 za Alianso socialistične demokracije ruski anarhist Mihail Bakunin.

Str. 16 … zavedal se je, da se mora revolucija nujno začeti z ateizmom. – Ateizem Belinskega in še posebej njegov odnos do Kristusa, v letih katorge in po njej najvišjega ideala in kriterija resnice večnega iskalca F. M. Dostojevskega, sta vznemirjala tako avtorja romana Besi (prim. Stavroginovo izpoved v poglavju Pri Tihonu in t. i. peterburško inačico tega poglavja, ko Stavrogin zlomi križ/gr. stavrós in s tem tudi samega sebe) kot pisca Dnevnika pisatelja; ta zavrača revolucionarno nasilje, torej tisto, kar je revolucionarni demokrat Belinski sprejemal kot nujno zlo, češ da »sanje o svobodni družbi« ni mogoče uresničiti »brez nasilnih prevratov, brez krvi« (gl. o tem še ZD 21, 380-381).

Str. 17. … Belinski se v svoji nenehni, neutrudni zagnanosti ni ustavil niti pred to nepremagljivo oviro, tako kot se je ustavil Renan […] da je Kristus vendarle ideal človeške lepote … - Dostojevski, glasnik estetskega humanizma (enotnosti lepega –dobrega in resničnega) in tisti, ki Kristusa kot ideal popolne lepote sprejema ob omenjanju Ernesta Renana (1823-1892), avtorja knjige Jezusovo življenje/ Vie de Jèsu (1863) že v znamenitem zapisu Socializem in krščanstvo (Beležnica 1864-1865 v: Nova beseda, 1989, 179-180), očita Belinskemu že skrajno zavračanje Kristusa – ideala človeštva in vrednote, ki da jo priznava celo ateist Renan. Dostojevski je ponovno nepravičen do Belinskega. Belinski je namreč v t. i. salzburškem pismu Gogolju pisal sicer v duhu francoske revolucije o Kristusu in svobodi, a je vendar nedvomno poudaril, da je Kristus »prvi slovesno razglasil ljudem nauk o svobodi, enakosti in bratstvu in je z mučeništvom potrdil resnico svojega učenja«. (Gl. še ZD 21, str. 381).

Str. 17. … tam je bil še neki prijatelj Belinskega … - »Neki prijatelj« je najbrž bil V. P. Botkin (1811-1869), somišljenik Belinskega, pisatelj, literarni in umetnostni kritik, ki je sledil zahodnoevropskim socialno-filozofskim tokovom in se v štiridesetih letih navduševal nad spisi Davida Straussa in Ludwiga Feuerbacha. Misel, ki jo navaja Dostojevski, da »bi se Kristus pridružil gibanju socialistov in se mu postavil na čelo«, ustreza Botkinovim nazorom (ZD 21, str.381-382).

Str. 18. … sami Francozi: predvsem Georges Sandova, Cabet […] Pierre Leroux in Proudhon […]. Fouriera so spoštovali že precej manj … - Ideje francoskih utopičnih socialistov so privlačevale Belinskega v letih 1842-1845, ob koncu leta 1846 pa je vztrajno pozival, naj bi Rusi zastavljali vprašanja o ruskem življenju in odkrivali odgovore nanje sami pri sebi doma. – George Sand/psevdonim Aurore Dupin-Dudevant (1804-1876) je zaradi svojih utopičnih idej bila v štiridesetih leti zelo popularna v Rusiji, vse življenje ji je bil naklonjen tudi Dostojevski (gl. v našem izboru esej Nekaj besed o Gerge Sandovi). – Pierre Leroux (1797-1871), filozof in politik, revijo »Revue Indépendante«, ki jo je izdajal od leta 1841 skupaj z George Sand, je bila zelo priljubljena v Peterburgu. - Pierre-Joseph Proudhon (1809-1865), filozof, teoretik anarhizma. Belinski je poznal Proudhonove ideje s posredovanjem somišljenikov po vsej verjetnosti po njegovi knjigi Kaj je lastnina/Qu’est que la propriété (1840), ki jo je imel v svoji knjižnici.

Str. 18. … Feuerbach … - Z nemškim filozofom Ludwigom Feuerbachom (1804-1872) je Belinskega seznanil V. P. Botkin (1812-1869) leta 1842, istega leta je po pričevanju kritikovih sodobnikov »neki njegov« prijatelj prevedel zanj tudi nekatera poglavja iz Feuerbachove knjige Bistvo krščanstva/Das Wesen des Christentums (1841).

Str. 18. … Belinski, ki se v vsem življenju ni mogel naučiti niti enega tujega jezika, … - Poznejši raziskovalci življenja in dela Belinskega trdijo, da se je na univerzi učil nemščine, frančoščine in angleščine in da je v štiridesetih letih bral francoske revije (ZD 21, str. 383).

Str. 18. O Straussu se je govorilo z velikim spoštovanjem. – Z delom Kristusovo življenje/Das Leben Jesu (1835-1836) Davida Friedricha Straussa (1808-1874), nemškega teologa in filozofa, ki je bilo v Rusiji zelo popularno, se je Belinski seznanil že ob koncu tridesetih let in sodil o avtorju tega dela, da je »velik, genialen človek« (ZD 21, str. 383).

Str. 18. … Belinski […]bi se pridružil slavjanofilstvu, … - O »tajnem slovanofilstvu« Belinskega je Dostojevski pisal v feljtonu Zimski zapiski o poletnih vtisih iz leta 1863 (ZD 5, str. 50).

Str. 19. … bi se pridružil kakšni gospe Goegg … - M-me Goegg, žena nemškega republikanca, udeleženca svetovnega mirovnega kongresa leta 1867 v Ženevi, je imela v Ženevi zgleden pedagoško vzgojni zavod. Ime gospe Goegg zasledimo v osnutkih za roman Besi v ironični izjavi Šatova, ki pravi, da bi Belinski lahko postal celo adjutant pri kakšni feministki, kot naj bi bila nemška gospa Goegg, in se ukvarjal s kapricami modnega ženskega vprašanja (gl. ZD 11, str.112).

Str. 19. … na Nikolajevski železnici, … - Nikolajevska železnica, ki je povezovala Peterburg in Moskvo, je bila zgrajena v letih 1843-1851.

Str. 19 … v Tobolsku […] so žene dekabristov preprosile nadzornika jetnišnice ter v njegovem stanovanju pripravile skrivno srečanje z nami.[…] Videli smo te velike trpinke … - Dostojevski se je srečal z ženami izgnanih in zaprtih dekabristov 9. januarja 1850 v Tobolsku na poti v katorgo v Omsku. Tu je N. D. Fonvizinova podarila Dostojevskemu in sojetnikom po en izvod Evangelija, edine knjige, ki jo je lahko imel v ječi. Evangelij je postal za Dostojevskega »knjiga življenja«, od katere se ni ločil vse svoje življenje, bral jo je, o njej je razmišljal in po njej vedeževal. Lahko celo rečemo, da je Evangelij v veliki meri opredeljeval tako njegovo misel kot deloma celo poetiko njegove umetnosti.

Str. 19. Nekega kaznjenca sem po njej naučil brati. – O tem, kako je z ruskim prevodom Evangelija naučil brati in pisati dagestanskega Tatara Aleja, Dostojevski pripoveduje v romanu Zapiski iz Mrtvega doma (1860-1862) (ZD 4, 51-54, 282).

Okolje

Str. 20. … eden najsplošnejših občutkov, ki ga imajo porotniki po vsem svetu[…], občutek oblasti, ali bolje samooblastnosti. – Problematika oblasti v medčloveških odnosih je Dostojevskega vznemirjala vse življenje - tako na ravni širših družbenih, mednacionalnih in religioznih odnosov kot tudi na ravni ožjih družinskih in intimnih odnosov med žensko in moškim. Ruska sodna reforma iz let 1862-1864, je zastavila Dostojevskemu tudi vprašanje (npr. v romanu Zločin in kazen, objavljenem leta 1866), kako razrešiti nasprotje med etično naravnanostjo človeka kot etičnega bitja in sodstvom, ki objektivizira s pravnimi normami odnos do zločina in kazni in v človeku načenja etično samozavedanje ter tako preprečuje »postopno prerojenje človeka«, še posebej če sprejema teorijo okolja..

Str. 27. Med take ideje, ki se skrivajo v ruskem ljudstvu, […] sodi tudi ta, […] »Grešili ste in trpite, tudi mi smo grešni …« – O socialnih vidikih te ideje ruskega ljudstva je pisal Dostojevski v romanu Zapiski iz Mrtvega doma; tam je soočil predstavo ljudstva o zločinu s predstavo uradnih predstavnikov državne represije, ki jih on imenuje »načelništvo« (rus. načal’stvo); protislovje med obema vidikoma (ljudskim in uradnim) naj bi bilo razvidno tudi v različnih oznakah za kaznjenca – ljudsko »nesrečnik« in uradno »zločinec, prestopnik«. – V tem članku ima Dostojevski v mislih porotnike novega sodišča, ki naj bi izrekali obsojencu kazen ob upoštevanju »ljudske pravičnosti in vere«, vendar pri tem naj ne bi prezrli »nedvomnih zločinov« in tako dosodili pravično kazen.

Str. 29. Bil sem v katorgi in sem videl zločince, »zavestne« zločince. […] Nihče med njimi se ni prenehal imeti za zločinca. – Štiriletno obsodbo na katorgo (22. decembra 1849) je Dostojevski prestajal do 15. februarja 1854. V romanu Zapiski iz Mrtvega doma Dostojevski presoja psihologijo zločincev nekoliko drugače, ko piše, da v času prestajanja kazni ni srečal med kaznjenci niti najmanjšega znaka kesanja, niti najmanjše mučne misli o storjenem zločinu, velika večina zločincev naj bi se imela za popolnoma nedolžno.

Str. 30. … s strogo kaznijo, jetnišnico in katorgo bi jih morda polovico rešili. [...] Samoočiščenje prek trpljenja je lažje, … – V romanu Zapiski iz Mrtvega doma je Dostojevski podvomil, da bi zapor ali katorga lahko pripravila zločinca do tega, da bi se pokesal in popravil, čeprav tudi tam govori o očiščujoči vlogi potrpljenja in trpljenja, vendar samo pri »povsem obupanih« kaznjencih; tu zagovarja strogo kazen, ki naj bi zločinca prek trpljenja morda le pripeljala do »samoočiščenja«.

Str. 30. Še nedolgo tega sem nekaj let zapored živel v tujini. – Dostojevski, ki so ga preganjali upniki, se je po ženinem nasvetu umaknil v tujino 15. aprila 1867 in tam ostal do 8 julija 1871.

Str. 30. Obenem sem v tujini z grenkobo opazoval naše absentiste, … - Z oznako absentisti označuje Dostojevski Ruse, ki so živeli v tujini in se s svojo odsotnostjo (lat. absentia) izmikali dolžnostim do domovine.

Str. 32. Žena, ki jo je mož pretepal, se je kratko malo obesila: možu so sodili in sklenili, da je vreden pomilostitve. – Pripoved o surovosti moža, ki pripelje obupano ženo do samomora, je ena od najbolj krutih epizod iz ruskega sodobnega življenja (oziroma tistega, kar Dostojevski označuje s pojmom »tekuščaja žizn’«), primerjamo jo lahko z groteskno naravnanostjo filozofske novele Bobek, objavljeno v istem letniku Dnevnika pisatelja. (Gl. prvo knjigo našega izbora!). Gradivo zanjo je dobil Dostojevski v dopisu, objavljenem v časniku »Moskovskie vedomosti« (oktobra 1872). V njem časopisni dopisnik poroča o krutosti nekega kmeta, ki je svojo ženo pripeljal do samomora in bil obsojen samo na osemmesečno zaporno kazen, in izraža bojazen, kaj bo z njegovo mladoletno hčerko, ki je pričala proti očetu, ko se bo ta vrnil iz zapora.

Str. 36. … razumem vso koristnost in plemenitost odvetniškega poklica, […] Toda včasih si ne moreš kaj, da ne bi odvetnika pogledal še z nekega drugega gledišča … - O odvetnikih je Dostojevski večkrat zapisal razmeroma ostro sodbo, tako je npr. v Dnevniku pisatelja za leto 1876 govoril o »izmotavajočih se« odvetnikih, ki da se lažejo, ko govorijo proti svoji vesti in v nasprotju s kakršnimi koli nravstvenimi načeli; tip odvetnika, ki naj bi bil »miselni prešuštnik«, srečamo v romanu Bratje Karamazovi.

Vlas

Članek zavzema posebno mesto v Dnevniku pisatelja za leto 1873, v njem so v izjemno zaostreni publicistični obliki izražene nekatere temeljne misli Dostojevskega – o ruskem človeku - skrajnežu, o nujni potrebi po trpljenju, ki naj bi bila značilna za ruski narod, o idealu Kristusa, ki naj bi ga nosilo rusko ljudstvo v svojem srcu in o tem, da je rešitev Rusije v ljudstvu. – Tema bogoskrunstva v zgodbi o skušnjavcu in njegovi žrtvi, se sicer navezuje na pisateljeve podobe zapeljivcev, kot so knez Valkovski (roman Ponižani in razžaljeni, 1861), Svidrigajlov (roman Zločin in kazen, 1866) in Stavrogin (roman Besi), vendar je tu skušnjavec grešnik iz ljudstva, kar je bilo za Dostojevskega nekaj povsem novega. »Fantastična, osupljiva zgodba« iz »resničnega dogodka« »o nekem drugem Vlasu«, ki ga pisatelj z ironijo postavi nasproti podobi Vlasa, spokorjenega grešnika iz istoimenske pesmi Nikolaja Nekrasova (1855), je zahtevala posebno podobo pripovedovalca – razsodnega meniha, spovednika in svetovalca, ta naj bi znal bolje kot pesnik Nekrasov razkriti v »velikem grešniku iz ljudstva« resnico o ljudskem iskanju pravičnosti in resnice, ki da je v Rusiji v ljudskem idealu Kristusa.

Str. 38-39 … je pretresla tudi vas, občečloveka in ruskega gentilhomma, veličastna ljudska podoba … - Ironična oznaka Hercena kot »produkta naše plemiške gospode« iz eseja Nekdanji ljudje.

Str. 40. … shimniki, menihi spovedniki in svetovalci. - Menihi, ki so sprejeli »shimo« (gr. shema – zunanja podoba, dostojanstvo), najstrožjo obliko meniškega stanu v pravoslavni Cekvi.

Str. 50. Du Barryjeva je kričala rablju: »Encor un moment, monsieur le bourreau, encore un moment!« - Predsmrtni krik grofice Jeanne-Marie du Barry (1743-1793), favoritke Ludvika XV., ki jo je revolucionarno sodišče obsodilo na smrt z giljotino, omenja v romanu Idiot (1868) Lebedev, napol lažniv, napol burkast »vsevednež« s skorajda porogljivim posmehom kot izraz človeške mizerije. V članku Vlas se motiv predsmrtnega prošnje »encore un moment« grofice du Barry navezuje na pripravo na samomor, ki naj bi s strelom iz puške rešil spokorjenega grešnika pred težo trpljenja in pokore.

Str. 52-53. … nemoč »mladičev iz Petrovega gnezda«, … - Navedek »mladiči iz Petrovega gnezda« iz pesnitve A. S. Puškina Poltava (1828) je Dostojevski večkrat uporabil za oznako izobraženega ruskega plemstva, ki se je pojavilo kot dosežek reform Petra I.

Str. 52-53. Šele z 19. februarjem se je zares končalo Petrovo obdobje ruske zgodovine, … - Misel, da je odprava tlačanstva leta 1861 omogočila Rusiji, da se vrne na pot samobitnega razvoja, ki naj bi jo izgubila zaradi Petrovih reform, ker so te ločile izobraženi sloj od ljudstva, je bila nekakšna stalnica v razmišljanjih Dostojevskega o usodi Rusije.

Ob razstavi

Dostojevski je napisal podlistek ob odkritju umetniške razstave ruskih slikarjev meseca marca leta 1873 v Peterburgu. Razstavljenih je bilo okoli sto slikarskih del, ki naj bi jih poslali na svetovno razstavo na Dunaj. Razstava je bila tako za Dostojevskega kot širšo rusko javnost zanimiva in vznemirljiva, ker je bila pripravljena v času, ko so se uveljavljali v ruski likovni umetnosti t. i. slikarji peredvižniki, združeni v Društvo potujočih razstav (Tovariščestvo peredvižnyh vystavok; ustanovljeno leta 1870, prve razstave v letih 1871 in 1872). Peredvižniki (I. N. Kramski, V. I. Surikov, V. G. Perov, V. E. Makovski, N. N. Ge. idr.) so se z nacionalno in socialno naravnanostjo svojih del spopadli s kanoni akademskega slikarstva, a zaradi delnega zapostavljanja specifičnih prvin slikarstva na račun tematiziranja svojih slik z gradivom iz »resničnega življenja« so zašli v maniro reprodukcije stvarnosti; to maniro peredvižnikov so po svoje poskušali preseči tako slikar Ilja Repin kot posebej slikarji-krajinarji, med njimi npr. Arhip Kuindži, ki ga v podlistku omenja tudi Dostojevski.

V polemiki, ki se je razvnela po odprtju razstave, je Dostojevski zavzel samostojno stališče, ni bil na strani niti akademikov niti realistov, čeprav je slednjim zaradi uveljavljanja motivov in tem iz ruskega življenja, ki jih je evropeizirano akademsko slikarstvo podcenjevalo, posvečal največ pozornosti (še posebej Ilji Repinu). Dostojevski, ki je v Sklepu k romanu Mladenič sam sebe posredno označil za umetnika, ki »ga je prevzelo hrepenenje po sodobnem« (rus. »oderžimyj toskoj po tekuščem«, ZD 13, str. 455), se je zavzemal za upodabljanje aktualnih tem, a je obenem vedno opozarjal na visoke teme poduhovljajočega »ideala« in jih vključeval v svoja dela; nikoli pa ni pozabil tudi na vprašanje o pomembnosti in ustreznosti umetniške oblike. V Beležnici 1872-1875, ki se posredno navezuje na osnutek podlistka Ob razstavi, je zapisal: »Ukvarjati se s formo. In kako človeško globoko je poleg vsega to vprašanje. Tako da niso vsa estetska vprašanja prazna radovednost. Kako velika stvar je umetnost s tega vidika?« (ZD 21, 255).

Str. 53. To že ni prvič, tako da sodobne ruske slikarje v Evropi že nekoliko poznajo. – Rusko slikarstvo je največje mednarodno priznanje dobilo leta 1872 na razstavi v Londonu; predstavljeno pa je bilo v Evropi že prej, leta 1862 v Londonu, leta 1867 v Parizu in leta 1869 v Münchnu.

Str. 53. Prevedite komedijo gospoda Ostrovskega, denimo, Bomo že poračunali ali celo katero drugo - […] in res ne vem, kaj bo iz tega. – Igra Bomo že poračunali (prvotni naslov Bankrot) je ena od zgodnjih komedij A. N. Ostrovskega (1823-1886), objavljena je bila leta 1850, najprej jo je cenzura prepovedala, leta 1859 jo je dramatik predelal, po izvedbi v Aleksandrinskem teatru v Peterburgu in Malem teatru v Moskvi leta 1861 je doživela uspeh, pri Dostojevskem zaradi aktualne vsebine iz ruskega življenja.

Str. 53. … veliko zanimanje mi je zbudila novica, da gospod Viardo […], pod vodstvom gospoda Turgenjeva prevaja našega Gogolja. – Louis Viardo je v knjigi z naslovom Nouvelles russes leta 1845 objavil prevode naslednjih Gogoljevih del: Taras Bulba, Zapiski blazneža, Kočija, Starosvetska graščaka in Vij. Viardo, ni obvladal ruskega jezika, zato sta ruske originale prevedla v francosčino pisatelj Ivan Turgenjev in S. A. Gedeonov (1816-1878), Viardo je te prevode samo stilistično priredil, kot je sam zapisal v uvodu. – Viardo se je kot prevajalec uveljavil predvsem s prevodi španskih del, znan je njegov francoski prevod romana Don-Kihot Cervantesa (1836). Dostojevski je Viardojev prevod romana Don Kihot imel v svoji knjižnici.

Str. 53-54. (NB. Napisal je samo nekaj pesmi […] zraven pa še pripoved Trije portreti, ki je že pomembno delo). – Dostojevski je tu pozoren predvsem na tista mladostna dela I. S. Turgenjeva (1818-1883), ki so izšla v Peterburškem zborniku (pesnitev Pomeščik, nekaj pesmi in novela Trije portreti), v katerem je bil objavljen tudi njegov prvi roman Bedni ljudje.

Str. 54. Tudi Pikova dama in Stotnikova hči, ki sta bili takrat prav tako prevedeni v francoščino, … - Francoski prevod Puškinove povesti Pikova dama je izšel leta 1843, prevedel ga je Paul de Julvecourt. Puškinov roman Stotnikova hči je prevedel Turgenjev s sodelovanjem Louisa Viardo, prevod je izšel leta 1853.

Str. 54-55. Hkrati pa sem prepričan, da mi v ruščini razumemo Dickensa skoraj enako dobro kot Angleži, … - Dela Charlesa Dickensa (1812-1870) so bila znana v Rusiji že v tridesetih letih devetnajstega stoletja, posebno popularna so bila v štiridesetih letih, ko so vplivala na mladega Dostojevskega in pisatelje »naturalne šole«.

Str. 55. Celo tisti Evropejci, ki so nas s takšnimi ali drugačnimi nameni (in takšni so bili) nalašč preučevali […], so se do svojega odhoda iz Rusije sicer marsikaj naučili, a vendarle nekaterih dejstev niso povsem razumeli … - Ruski raziskovalci Dostojevskega domnevajo, da bi to lahko bila Francoz markiz Adolf de Custine (1790-1857), avtor knjige La Russie en 1839 (Pariz, 1840) in Nemec baron Avgust von Haxthausen (1792-1866), avtor knjige Studien über die inneren Zustände, das Volksleben und insbesondere die ländlichen Einrichtungen Russlands/Študije o notranjem stanju, ljudsko življenje in posebej podeželske ustanove Rusije (1-3, Berlin, 1847-1852) . Knjigo de Custena je Dostojevski sprejel precej kritično, v komičnem almanahu Porogljivec/Zuboskal, objavljenem v reviji Domovinski zapiski/Otečestvennye zapiski leta 1845, je ironično pripomnil, da je Francoz (de Custen, op. A. S.), ki je poleg vsega zapisal, da »se Rus sramuje svoje nacionalnosti«, sicer moder mož, kot je skoraj vsak Francoz, da pa je površnež in še skrajno neumen, ker odklanja vse, kar ni francosko, še posebej pa ga jezi to, da obstaja kakšen drug narod, ki ima svojo zgodovino, svojo idejo, svoj značaj in razvoj. (ZD 18, str. 24-25).

Str. 55. »To revno naravo« … - Navedek iz znamenite pesmi F. I. Tjutčeva (1803-1873) Ta bedna naselja/Eti bednye selenja z motivi trpeče Rusije in ponižanega Kristusa. Dostojevski je to pesem izredno cenil in jo večkrat citiral v svojih delih, v romanu Bratje Karamazovi v pesnitvi Veliki inkvizitor Ivana Karamazova.

Str. 56. … tile brezi na krajini Kuindžija (Razgled na Valaam): - Slika Razgled na Valaam oziroma Na otoku Valaam (1873) A. I. Kuindžija (1842-1910) je bila prvo slikarjevo delo, ki je zbudilo zanimanje za slikarja tako v umetniških krogih kot v širši javnosti ljubiteljev likovne umetnosti.

Str. 56. … celo selitev Čerkezov (velikanska pisana slika, … )[…] v tujini po mojem ne bi naredila kdo ve kakšnega vtisa. – Dostojevski ima v mislih sliko I. N. Gruzinskega (1837-1892) Umik gorjancev iz vasi pred prihodom ruske vojske (1872).

Str. 57. Vzemimo na primer manjšo sliko (Makovskega) Ljubitelji slavčevega petja, … - Slika Ljubitelji slavčevega petja je delo slikarja V. E. Makovskega (1846-1920), v kateri je po sodbi takratne likovne kritike in tudi Dostojevskega izražena »ljubezen do človeštva«.

Str. 57. … »temno kraljestvo« … - Oznaka je povzeta pri kritiku N. A. Dobroljubovu (1836-1861) iz istoimenske obravnave dram A. N. Ostrovskega (1823-1886) s socialno-kritičnega vidika, še posebej dram s tematiko iz življenja moskovskih in provincialnih trgovcev.

Str. 58. … v estonski ali livonski kajuti igrajo karte – to je seveda razumljivo, […] karte vsi igrajo, […] dvomim pa, da bi razumeli, denimo, Lovce Petrova. – Dostojevski omenja sliki finskega slikarja Jansena in poljskega slikarja Szulca, ki da s tematiko igre in vedeževanja s kartami upodabljata vsem razumljive prizore iz vsakdanjega življenja, in primerja z delom slikarja V. G. Perova (1832-1882) Lovci na počitku (1871), ki da je upodobil samo Rusom razumljivo temo. Slikar Perov je po naročilu P. M. Tretjakova (1832-1898), ustanovitelja znane moskovske Tretjakovske galerije, ustvaril najbolj znan portret F. M. Dostojevskega (1872).

Str. 59. … kako bodo na Dunaju sprejeli Cerkvene pevce Makovskega. – Slika Dvorni cerkveni pevci na koru je nastala leta1870.

Str. 60. … ali mi bo ta kritik verjel da bo takšno delo veliko koristnejše za njegove lastne cilje kot pa na primer vse pesmi o srajci (ne Hooda, ampak naših pisateljev), - Pesem o srajci je napisal angleški pesnik T. Hood (1793-1845), čigar dela s socialno tematiko je cenil ideolog liberalnega krila narodništva (ruskega demokratičnega gibanja intelektualcev) kritik N. K. Mihajlovski (1842-1904).

Str. 61. Bral sem zadnji pesnitvi Nekrasova – ta naš spoštovani pesnik zdaj gotovo nosi uniformo. – Ironična oznaka Nekrasova se tu navezuje na njegovi pesnitvi Kneginja Trubecka (1872) in Kneginja M. N. Volkonska (1873), ki jih je pesnik leta 1873 objavil v knjigi Pesmi N. Nekrasova pod skupnim naslovom Ruske ženske. Pesnitvi sta posvečeni ženam dekabristov, ki so spremljale svoje može v sibirsko katorgo in izgnanstvo. Dostojevski je odkrival v zvestobi in podpori preganjanim možem žen dekabristov podvig krščanske velikodušne ponižnosti in stanovitnosti, Nekrasova pa je navduševala njihova revolucionarna državljanska zavest. – Dostojevski je pozneje spremenil svojo sodbo o Nekrasovu. (Gl. o tem v našem izboru besedila Dostojevskega, posvečena Nekrasovu v Dnevniku pisatelja za leto 1877).

Str. 61. Takoj ko sem v časopisih prebral o burlakih gospoda Repina, sem se ustrašil. – Znamenita slika I. E. Repina (1844-1930) Burlaki na Volgi (1870-1873) je bila prvo umetniško delo, ki je opozorilo na izjemnega mojstra tako v Rusiji kot v tujini (po razstavi ruskih slikarjev na Dunaju leta 1873). Vidik, s katerega ocenjuje Repinovo delo (in tudi drugih slikarjev) pisatelj Dostojevski, ko Repina primerja z Gogoljem, je seveda vidik, značilen za kulturo, v kateri še vedno zavzema dominantno mesto literatura.

Str. 63-64. Tudi Dickens je namreč žanrski […]. Toda Dickens je ustvaril Picwickovce, Oliverja Twista ter Dedka in vnukinjo v romanu Starinarnica, ne, našemu žanrskemu slikarstvu je do tega še daleč; … - Dostojevski našteva zgodnja dela Charlesa Dickensa, ki so bila znana v Rusiji že v štiridesetih letihin so vplivala tudi na njegovo ustvarjanj; v teh Dickensovih delih ni cenil samo socialne note, ampak tudi tiste prvine, ki navezujejo angleškega pisatelja na romantiko (še posebej tematiko vzvišene človekove ljubezni in dobrote) in jih Dostojevski označuje s pojmom »idealnost«.

Str. 65. Vzemimo, na primer, Himno Pitagorejcev Bronnikova: - Sliko Himna pitagorejcev vzhajajočemu soncu (1869) je naslikal profesor zgodovinskega slikarstva F. A. Bronikov (1827-1902) v akademski maniri, Dostojevski jo povezuje s svojim pozivom ruskim umetnikom, naj se ne bojijo »idealnosti« in naj ji »pogumno zaupajo«.

Str. 66. To usodno napako lahko po mojem opazimo na nekaterih slikah gospoda Geja. Iz svoje Zadnje večerje, na primer, […] je naredil čisto navadno žanrsko sliko. – Slika Zadnja večerja N. N. Geja (1831-1894) je bila prvič razstavljena v Akademiji umetnosti leta 1863. Del kritike, predvsem predstavniki njenega revolucionarno demokratičnega krila, jo je sprejel z navdušenjem, drugi, med njimi tudi Dostojevski, so odkrivali v njej banalizacijo visoke »večne teme«.

Str. 66. Tizian bi dal Učitelju vsaj tisti obraz, s katerim ga je upodobil na znani sliki Dajte cesarju, kar je cesarjevega; … - Sliko velikega italijanskega renesančnega slikarja Tiziana (Tiziano Vecellio, 1477/1478 ali 1489/1490-1576), imenovano tudi Kristus z novčičem, je videl Dostojevski v drezdenski galeriji leta 1867, srečanje z njo je štel za eno svojih največjih umetniških doživetij, najbrž v skladu s svojim odnosom do simbolnega pomena Kristusa, nedosegljivega ideala popolne lepote.

Nekaj o laganju

Str. 70. V Rusiji je resnica skoraj zmeraj fantastične narave. – Dostojevski je večkrat govoril o »fantastičnosti« ruske resničnosti, »fantastičen« je zanj tudi njegov roman Idiot, seveda v smislu pisateljevega paradoksa »kaj je lahko bolj fantastično in bolj nepričakovano kot resničnost«. Ena od osrednjih tem in hkrati eden od osrednjih problemov tega romana, a tudi vsega ustvarjanja Dostojevskega, je na zemlji neizpeljivo, tragično iskanje resnice in s tem tudi, rekli bi, večno, že fantastično vprašanje – »Kaj je laž in kaj resnica?«. V romanu Idiot ga Dostojevski predstavi v groteskni in tragični luči, ko postavi nasproti pravičniku knezu Miškinu, »pozitivnemu lepemu človeku«, »patološko laž« generala Ivolgina, usmiljenja vredne komične figure, in Lebedeva, ki združuje nizkotno laž in podlost z razbrzdano gostobesednostjo. Laž Lebedeva pa ni samo komična, marveč je hkrati po eni strani nevarna, ker se skuša prekriti z varljivim plaščem »resnice«, po drugi strani pa neopredeljiva, ker se bralec zaradi tega, kar Sergej Averincev imenuje pisateljevo »hitroumie« (pogojni prevod - pisateljeva »pretkanost«) znajde v govornem prostranstvu »polifonije«, v katerem vprašanje – »Kdo to govori?« povzroča nepredvidene in zelo težavne aporije (gl. Averincev 2000, 322). Knez Miškin ohranja skozi ves roman nasproti »korifejam laži« (Ivolginu in Lebedevu) značaj naravnega človeka in nikoli ne podleže in ne zaigra družbene vloge, ki jo nakazuje človeku rojstvo in socialni položaj. Toda njegova resnica se v konfliktu med lažjo in resnico, med družbo in naravnim človekom, med človekom z bogatim notranjim svetom in ljudmi zunanje eksistence (prim. Etkind 1999, 265) – tu in tam donkihotsko približa meji, onstran katere resnica izgublja idealno čistost. (Prim. o tem esej Samo laž lahko reši laž v prvi knjigi našega izbora). Tako že Miškinova melodramatična zgodba o »v grehu ponižani Marie«, ki jo Dostojevski v prvem delu romana svojevrstno navezuje na Evangelij in oblikuje kot nekakšno novodobno »žitje«, nakazuje ambivalentni položaj kneza Miškina v antropocentričnem svetu, ko ta, kot prizna sam, prikrije resnico svoje ljubezni (ljubezni »agape«) do Marie in jo v zadovoljstvo otrok, s katerimi se nahaja v družbi z Marie, prikaže kot ljubezen – »eros« (ZD 8, 61). Miškinove »dvojne misli« tako v odnosu do Rogožina kot deloma do sveta nasploh, nemožnost združiti v razmerju do Nastasje Filippovne in Aglaje vseobsegajočo ljubezen razumevanja in usmiljenja »od zgoraj« (»agape«) z ljubeznijo do konkretnega bitja »odspodaj navzgor« (»eros«) – privede nazadnje tudi Miškina, ki ga Dostojevski skuša upodobiti kot svojevrstnega analogona Kristusa, do tragičnega »idiotizma« ob truplu Nastasje Filippovne, ker njegova beseda ni zmogla rešilne moči Besede Odrešenika, za Dostojevskega v tostranstvu nedosegljivega ideala.

V podlistku Nekaj o laganju se Dostojevski kritično dotika značaja ruske inteligence, od nekaterih splošnih vidikov prehaja na obravnavo konkretnih vprašanj, med njimi na vprašanje o negativnih psiholoških posledicah petrovskega obdobja ruske zgodovine na izobraženi sloj ruskega plemstva in zahodnjaško usmerjeno inteligenco nasploh, ena teh posledic naj bi bilo lažno razumevanje samopotrditve in samouresničitve ruskega človeka, izvirajoče iz nekritičnega čaščenja Zahoda.

Str. 71. Že Hercen je o Rusih v tujini pisal, da se v družbi nikakor ne znajo primerno obnašati: […] niti besedice ne znajo reči spodobno in naravno, kadar je treba govoriti. – To oznako Rusov je Hercen zapisal v memoarskem delu Byloe i dumy .

Str. 72-73. »No, Goethe, recimo, Liebig ali pa Bismarck … ampak vseeno tudi jaz,« si nujno misli vsaki Rus, … - Nemški pesnik J. W. von Goethe (1749-1832); znani nemški kemik Justus Liebig (1803-1873), od leta 1830 zunanji član Peterburške akdemije znanosti; nemški državnik Otto E. L. von Bismarck (1815- 1898).

Str. 74. Sam sem imel pred kratkim, ko sem sedel v vagonu, priložnost dve uri vožnje poslušati cel traktat o klasičnih jezikih. – Reforma ruskega šolstva, ki jo je leta 1871 pripravil prosvetni minister grof D. A. Tolstoj (1823-1880), je zamenjala realno izobraževanje s klasičnim. Na polemiko, ki se je razvnela ob tej reformi, se je odzval tudi Dostojevski, v Beležnici 1872-1875 je med drugim zapisal, da so te reforme pravo nasprotje reformam Petra Velikega, ki da nikoli niso segale čez območje tehnike in ozkega pragmatizma. (ZD 21, 268-269) (gl. tudi op. k str. 166).

Str. 78. – Poročnik Pirogov, ki ga je pred štirimi desetletji na Veliki meščanski naklestil ključavničar Schiller, … - Pirogova, komično osebo iz Gogoljeve novele Nevski prospekt (1835), je Dostojevski že v sklopu zapisov Vrsta člankov o ruski literaturi (1861) ocenil kot vrhunsko stvaritev Nikolaja Gogolja (1809-1852) in ga pri pisanju romana Idiot uporabil kot zgled za oblikovanje Ganje Ivolgina, »samoljubnega in bolestno nečimrnega … nepotrpežljivega reveža« (ZD 9, 90).

Str. 79. V naši ženski se bolj in bolj kažejo iskrenost, vztrajnost, resnost in čast, iskanje resnice in požrtvovalnost, […]. Ženska je vztrajnejša in potrpežljivejša pri delu, ženska je resnejša kot moški, […]. Ali morda res lahko od tod pričakujemo več pomoči? – Dostojevski, ko opredeljuje svoj odnos do ženske in moškega, vsaj v literarnem ustvarjanju, sledi tradiciji A. S. Puškina oziroma tistemu, kar Ju. M. Lotman označuje kot »obrazec ruskega romana«. (Gl. Lotman 1995, 196). V nekoliko poenostavljeni obliki, bi lahko rekli, da v skladu s tem obrazcem literarna junakinja uteleša v sebi etične vrednote, moralna vodila ter nacionalno in religiozno tradicijo ob prevladujoči čustvenosti, literarni junak je podoba in dejavnik konkretnega družbenega in idejnega dogajanja in stanja. – Dostojevski, veliki apologet Puškinove Tatjane (gl. o tem esej Puškin v prvi knjigi našega izbora!), v svoji publicistiki presega ta literarni obrazec, ko v pričujočem podlistku in še posebej v članku Nedvomni demokratizem. Ženske, ugotavlja preroditev ruske ženske, ki da je v zadnjih dvajsetih letih odločno napovedala svojo željo, da bi se vključila v javno življenje in delovala v njem – nesebično in požrtvovalno (gl. o tem Dnevnik pisatelja za leto 1876 v ZD 23, 27-29).

Ena od sodobnih prevar

Str. 79. Nekateri naši kritiki so opazili, da sem v svojem zadnjem romanu Besi za fabulo uporabil znani proces proti Nečajevu, … - Fabulo romana Besi je Dostojevski črpal iz t. i. nečajevske zadeve, t.j. umora študenta Petrovske poljedelske akademije I. I. Ivanova. Umor je zagrešila ilegalna teroristična organizacija »Ljudski obračun« (rus. »Narodnaja rasprava«) pod vodstvom S. G. Nečajeva (1847-1882) 21. novembra 1869, ko je študent Ivanov hotel zapustiti to organizacijo. »Nečajevce« so kmalu po storjenem zločinu prijeli in jim sodili na procesu, ki se je odvijal julija in avgusta leta 1871. V polemiko, ki se je razvila ob izidu rimana Besi se je vključil Dostojevski z obrambo svojega romana, ki s vizijo problematike in podobe sodobnega sveta presega »zadevo Nečajev«, ker je umetnina, ki ubeseduje zlo že patološkega prizadevanja prilastiti si oblast in grozovitost nasilja nasploh, ideološko revolucionarnega pa še posebej.

Str. 79. Obraz mojega Nečajeva seveda ni podoben obrazu pravega Nečajeva. – Izjava se navezuje na recenzijo N. K. Mihajlovskega, ki je sodil, da bi »nečajevska zadeva« lahko ponudila gradivo samo za kriminalni roman in bi lahko v »podobi sodobnega življenja« lahko zavzela samo mesto »tretjerazredne epizode«. (ZD 21, 453).

Str. 84. Nikjer v Evropi ne boste zdaj našli več nihanja med najrazličnejšimi smermi kakor pri nas! – O »laži in hinavstvu«, ki naj bi razdruževala rusko družbo, je Dostojevski pisal že v šestdesetih letih (prim. npr. članek Dva tabora teoretikov - ZD 20, 5-22). V pričujočem sestavku je izražena misel o tem, da vsi sloji in vse generacije v prelomnih obdobjih v Rusiji pogrešajo »vodilno idejo«, ki bi jih povezovala; ta misel je kmalu zavzela osrednje mesto v zasnovi romana Mladenič, ki obravnava v ruski literaturi pogosto prisotno tematiko »očetov in sinov«.

Str. 85. To so zelo zviti sleparji, ki so preučili prav velikodušno plat človeške duše, najpogosteje mlade, da bi na njej igrali kot na glasbilu. – Navedek iz drugega prizora tretjega dejanja Shakespearove tragedije Hamlet.

Str. 85. … – jaz sam sem star »nečajevec«, tudi sam sem stal na morišču, obsojen na smrtno kazen, in zagotavljam vam, da sem tam stal v družbi izobraženih ljudi. – Nekoliko zaostreno misel o revolucionarnih štiridesetih letih in svojem položaju v njih usmerja Dostojevski proti nekaterim kritikom romana Besi in prvih besedil iz Dnevnika pisatelja, objavljenih v reviji »Graždanin« leta 1873. Še posebej je pozoren na tiste predsodke, ki so njega in revolucionarno skupino »petraševcev« obravnavali kot nekoliko neuravnovešene ljudi z nedomišljenimi idejami in ugotavljali, da so se ti ljudje po prestani kazni kmalu izneverili svobodomiselnosti in celo potonili v obskuranstvu. Dostojevski zavrača te predsodke z opozorilom, ki med drugim pravi: 1. da se je on sam in da so se tudi drugi petraševci ravnali po idejnih izhodiščih, v »svetost« katerih so verjeli, in da niso bili nikakršni »fanatiki«, in 2. da so verjeli v pravičnost svojega delovanja in sprejeli zapor in obsodbo »brez najmanjšega kesanja«. Temu še dodaja, da je »vsa ta družba končala študij na visokih šolah«. – Dostojevski je v letih 1838-1841 obiskoval vojaško Inženirsko šolo v Peterburgu in leta 1843 opravil izpit za oficirja.

Dostojevski se je udeleževal »petkovih srečanj« revolucionarne skupine »petraševcev« od pomladi leta 1847. Člani skupine, ki jo je vodil pravnik M. V. Butaševič-Petraševski (1821-1866) in ki je obstajala od konca leta 1844 do začetka leta 1849, so bili mladi ljudje, delovala je na ideološki osnovi francoskih utopičnih socialistov (Saint-Simona, Ch. Fouriera idr.) in deloma tudi materializma L. Feuerbacha. Med njimi ni bilo popolnega ideološkega soglasja. O revolucionarnosti mladega Dostojevskega v obdobju do katorge obstajajo različna mnenja.

Str. 85. Nekateri so se pozneje, ko je že vse minilo, izkazali kot izjemni strokovnjaki in pisatelji. – Med petraševci srečamo pravnike, literate (poleg Dostojevskega še pesnika A. N. Pleščejeva (1825-1893), ki je delil usodo Dostojevskega, in klasika ruske literature Mihaila Evgrafoviča Saltykova-Ščedrina (1826-1889), ki pa je »petraševce« zapustil že na začetku leta 1847, in drugi) in nekaj izobražencev, ki so se posvečali tehniki in medicini. Med petraševci je bil tudi starejši brat Dostojevskega Mihail (1820-1864), ki je bil zaradi sodelovanja s skupino zaprt leta 1848, vendar kmalu izpuščen.

Str. 86. Louisa Blanca so člani-tovariši […], po nepotrebnem klofutali in vlačili za lase … - Louis Blanc (1811-1882), politik, publicist in zgodovinar, avtor Zgodovine francoske revolucije/Histoire de la Révolution française (1847-1862). Dostojevski se navezuje na dogodek, ki se je primeril Louisu Blancu 15. maja leta 1848, ko se je udeležil zasedanja francoske Narodne skupščine, katere član je bil.

Str. 87. … Considérantova revija, … - Victor Considérant (1808-1893), francoski filozof in ekonomist, učenec utopičnega socialista Ch. Fouriera (1772-1837), v letih 1832-1834 je izdajal revijo »Le Phalanstére« in v letih 1836-1849 revijo »La Phalange«.

Str. 87. … tudi Proudhonovi članki in brošure, … - Gl. opombi k str. 15 in 18.

Str. 88. … tedanjimi pretresljivimi evropskimi dogodki, ki smo jih, povsem pozabljajoč na domovino, spremljali z vročično napetostjo, … - Dostojevski ima v mislih revolucionarno leto 1848 in revolucije v Franciji (1848), Nemčiji (1848), Italiji (1848) in Avstriji (1848-1849).

Str. 88. Grozoviti in odvratni moskovski umor Ivanova je morilec Nečajev svojim žrtvam »nečajevcem« brez dvoma prikazal kot nekaj političnega in koristnega za prihodnjo »skupno in veliko stvar«. – Tako sodbo o morilcu Nečajevu je Dostojevski najbrž zapisal na osnovi poročila, objavljenega v časopisu Vladni vestnik leta 1871. V tem poročilu je tudi izjava P. G. Uspenskega, enega od udeležencev pri umoru, ki je skušal »teoretično« dokazati, da je bila smrt študenta Ivanova nujna za dosego »občega blagra« in »obče stvari«.

Str. 89. … vsi ti Milli, Darwini in Straussi včasih zelo čudno gledajo na nravne dolžnosti sodobnega človeka. – Dostojevski se pridružuje nekaterim kritikom zahodnoevropske miselnosti in omenja naslednja imena: John Stuart Mill (1806-1873), angleški filozof-pozitivist in ekonomist, Charles Darwin (1809-1882), znani angleški naravoslovec, avtor razvojne teorije, David Strauss, nemški teolog in filozof, avtor knjig Jezusovo življenj/Das Leben Jesu (1835-1836) in Stara in nova vera/Der alte und der neue Glaube (1872)..

Str. 91-92. Zlomila nas niso ne leta pregnanstva ne trpljenje. […] nekaj drugega je spremenilo naše poglede, […] nekaj drugega je bil neposreden stik z ljudstvom, … - Gl. o tem tudi novelo Kmet Marej v prvi knjigi našega izbora.

Str. 94. Ali se spominjate zgodbe Kelsijeva o revnem časniku, - V. I. Kelsijev (1835-1872), ruski emigrant avanturist, ki se je po vrnitvi v Rusijo preživljal v Peterburgu z literarnim in publicističnim pisanjem. Dostojevski omenja njegov članek o dragonskem oficirju Burovinu, ki se je leta 1861 brez denarja peš odpravil preko Finske in Švedske v London, se vrnil v Rusijo, pridružil razkolnikom, jim govoril o Svetem pismu v navezavi s sodobnimi političnimi nazori, še posebej socialističnimi, in nazadnje izginil nekje v širni Rusiji.

Str. 94. Ali se spominjate zgodbe samega Hercena o kadetu, … - Dostojevski omenja zgodbo iz Hercenovega dela Byloe i dumy o saratovskem plemiču P. A. Bahmetovu, ki da se je odpeljal leta 1857 v Novo Zelandijo z večjo vsoto denarja, da bi tam osnoval komuno na temeljih socialističnih načel in potem izginil brez sledu.

Str. 94. … ker so tudi njihove šibke ume prevzele velike ideje o »svobodnem delu v svobodni državi«, … - Kritični odnos Dostojevskega do Amerike in nekaterih »sanjačev«, ki jih zavajajo nazori sodobnega zahodnjaškega liberalizma.

Str. 94 … . Absentizem … – Gl. op. k str. 30!

Str. 95. V učni reformi zdajšnjega carjevanja je malodane vsa naša prihodnost … - Gl. o tem opombo k str. 74 in str. 167!

69 Pri sestavi opomb upoštevamo tudi gradivo iz Zbranega dela F. M. Dostojevskega v tridesetih zvezkih, na katerega se sklicujejo tudi vsi navedki iz besedil Dostojevskega v spremnih besedah prve in druge knjige našega izbora.

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1876

Nova izdaja Dnevnika pisatelja, ki ga je Dostojevski začel izdajati 1. januarja leta 1876 se v marsičem razlikuje po svoji strukturi od Dnevnika pisatelja iz leta 1873. Dnevnik pisatelja je v letu 1873 izhajal v okviru revije »Graždanin« in se je moral ravnati po že ustaljeni podobi tega tednika. Zaradi tega je bil Dnevnik v letu 1873 vrsta ločeno objavljenih člankov in podlistkov, ki so bili uvrščeni med prispevke drugih sodelavcev revije in imeli temu ustrezen obseg in deloma strogo določeno temo. V letu 1876 postane Dnevnik pisatelja samostojna periodična izdaja, glasilo enega samega človeka – F. M. Dostojevskega, ki je hkrati urednik in pisec vseh prispevkov. Vsak zvezek Dnevnika pisatelja dobi na ta način avtorsko podobo, ki jo Dostojevski oblikuje v nekakšno »enciklopedijo« množice tem in žanrov. Z bralcem se Dostojevski pogovarja o aktualnih dogodkih sodobnega življenja, o ruskih in evropskih družbenih problemih, odziva se na zanj vznemirljiva časopisna poročila, na dogajanje v kulturi, še posebej v literaturi, ne zapostavlja tudi svojega osebnega življenja, čeprav o njem piše s precejšnjo zadržanostjo in diskretnostjo. Na ta način je Dostojevski skušal uresničiti zamisel, ki jo je objavil leta 1875 v napovedi samostojne izdaje Dnevnika pisatelja v peterburških časopisih in potem natisnil na koncu januarske izdaje Dnevnika leta 1876. »To bo dnevnik v pravem pomenu besede«, piše Dostojevski in nadaljuje: »poročilo bo o resnično pomembnih vtisih vsakega meseca posebej, poročilo o videnem, slišanem in prebranem. Seveda so tu lahko tudi novele in povesti, vendar predvsem tiste o dejanskih dogodkih.« (ZD 22, 136). – Avtorska beseda Dostojevskega skuša to tematsko in oblikovno raznolikost povezati v celovit kompleks estetsko, etično in spoznavno naravnanih literarnih in publicističnih besedil, ki vsako po svoje priča o pisateljevem iskanju ključnih vprašanj in odgovorov o smislu človeka v razsežnostih minljivega in večnega. Dnevnik pisatelja je tako postal ustvarjalni laboratorij, ob katerem in v katerem je dozoreval vrh peteroknjižja F. M. Dostojevskega – roman Bratje Karamazovi.

Namesto predgovora o Velikem in Malem vozu […]

Str. 99. … Hlestakov je pri županu sicer lagal, […] Sodobni hlestakovi […] lažejo popolnoma mirno. - Satirična podoba Hlestakova, častihlepnega lažnivca, je Dostojevskemu služila pri snovanju romana Besi za opredelitev nekaterih idejnih in značajskih odklonov sodobne mladine. Dostojevski je še posebej posvečal pozornost nihilizmu, povezoval ga je s pojmom »hlestakovščina«. Pomen tega pojma po vsej verjetnosti temelji na Gogoljevi upodobitvi prizadevanj junaka (v komediji Revizor, 1836), da bi bil vedno in povsod prvi, pa čeprav živi v nekakšni puščobi, ker ga prav nič resnično ne zanima in ne pritegne.

Str. 99. … star sem triindvajset let, pa nisem še ničesar naredil, … - Navedek iz drugega prizora drugega dejanja drame Friedricha Schillerja (1759-1805) Don Carlos (1787).

Str. 100. Spomnite se strastne vere Diderota, Voltaira … - Kompleksen odnos do zahodnoevropskega razsvetljenstva in ob tem tudi do Diderota in Voltaira se pri Dostojevskem izrazi že v filozofskem romanu Zapiski iz podtalja (1864). V njej Dostojevski upodobi nov tip človeka, »podtalnega« človeka, ki vedno in povsod izhaja iz svoje samovolje, vendar pa ob brezmejnem subjektivizmu in skepticizmu ohranja (še posebej v kriznih situacijah realnega življenja) tudi zrno čisto racionalnega odnosa do življenja in sočloveka. V tem nenavadnem soobstoju paradoksalnosti in racionalističnega vidika zaznava Dostojevski sledi abstraktnosti in odmaknjenosti od realnega življenja vseh oblik razsvetljenske etike, ki temeljijo na predstavi, da družbeni interesi izhajajo iz interesov posameznika in njegove logike. – Izraz »strastna vera« srečamo pri Dostojevskem večkrat, tako je v osnutkih za roman Besi zapisana oznaka »socialisti – strastna vera« (ZD 12, 344), ko na primer govori o Belinskem, zapiše v podlistku Nekdanji ljudje »v tistem obdobju je bil strasten socialist« …

Zlati vek v žepu

Str. 102. Zlati vek v žepu - Utopična podoba o »zlatem veku« človeštva je stalno prisotna tako v pisateljevih romanih kot v njegovi publicistiki. Sprejel jo je pod vplivom Saint-Simona (1760-1825) in drugih francoskih utopičnih socialistov, deloma tudi pod vplivom krožka M. V. Petraševskega, s katerim je sodeloval v letih 1846-1849, vendar jo je pozneje v evoluciji svojega svetovnega nazora spreminjal. Podobo »zlatega veka« je Dostojevski spreminjal v skladu s svojim historično-ideološkim razlikovanjem treh obdobij v razvoju človeštva: obdobja prvobitne patriarhalne skupnosti, obdobja civilizacije (zanj je to sodobnost) in obdobja krščanstva. »Zlati vek« naj bi bil značilen za patriarhalno obdobje, v katerem naj bi človek živel neposredno z množico in z idejo »Boga vseh«. V obdobju civilizacije, v katerem naj bi množica razpadla na »osamljene« osebnosti, ki so izgubile živo idejo o Bogu, naj bi bil »zlati vek« prisoten samo pri redkih izbrancih, v njihovem spominu in slutnji, da je mogoč. V tretji in poslednji stopnji razvoja človeštva – krščanstvu, ko se bo človek na višji ravni vrnil v neposredno življenje z množico in sledeč zgledu Kristusa žrtvoval vse in celo sebe, svoj jaz vsem drugim – bo ideal »zlati vek« dosežen (prim. zapis v Beležnici 1864-1865, Dostojevski 1989, 178-180!). Podobo »zlatega veka« srečamo v osnutku in epilogu romana Zločin in kazen. V romanu Besi oblikuje Dostojevski z zanj značilno simbolno povezavo preteklosti, sedanjosti in prihodnosti pripoved o »zlatem veku« v izpovedi Stavrogina (poglavje Pri Tihonu), ko ta govori o sliki Acis in Galateja francoskega slikarja Cloda Lorraina. Stavrogin podobno kot njegov stvarnik imenuje to sliko »zlati vek« in razkriva ob njej z motivi ‘modri valovi’, ‘cvetoče nabrežje’, ‘čarobna panorama v daljavi’, ‘zahajajoče vabljivo sonce’, ‘prekrasni, srečni in nedolžni ljudje’ – »zibelko evropskega človeštva«, ki živi v spominu skupaj s »prvimi scenami iz mitologije« kot »zemeljski raj«. Toda Stavrogin se od svojega utopičnega stvarnika, pisca pričujočega črtice, kar precej razlikuje; kot podtalni človek, ki se je »osamil« in izgubil stik z živim življenjem, doživlja sanje o »zlatem raju« kot »čudne sanje« in »visoko zablodo«, ki jo nakazuje zlovešča podoba drobcenega rdečkastega pajka (simbola zla) na listu geranije (upanja) (gl. ZD 11, 21-22). Sliko Cloda Lorraina srečamo tudi v romanu Mladenič v izpovedi Versilova in v noveli Sanje smešnega človeka. (Gl. prvo knjigo našega izbora!).

Str. 103 … prisegam, da je vsak od vas zapeljivejši od Alkibiada … - Alkibiad (451-404), atenski državnik in vojskovodja, znan po svoji lepoti, nadarjenosti in sposobnosti pridobiti si izjemno naklonjenost pri ljudeh, ki so ga obkrožali.

O ljubezni do ljudstva …

Str. 104-105. … pravkar sem v »Bratski pomoči« (v zborniku, ki ga je izdal Slovanski komite … ) […], v članku nepozabnega, […] Konstantina Aksakova, prebral, da je rusko ljudstvo že zdavnaj razsvetljeno […]. Pri Rusu iz preprostega ljudstva je treba znati ločiti njegovo lepoto od naplavljenega barbarstva. […] ne sodite ruskega ljudstva po grdobijah […], ampak po tistih velikih in svetlih rečeh, po katerih […] ves čas hrepeni. - Članek slovanofila K. S. Aksakova (1817-1860) O sodobnem človeku je bil posmrtno objavljen leta 1876 v zborniku Bratska pomoč nesrečnim družinam Bosne in Hercegovine, ki ga je izdal Peterburški oddelek Slovanskega komiteja. Dostojevski je bil član komisije, ki je poskrbela za izdajo tega zbornika. Članek Aksakova je pritegnil pozornost Dostojevskega, ker po njegovi sodbi odpravlja pri pozornem bralcu nasprotje med izstopajočim »naplavljenim barbarstvom« in skrito lepoto ljudstva ter vrednotami, po katerih hrepeni »človek iz ljudstva«. Še posebej pa je Dostojevskega lahko pritegnila misel Aksakova, ki govori o »občini« (rus. obščestvo, krest’janskaja obščina – kmečka soseska) kot idealni obliki združbe ljudi. V takšni »občini« naj bi se po mnenju Aksakova »vsaka osebnost odpovedala egoistični osamitvi ne zaradi koristi, ki bi izhajala iz vzajemnosti z drugimi, marveč zaradi tistega občega načela v človekovi duši, ki izhaja iz ljubezni in bratskega čustva in edino lahko gradi resnično družbo.« (ZD 22, 324). Ta misel je blizu ideji Dostojevskega o idealni človekovi osebnosti, ki naj bi se odpovedala samemu sebi, svojemu jazu in svoj jaz žrtvovala in dala vsem (gl. o tem zapis Socializem in krščanstvo, F. M. Dostojevski, Nova beseda, 1989, 178-180).

Str. 105-106. Zdaj ne bom omenjal zgodovinskih idealov ljudstva, njegovega Sergija, Teodozija Pečerskega ali celo Tihona Zadonskega. – Dostojevski je vse življenje iskal idealno podobo osebnosti, ki naj bi bila zmožna odkrivati resnico človeka in stvarstva v skladu z estetskim humanizmom v navezavi z lepim in dobrim. Tako osebnost je skušal prikazati že v romanu Idiot; da bi to dosegel je Dostojevski osrednjo osebnost v romanu – kneza Miškina ob sledenju simbolni podobi Kristusa približal tudi podobi ruskega meniha, ki je v skladu s pravoslavno tradicijo »popoln človek«, »ves blažen in blaženo lep« (Florenski 1914, 320) in kot tak najverjetnejši nosilec resnice (rus. istina). V Dnevniku pisatelja srečamo v naši izdaji takega meniha v članku Vlas, kjer nastopa kot pripovedovalec o »velikem grešniku iz ljudstva«. Če ob tem sprejmemo še ugotovitev, da je Dnevnik pisatelja kot celota nekakšen ustvarjalni laboratorij za roman Bratje Karamazovi, potem bi lahko rekli, da Dostojevski, ko piše o ljubezni do ljudstva in sporazumom z njim, ki da ju zahteva sodobnost Rusije, išče vzor za podobo starca Zosime, nosilca enega od temeljnih idej romana Bratje Karamazovi, v zakladnici staro-ruskega svetništva Svete Rusije. O tem iskanju priča tudi neposreden stik Dostojevskega z ruskimi menihi v Optinskem samostanu (Optyna pustin’), kamor se je odpravil s filozofom Vladimirom Solovjovom (1853-1900) 23. junija 1878 in se tam v dnevih od 25. do 27. junija, ko je bival v samostanu, trikrat srečal s takrat znamenitim starcem Amvrosijem (1812-1891), najprej v skupini z drugimi romarji in potem dvakrat na samem. Pisateljev sopotnik Vladimir Solovjov se je spominjal, da je Dostojevski v samostanu bil »zelo vznemirjen« in v pismu 6. januarja 1879 Konstantinu Leontjevu (znanemu ruskemu mislecu, publicistu in pisatelju, 1831-1891) poročal, da je Dostojevski »šel v Optinski samostan […] zaradi prvih poglavij romana Bratje Karamazovi«. Znani kritik in idejni somišljenik Dostojevskega – »počvenik« N. N. Strahov (1828-1896) pa je ohranil pričevanje prijatelja Stahejeva, ki je prisostvoval srečanju Dostojevskega z očetom Amvrosijem v Optinskem samostanu in se spominjal, da je Dostojevski, namesto da bi »spokorno in s primerno spokojnostjo sledil poučnim besedam starca-puščavnika, govoril več kot on, se vznemirjal, mu goreče ugovarjal, razvijal in pojasnjeval pomen besed, ki jih je povedal, in se, ne da bi opazil, spremenil iz človeka, ki je želel poslušati poučne besede, v učitelja« (gl. Letopis 3, 1995, 278-279). Pričevanje Stahejeva marsikaj pove tako o značaju Dostojevskega kot o njegovi nikomur podrejeni misli »o tostranstvu in onostranstvu«.

Sergij – Sergij Radonežkij (v posvetnem življenju – Varfolomej Kirillovič, okoli 1315 ali 1319-1392) – ustanovitelj in predstojnik-igumen enega od najpomembnejših ruskih samostanov Svjato-Troicke-Sergijeve lavre iz 14. stoletja (danes v Segijevem posadu Moskovske pokrajine), eden najbolj čaščenih svetnikov ruske pravoslavne Cerkve. V obdobju prizadevanj Moskve, da se znebi nadvlade Zlate Horde in okrepi svoj položaj kot vodilna ruska kneževina, se je Sergij izkazal tudi kot politik, podpiral je prizadevanja velikega kneza Dmitrija Donskega (1359-1389) in aktivno sodeloval pri združevanju vojsk ruskih kneževin, ki so z zmago nad vojsko Horde v bitki na Kulikovem polju leta 1380 pospešile nastajanje centralizirane ruske države – Moskovske Rusije.

Teodozij/Feodozij Pečerski (okoli 1036-1074) – eden od ustanoviteljev in od leta 1062 predstojnik-igumen Kijevo-Pečerskega samostana (ustanovljenega v Kijevu leta 1051), svetnik ruske pravoslavne Cerkve; napisal je tudi nekaj verskih del. Svetega Teodozija je Dostojevski deloma uporabil kot prototip pri oblikovanju podobe meniha Tihona v romanu Besi, omenja ga tudi v osnutkih za roman Mladenič.

Tihon Zadonski (v posvetnem življenju Timofej Saveljič Sokolov, 1724-1783) – pridigar in religiozni mislec, do odhoda v Zadonski samostan (1769) episkop voroneški in jelecki, po smrti kanoniziran, znan kot pisec številnih religioznih del. – Osebnost in dela Tihona Zadonskega so pritegnila Dostojevskega že v šestdesetih letih, ko so izšla njegova zbrana dela in je bilo objavljenih nekaj biografskih del o njem. Tihonova dela so po izboru tem in poetiki svojevrstno nadaljevanje žanrskih in poetskih tradicij staro-ruske literature, dopolnjeno z vidiki in poezijo ruske folklore in poetičnim občutjem narave. Poseben je tudi avtorjev razumevajoč odnos do človeka, ki je nad strogostjo čuvajev oficialne religiozne ortodoksije. Še posebej pa je bila za Dostojevskega, pisatelja in človeka s tragično usodo, zanimiva izjemna biografija Tihona Zadonskega. Vsa biografska dela, posvečena življenju Tihona Zadonskega, govorijo o njem kot o človeku, ki je poznal trenutke obupa, večkrat podvomil o svojem religioznem poslanstvu in se bojeval s prirojeno vzkipljivostjo in ponosom. Blizu nazorom Dostojevskega in besedam starca Zosime iz romana Bratje Karamazovi »Tu imaš vodilo: v bridkosti išči srečo«, namenjenim Aljoši, pa je tudi Tihonova misel o premagovanju zla, ki je v človeku. Tihonov nauk, ki pravi, da je zlo nujno za rojstvo resnične in pristne dobrote, poziva vernike, naj premagajo v sebi »napuh s ponižnostjo, gnev s krotkostjo in potrpljenjem, sovraštvo z ljubeznijo« in dodaja, da pot do resnice Evangelija ne vodi samo skozi gorje in trpljenje, marveč pogosto tudi skozi zločin v kes in spravo s samim seboj in ljudmi (gl. ZD 9, 511-513, in prim. zapis Dostojevskega »Sprava – je največja sila« v osnutku romana Idiot, ZD 9, 222). Zato seveda ni naključje, da je Dostojevski 25. marca 1870 v pismu pesniku Apollonu Majkovu (1821-1897), ko omenja snovanje romana Žitje velikega grešnika (v letih 1869-1870) in nastajanje romana Besi, med drugim zapisal, da je Tihona »sprejel v svoje srce že zdavnaj in z navdušenjem« (ZD 29/1, 118). Tihon Zadonski tako s svojo življenjsko usodo kot s prvinami svojega duha (sprava, nenavadna psihološka pronicljivost in razumevanje ljudi, dejavna ljubezen do ljudi, povzdigovanje odpuščanja vsem in vsakemu) ni prisoten samo v romanu Bratje Karamazovi in v podobi starca Zosime ter v zasnovah osrednje osebnosti nedokončanega romana Žitje velikega grešnika, marveč je navzoč tudi v podobah kneza Miškina (roman Idiot) in arhiereja Tihona (roman Besi), a tudi v Dnevniku pisatelja.

Str. 106. Toda naj raje preidem k naši literaturi: vse, kar je v njej res lepega, je vzela iz ljudstva, začenši s pohlevnim, prostodušnim Belkinom, tipom, ki ga je ustvaril Puškin. – Prehod Dostojevskega k literaturi je razumljiv, ruska literatura tudi v devetnajstem stoletju zavzema dominantno mesto v ruski kulturi in je nosilka osrednjih etičnih in družbenih tem in problemov. V članku je zastavljeno temeljno vprašanje ruske kulture, na katerega je bil pozoren že A. S. Puškin – kako preseči razklanost nacionalne kulture in razkorak med kulturo aristokracije in t. i. ljudsko kulturo? Puškin je razreševal to vprašanje s stvaritvami, kot sta cikel Belkinove povesti (1830) in roman Stotnikova hči (1836), v katerih je ob usodi »malega človeka«, neznatnega podeželskega plemiča Belkina, oblikoval v podobi Grinjova človeka, ki s svojo človečnostjo v vihri »krutega in nesmiselnega« punta presega tako svet aristokracije, kateri po izvoru pripada, kot svet kmetstva, ki njegovemu svetu nasprotuje tako z načinom življenja, svojimi interesi, nravstvenimi ideali, poetskimi vzgibi in ne nazadnje predstavami o državni oblasti. Puškin to vprašanje razrešuje v sklopu kompleksne dihotomije »imperij in svoboda« in nakazuje (še posebej v osrednjem literarnem junaku Grinjovu iz romana Stotnikova hči) možno pot k ljudstvu »v preseganju ‘krutega stoletja’, ohranitvi humanosti, človeškega dostojanstva in spoštovanja živega življenja drugih ljudi«. (Lotman 1995, 227). Dostojevski je že na začetku šestdesetih let sledil krilatici svojega idejnega somišljenika, pesnika in kritika »počvenika« Apollona Grigorjeva (1822-1854), »Puškin je naše vse« (»Puškin naše vsë«) in po svoje zaslutil Puškinovo pot k ljudstvu. V Beležnici 1863-1864 je zapisal: »… Puškin je bil ruski človek in je poiskal Belkina« (ZD 20, 177). To izjavo je dopolnil v Beležnici 1872-1875 z mislijo: »… Puškin (oboževalec Petra) je dejansko odklanjal Petra zaradi ljubezni do starega ruskega duha (Stotnikova hči, Belkin idr.)«. V eseju Puškin pa je razmišljanje o Puškinu sklenil tako z ugotovitvijo, »da je v Puškinu resnično nekaj, kar ga povezuje z ljudstvom«, kot s sintetično oznako Puškina – »vsečloveka«. »Vsečlovek« Puškin po sodbi Dostojevskega z »univerzalnostjo in vsečlovečnostjo svojega genija« kaže pot, kako premagovati pregrade, ki razdvajajo tako rusko nacijo in njeno kulturo kot nacije in kulture vsega sveta (gl. o tem esej Puškin v prvi knjigi našega izbora).

Str. 107. … pokloniti se moramo ljudski resnici ter jo priznati za resnico, tudi če bi se pozneje na našo grozo izkazalo, da ta delno izhaja iz Četji-Mineji. - Večkrat ponovljeno misel, da bi se sodobna, z reformami Petra I. »evropeizirana« Rusija morala vrniti k čisto ruski tradiciji predpetrovske Rusije in tako utrditi svojo identiteto, Dostojevski v pričujočem članku navezuje na spomenik srednjeveškega ruskega slovstva Četji-Mineji oziroma Mineji Četii (Mesečno berilo – Mineja; gr. mén, menós – mesec). Četji-Mineji so bili predvsem zborniki svetniških žitij, razvrščenih po mesecih in spominskih dnevih, lahko pa so vključevali tudi druge religiozne spise, ki niso bili vezani na cikel koledarskega leta. V knjižnici Dostojevskega se je ohranilo enajst zvezkov izbranih žitij, ki so izhajali od leta 1824 in bili prirejeni po srednjeveških zbornikih Četji-Mineji. – Do zbornikov Četji-Mineji in še posebej v njih zbranih žitij je imel Dostojevski zelo spoštljiv odnos. V Beležnici 1872-1875 je na primer prištel Velike Mineji Četji, ki so jih v šestnajstem stoletju zbrali pod vodstvom metropolita Makarija (1481/1482-1563) in jih je v času Dostojevskega izdala državna Arheološka komisija v letih 1868-1874, med »nujno potrebne knjige«. Dnevnik pisatelja za leto 1877 pa prinaša pisateljevo ugotovitev, »da je po vsej ruski zemlji nenavadno razširjeno poznavanje Četji-Mineji«, ker da iz njih črpajo snov za svoje pripovedi o življenju svetnikov ljudski pripovedovalci in pripovedovalke in jih z govorjeno besedo posredujejo ruskemu ljudstvu, ki te pripovedi zavzeto sprejema in v njih odkriva nekaj, kar naj bi nosilo v sebi zglede kesanja in očiščenja. (Gl. ZD 25, 214-215). – Omemba zbornika Četji-Mineji je tu nekoliko ironična, ko govori o možni »grozi«, če bi se izkazalo, da »ljudska resnica […] delno izhaja iz Četji-Mineji. Avtorjeva ironija je najbrž namenjena svobodomiselnemu ruskemu intelektualcu, ki bi lahko oporekal veljavi zbornika Četji-Mineji, ker bi vedel, da je najpomembnejši zbornik Velike Mineji Četji nastal pod vodstvom metropolita Makarija, enega tesnih sodelavcev in svetovalcev Ivana IV. Groznega (1530-1584, veliki knez od leta 1533, car od leta 1547), ki je služil uveljavitvi imperijskega mita o veličini Moskve (»Moskve-Tretjega Rima«) in misiji carja-samodržca.

Str. 108. Napovedujejo, denimo, da bo civilizacija pokvarila ljudstvo … - Izjava Dostojevskega se navezuje na članek Aksakova O sodobnem človeku, v katerem avtor nekajkrat spregovori o pogubnem vplivu zahodne civilizacije na rusko družbo v času po Petrovih reformah (gl. tudi op. k str. 104-105).

Biseri

Str. 109. Gospoda Spasoviča so v tisku že opozorili, […] poslali celo v Ženevo k de Comesu. – Članek s sarkastičnim naslovom Biseri se odziva na takrat razvpiti zagovor znanega odvetnika in strokovnjaka za kazensko pravo V. D. Spasoviča (1829-1906) in njegovo prizadevanje, da bi s pikolovskim opisom poškodb, ki jih je oče v petletnem trpinčenju prizadejal hčerki, zmanjšal ali celo opravičil krivdo svojega klienta. Tudi ta kritika vloge odvetnika in zavzetost za usodo trpinčenega otroka sodi v sklop osrednjih tem tako umetniških kot publicističnih del Dostojevskega. V Dnevniku pisatelja za leto 1876 je ta tema na primer predstavljena v dvodelni črtici Deček pri Kristusovem božičnem drevescu (gl. prvo knjigo našega izbora!), in potem z vso krutostjo tudi v pogovoru Ivana Karamazova z bratom Aljošo v poglavju Upor iz Pete knjige: Pro in contra romana Bratje Karamazovi. V Ivanovem besedilu se srečamo s ponovljeno temo o »inteligentnem, omikanem gospodu in njegovi gospe«, ki pretepata lastno hčerko, sedemletnega otroka, s šibami, in o odvetniku, ki »vpije in brani svojega klienta«, češ »stvar je vendar tako preprosta«, in potem še v zgodbi o generalu, ki je nagnal svoje lovske pse, da so raztrgali dečka vpričo matere. Prikaz človeške zlobe in krutosti doseže v zgodbi o generalu že skrajnost, ki v dobrem Aljoši zbudi grozo in celo misel na smrtno kazen, ki naj doleti zločinca.

Str. 111. Kaznovanje s »špicrutni« (dejansko zmeraj s palicami) […], ni bilo nikoli življenjsko nevarno. Nasprotno, vsi katoržni in vojaški zaporniki […] so zatrjevali, da so šibe hujše, […] kajti tega ne more nihče prenesti. – »Špicrutni« - nemško Spitzruten, dolge koničaste palice. - Dostojevski tu nazorno predstavi bralcem izkušnjo, ki jo je sam doživel kot zapornik v katorgi in jo je opisal v tretjem poglavju Nadaljevanje iz drugega dela romana Zapiski iz mrtvega doma.

Str. 113. Nekoč sem videl petletnega dečka, ki je že skoraj umiral od škrlatinke … - Žena Dostojevskega je zapisala pričevanje, da se je pisatelj na tem mestu spomnil besed svojega sina Fedje (1871-1921), ko je meseca decembra leta 1875 bolehal za težavno obliko škrlatinke.

Sanjarije o Evropi

Str. 117. … pri nas zdaj vsi govorijo o miru. – Dostojevski se navezuje na precej tendenciozna poročila in komentarje časopisa »Moskovskie vedomosti«, ki je v mesecu marcu leta 1876 poročal o tem, da angleški tisk »ne sanjari o Rusih v Konstantinoplu in da se ne boji vdora ruskih vojsk v Indijo«, da torej ni nobene resnične nevarnosti, ki bi ogrožala mir, poleg tega je časopis tudi pisal, da »v sodobni Evropi ne predvidevajo nikakršnih nasprotij med Rusijo in Nemčijo«. - Razmišljanje Dostojevskega o položaju in odnosu do Evrope je vpeto v politično dogajanje, ki so ga pogojevali takratni dogodki in vprašanja, kot so: zmaga republikancev na volitvah v parlament v Franciji (20. februarja in 5. marca 1876), ali se bodo francoski republikanci po zmagi na volitvah pomirili s položajem po porazu, ki ga je Francija doživela v vojni z Nemčijo v letih 1870-1871, in ali se bodo odločili za povračilo; položaj v Hercegovini, kjer se je nadaljevala vstaja proti Turkom, ki je izbruhnila poleti leta 1875, in odnos Evrope, še posebej Nemčije, do položaja v Hercegovini. (Gl. o tem ZD 22, 357-358).

Str. 119. … o družbeni koristi, koristi vseh in prihodnosti vse Francije pa zdaj tam ne razmišlja nihče več razen socialističnih in pozitivističnih sanjačev, ki poudarjajo pomen znanosti in upajo, da jim bo ta dala vse, torej novo zedinjenje ljudi in nove principe družbenega organizma, ki bodo že matematično trdni in neomajni. - Kritičen odnos do znanosti se pri Dostojevskem veže predvsem na njegovo pojmovanje socializma in pozitivizma. Odnos do pozitivizma je pri Dostojevskem dokaj enoznačen. Dostojevski odkriva v pozitivizmu modifikacijo idej Rousseauja (1712-1778), z njegovo mislijo povezuje »teorijo o sreči na zemlji« pozitivista Augusta Comta (1798-1857), sam pojem ‘pozitivizem’ pa sprejema precej posplošeno in vanj vključuje različne ideološke smeri. V pismu N. N. Strahovu 18. maja 1871 med drugim ugotavlja, da pozitivizem »sanja o ponovnem preoblikovanju sveta z razumom in eksperimentom« in ob tem sklepa, da »nravstvena zasnova družbe (sprejeta iz pozitivizma) ne samo da ne daje rezultatov, ampak ne more opredeliti sama sebe, ker se zapleta v željah in idealih« (ZD 29/1, 214). Sodbe Dostojevskega o socializmu so nekoliko bolj zapletene, sam socializem, ki ga Dostojevski pogosto povezuje s katolištvom, ima pri njem vsaj še dva precej različna pomena. V Beležnici 1864-1865 beremo na primer v zapisu Socializem in krščanstvo najprej o tem, da »so v socializmu trske, v krščanstvu pa izreden razvoj osebnosti in lastne volje«, da »socialisti onkraj trebuha ne morejo«, in še, da se je socializem sicer »oklical za Kristusa in ideal, toda Kristus je tu ali tam …«. Tem ugotovitvam sledi presenečenje; to govori o socializmu kot o »zadnji stopnji v razvoju osebnosti, tik pred idealom«, ki ni norma, marveč povezava »na višji ravni« z lepoto, torej s tistim, v čemer vidi Dostojevski idealno podobo »pozitivno lepega človeka« (gl. Dostojevski 1989, 178-180). Še en paradoks? Ne! V predsmrtnem Dnevniku pisatelja za leto 1981 Dostojevski dovolj jasno zapiše: »Niti v komunizmu niti v mehaničnih oblikah ni socializma ruskega ljudstva: to verjame, da se bo rešilo samo prav na koncu v edinosti in v Kristusovem imenu. To je naš ruski socializem!« (ZD 27, 19). Koncepcija Dostojevskega o »logiki« zahodnoevropskega zgodovinskega razvoja dojema socializem, ki naj bi iz »teoretičnega« utopičnega socializma prešel v »politični socializem«, in pozitivizem kot nasledka »znanosti«. Tej »znanosti« postavlja Dostojevski nasproti »novo zedinjenje ljudi« in s tem posredno napoveduje misel Skrivnostnega gosta iz Šeste knjige: Ruski menih romana Bratje Karamazovi, ki pravi: »Da bi se svet preoblikoval po novem, morajo ljudje sami duševno kreniti na drugo pot. Dokler dejansko ne postaneš vsakomur brat, ne more biti bratstva. Nikoli, z nobeno znanostjo in z nobeno koristjo, ne bodo ljudje znali brez zamere razdeliti svoje lastnine in svojih pravic.« (ZD 14, 275).

Str. 121. Bonaparti so se držali na oblasti … - Francoski vladarji od Napoleona I. Bonaparte (francoskega imperatorja v letih 1804-1815) do Napoleona III. Bonaparte (francoskega imperatorja v letih 1852-1870).

Str. 121. Kar zadeva vladavino kraljev (starejšo rodbino), … - Vladavina dinastije Bourbonov v Franciji po padcu Napoleona: Ludvika XVIII. v letih 1815-1824 in Carla X. v letih od 1824 do 1830, ko ga revolucija pahne s prestola.

Str. 121. Mlajšo kraljevsko rodbino (orleansko), … - Orleanska dinastija na prestolu v Franciji v obdobju vladavine Ludvika Filippa Orleanskega od leta 1830 do revolucije leta 1848.

Str. 121. … izbrali so republiko. - Tretja francoska republika, razglašena 4. septembra 1870.

Str. 122. … tudi če imamo namesto Francije »Mac-Mahonijo«, samo da se imenuje republika … - Ironična oznaka francoske vlade po odstopu republikanskega Thiersa 24. maja 1873 in izvolitvi maršala MacMahona za predsednika republike, po prepričanju monarhista, na tem položaju je ostal do leta 1879, ko mu ni uspelo z državnim udarom (16. maja) uveljaviti avtoritarno oblast.

Str. 122-123. Knez Bismarck se tega zaveda, vendar se po nemško preveč zanaša na kri in železo. - Krilatica Ota von Bismarcka, ki je na zasedanju pruskega parlamenta 30. septembra 1862 izjavil, da se velika sodobna vprašanja ne rešujejo z govori in uredbami večine, marveč »z železom in krvjo«.

Mrtva sila in prihodnje sile

Str. 123. Kaj pa papež? Danes ali jutri bo namreč umrl – in kaj potem? Bo rimski katolicizem res privolil v to, da umre skupaj z njim […]? O, še nikoli ni tako hlepel, da bi živel kakor zdaj! - Papež Pij IX. (1792-1878, papež od leta 1846), na katerega misli Dostojevski, se je v tem času bližal štiriinosemdesetim letom. Vprašanja, ki si jih zastavlja Dostojevski v tem članku se navezujejo na boj katoliške Cerkve in papeža za oblast in »zemeljsko posest« in na prihodnost katolicizma z vidika skorajšnje papeževe smrti. – S temi vprašanji se je Dostojevski že ukvarjal v revijah »Vremja«/Čas (1861-1863) in »Epoha« (1864-1865), ki ju je izdajal z bratom Mihailom, zasledimo jih v osnutkih za roman Zločin in kazen, v beležkah Papeška oblast bo padla in Socializem in krščanstvo v Beležnici 1864-1865, v nepričakovani filipiki sicer dobrodušnega kneza Miškina proti katolicizmu na večeru pri Jepančinih v romanu Idiot, v sodbah o katolicizmu Šatova v romanu Besi, v pismih N. N. Suvorinu (npr. v pismu 18. maja 1871) in tudi v nekakšnem povzetku o teh vprašanjih v političnem komentarju Dostojevskega Inozemski dogodki, objavljenem v reviji »Graždanin« leta 1874.

Str. 123. Sicer pa ali je sploh mogoče, da se naši preroki papežu ne bodo smejali? Vprašanje o papežu se pri nas sploh ne zastavlja in pravzaprav ne obstaja. Toda ta »osamitev« je preveč gromozanska in preveč polna nadvse neizmernih, preobsežnih želja, da bi se jim lahko odrekli v prid miru vsega sveta. - Pojem »osamitev« (rus. obosoblenie) označuje pri Dostojevskem prizadevanje posameznikov, širših krogov ljudi in tudi institucij, da bi se kot izbranci postavili nad druge in se polastili absolutne oblasti (prim. doktrino Velikega inkvizitorja o ljudski čredi in voditeljih, ki vladajo čredi po načelih čudež, tajna in avtoriteta iz romana Bratje Karamazovi). Zato je razumljivo, da v kontekstu pričujočega članka Dostojevski opozarja na nesprejemljivo omalovaževanje tega zanj ključnega vprašanja mira in vojne v sodobni Evropi pri delu ruske javnosti. V romanu Besi povezuje Dostojevski predstavo o »naših prerokih« z liberalcem-zahodnjakom Stepanom Trofimovičem Verhovenskim, očeta nihilista Petra Verhovenskega, in krožkom, ki naj bi se ukvarjal, kot pravi kronist, s »povsem ruskim prešernim liberalnim blebetanjem« - tudi o papežu: »Papežu smo že zdavnaj napovedali vlogo navadnega metropolita v združeni Italiji in bili smo docela prepričani, da vse to tisočletno vprašanje v našem stoletju humanosti, industrije in železnic ni vredno niti piškavega oreha.« (ZD 10, 30).

Str. 123. Doslej je [katolicizem] nečistoval z močnimi tega sveta ter se je do zadnje ure zanašal nanje. Toda ta ura je, kot se zdi, zdaj dokončno prišla in rimski katolicizem se bo zagotovo obrnil od zemeljskih vladarjev, - V navedenih besedah se Dostojevski poigra s citatom iz Apokalipse o »veliki vlačugi«: »Z njo so nečistovali kralji zemlje, prebivalci zemlje pa so se upijanjali z vinom njenega nečistovanja« (Raz 17, 2). V novejšem prevodu Svetega pisma v izdaji Svetopisemske družbe Slovenije iz leta 1996 imamo v nekoliko zaostrenem prevodu namesto besed ‘nečistovali’ in ‘nečistovanja’ besedi ‘vlačugali’ in ‘vlačugarstva’ – rus. bludodejstvovat’, bludodejanie). Primerjavo katoliške Cerkve z vlačugo srečamo tudi v osnutkih za roman Besi (»družba ni ohranila čistega razumevanja Kristusa; katolicizem – antihrist, vlačuga …«) (ZD 11, 178) in v romanu Bratje Karamazovi v pesnitvi o Velikem inkvizitorju: »Mi pa bomo zajahali zver in dvignili čašo in na njej bo zapisano: »Tajna!« - navedek po Raz 17, 3-5). Poigravanje z biblijskim citatom služi Dostojevskemu za ponazoritev spopada vlad nekaterih evropskih držav s papežem Pijom IX. (v Nemčiji vlade kanclerja Bismarcka v »kulturnem boju«/«Kulturkampf po letu 1872, v Franciji po zmagi republikancev na volitvah leta 1870, a tudi v Italiji, Švici in Avstriji). – Članek Dostojevskega zavzema posebno mesto v vrsti ruskih člankov, ki so v sedemdesetih letih obravnavali spor posvetne oblasti v Evropi z rimskokatoliško Cerkvijo.

Str. 124-125. … ko je Rim v obliki trdne dogme razglasil svojo privolitev v tretjo hudičevo skušnjavo, […] In tako je katoliški vladar prav v poslednjem trenutku […], nenadoma vstal ter vsemu svetu povedal vso resnico o sebi: »Ste mislili, da sem bil zadovoljen že samo z nazivom gospodarja Papeškega okrožja? Vedite, da sem se zmeraj imel za vladarja vsega sveta in vseh posvetnih kraljev, […] in zdaj to vsemu svetu razglašam v dogmi o nezmotljivosti.« – Dogmo o nezmotljivosti papeža, ko ta govori ex cathedra (»s stolice«) o verski in moralni materiji, dojema Dostojevski kot privolitev v tretjo hudičevo skušnjavo (Pokazal mu je vsa kraljestva sveta in njihovo slavo ter mu rekel: »Vse ti bom dal, če padeš predme in me moliš.« Mt 4, 8-9) in v prikazu »privolitve« papeža Pija IX. deloma nakazuje podobo Velikega inkvizitorja iz romana Bratje Karamazovi ter izpričuje svoj izredno kritičen odnos do rimskokatoliške Cerkve. (Gl. o tem spremno besedo!).

Str. 125. … to je Rim Julijana Odpadnika, toda ne premaganega, ampak takšnega, ki je v novi in poslednji bitki sam premagal Kristusa. – Filipika proti dogmi papeževe nezmotljivosti, ki naj bi obudila »stare rimske ideje o svetovnem gospostvu in zedinjenju« privede Dostojevskega do paradoksa, ki enači »rimski katolicizem« z Rimom Julija Odpadnika. – Rimski imperator Flavius Claudius Julianus, imenovan tudi Apostata (gr. odpadnik), je v času svoje vladavine v letih 361-363, skušal obnoviti pomen poganstva v Rimu, kjer se je za časa imperatorja Konstantina Velikega (306-337) že uveljavilo krščanstvo.

Str. 125. Potem ko je katolicizem zgubil zaveznike kralje, bo zagotovo planil k demosu. – Misel o možni »demokratizaciji« rimskokatoliške Cerkve, ki jo je Dostojevski črpal v takratnem ruskem in evropskem časopisju, je nakazoval že v romanu Besi, potem jo je zapisal v Dnevniku pisatelja za leto 1877 in proti koncu publicistične dejavnosti pripeljal v Beležnici 1875-1876 do absurda (zapisanega sicer bolj za osebno rabo kot za javnost), ki pravi: »Papež je voditelj komunizma.« (ZD 24, 146). Komunizem pa naj bi bil, tako je zapisano v tej beležnici Dostojevskega, »nesmisel«, »nauk živinski« (rus. »učenie skotskoe«) … (ZD 24, 299).

Str. 126. … »Fraternité ou la mort!« - Del gesla iz časa francoske revolucije 1789 »Liberté, égalité, fraternité ou la mort!«, ki jo je Dostojevski pogosto uporabljal v polemiki s sodobnimi socialističnimi nauki, tako v Zimskih zapiskih o poletnih vtisih (1863), v romanu Idiot in Dnevniku pisatelja za leto 1880.

Str. 127. O vsem tem sem enkrat že govoril, toda govoril sem mimogrede v romanu. - Dostojevski meri na besede Petra Verhovenskega iz romana Besi: »… svet sem nameraval izročiti papežu. Naj le pride peš in naj se predstavi drhali: ‘No, pa glejte, do česa so me privedli! Papež je zgoraj, mi smo okrog, pod nami pa je šigaljovščina. Potrebno bi bilo samo to, da bi se s papežem strinjala Internacionala; tako tudi bo. Starček pa bo v hipu pristal na to. Drugega izhoda zanj ni …« (ZD 10, 323).

Str. 128. Evropa nam bo vendar potrkala na vrata in zakričala, naj jo pridemo rešit, ko bo njeni »zdajšnji ureditvi« odbila zadnja ura. – Eno od vidikov ruskega mesijanstva pri Dostojevskem, ki v pričujočem članku odkriva v »prihodnji«, torej »živi« sili – Rusiji, morebitnega odrešenika »mrtve sile« - Evrope. Ta vidik je tu sicer nekoliko skeptično izražen, vendar kar precej oddaljen od patetične resnobnosti o ruskem »vsečloveku« iz eseja Puškin.

Don Carlos in sir Watkin …

Str. 129. Don Carlos in sir Watkin […] Z velikim veseljem sem prebral novico o prihodu don Carlosa v Anglijo. – Don Carlos mlajši (1848-1906) iz dinastije Bourbonov si je prizadeval s pomočjo španske stranke t. i. karlistov, pristašev Carla starejšega – Carla Marije Isidora (1788-1855), deda Don Carlosa, in nasprotnikov ustavne monarhije, zasesti španski prestol pod imenom Carlos VII. V tretji vojni karlistov v letih 1872-1876 je don Carlos podobno kot njegov ded v prvi (1833-1839) in drugi vojni karlistov (1847-1848) doživel poraz in zbežal v Francijo. Francoska republikanska vlada je don Carlosa iz Francije izgnala in 4. marca 1876 se je umaknil v Anglijo v mesto Folkestone. Tam so ga spoštljivo sprejeli, kot piše Dostojevski, ki se naslanja na poročila ruskega časopisja, angleški parlamentarci, med njimi tudi sir Edward Watkin, ob »žvižgih in ukanju« množice.

Str. 129. Kaj je lahko bolj fantastično in nepričakovano kot resničnost? Romanopisec nikoli ne bo mogel opisati takšnih nemogočosti, kakršne so tiste, ki nam jih resničnost vsak dan ponuja na tisoče, […] Nekaterih si ne bi mogla izmisliti niti največja domišljija. – Estetsko načelo »kaj je bolj fantastično in nepričakovano kot resničnost« je temeljno ustvarjalno načelo Dostojevskega, eksplicitno je izraženo tako v njegovih umetniških stvaritvah kot v osnutkih zanje, v publicističnih zapisih in pismih; zanimivo pri vsem tem je, da je to temeljno načelo »realista v višjem pomenu« prisotno tako v avtorski besedi kot v govoru literarnih junakov – v romanu Idiot, na primer, v govoru pravičnika Miškina in govoru »korifej laži« - v govoru z lažjo zasvojenega in pomilovanja vrednega komičnega človečka generala Ivolgina in v govoru zlovešče groteskne, največkrat klevetniške figure »gospoda vseveda« Lebedeva. General Ivolgin v pogovoru s knezom Miškinom nekaj pleteniči o Francozih v Moskvi, o izgubljeni nogi Lebedeva in po nemarnem navaja verz »V miru počivaj, mili prah, do radostnega jutra« iz Epitafa Nikolaja Karamzina in še o svojem namišljenem srečanju z Napoleonom ter med drugim ugotavlja: »Prav pogosto se nam resnica ne zdi mogoča.« (ZD 8, 412). Presenečen knez Miškin ugovarja generalovi »nedolžni laži« z repliko: »Znan mi je resničen umor zaradi ure, o njem že pišejo časopisi. Če bi si to izmislil pisatelj – poznavalci ljudskega življenja in kritiki bi pri priči kriknili, da je to neverjetno; kakor hitro pa v časopisih preberete to dejstvo, občutite, da se vam ravno iz takih dejstev razkriva ruska resničnost.« (ZD 8, 412-413). Lebedev pripoveduje o strahotni lakoti v dvanajstem stoletju in antropofagu, ki da je na starost izpovedal, kako je »v največji skrivnosti pobil in pojedel šestdeset menihov in nekaj posvetnih otrok,« in cinično brani svojo »golo resnico« z besedami: »Sam pa bi pripomnil, da ima skoraj vsaka resničnost sicer svoje nespremenljive zakone, a je skoraj vedno neverjetna in neresničnostna. In celo čim bolj je resnična, tem bolj je videti neresnična.« (ZD 8, 313). V osnutkih za roman Idiot beremo naslednjo misel: »Resničnost je nad vsem. Res je morda, da imamo mi drugačen pogled na resničnost […], prerokbe – fantastična resničnost. Morda pa je v Idiotu človek bolj resničen.« Stepan Trofimovič Verhovenski, liberalec-zahodnjak zatrjuje v romanu Besi: »… dejanska resnica je vedno neresničnostna […] Če hočemo, da bi bila resnica videti bolj resnična, moramo nujno primešati k njej laž.« Osrednji osebnosti romana Mladenič Arkadiju Dolgorukemu so življenjske okoliščine nadele lažno masko, v javnosti velja za sina kmečkega služabnika, po katerem je dobil dvoumen priimek Dolgoruki, priimek znanega plemiškega rodu, čeprav je sin plemiča Versilova. Eksistenčna negotovost Arkadija pogojuje tudi njegov odnos do okolja, v katerem živi, to ga nenehno preseneča: »Rekli bi, da je peterburško jutro najbolj prozaično na vsej zemeljski krogle, - a je skoraj najbolj fantastično na svetu.« (ZD 13, 113). Zato je razumljiva tudi Arkadijeva sodba o realizmu: »Realizem, ki seže samo do konice lastnega nosa, je nevarnejši od najbolj blazne fantastičnosti, ker je slep.« (ZD 13, 115). Če izpustimo še nekatere druge avtorske zapise o fantastični resničnosti v Dnevniku pisatelja in pismih Dostojevskega, bi se ustavili pri pisateljevi izjavi, zapisani v pismu N. N. Strahovu 10. marca 1869, ki pravi: »Imam poseben pogled na resničnost (v umetnosti) in tisto, kar večina označuje za skoraj fantastično in izjemno, to je pri meni včasih samo bistvo resničnosti. Običajnost pojavov in šablonsko videnje teh pojavov po mojem še ni realizem, ampak nekaj nasprotnega.« (ZD 29/1, 19).

Str. 129. Kar poskusite izmisliti si dogodek v romanu, pa čeprav o odvetniku Kuperniku, … - Dostojevski, ki v poročanje in razmišljanje o svetovnih dogodkih in problemih rad vplete tekoče dogodke iz ruskega življenja, omenja v pričujočem članku dogodek, povezan z ruskim odvetnikom L. A. Kupernikom (1845-1905), ki je postal znan zaradi svojih nastopov na mnogih razvpitih procesih, kot je bil na primer proces proti Nečajevu in njegovi teroristični skupini. Leta 1876 so se pojavila v ruskem časopisju poročila o incidentu, ki ga je povzročil ta odvetnik 5. marca t. l., ko se je vračal v Moskvo. Najprej je zagrozil nadzorniku poštne postaje v Černigovu, da bo porušil postajo, če ne bo dobil pravočasno konjev, potem je nekajkrat ustrelil proti kočijažu, ker je zahteval, da pospeši vožnjo. Odvetnika so postavili pred sodišče, o aferi so se razpisali časopisi, toda odvetnik je z vidika »neverjetnih dejstev« vztrajno zavračal vse obtožbe kot neresnične.

Str. 130. … ali se spominjate dogodka izpred desetih let, ki se je primeril grofu Chambordu (Henriku V.)? […] sem zdaj primerjal z don Kihotom, … – O prizadevanjih grofa Chamborda, da bi zasedel francoski prestol kot Henrik V. je Dostojevski pisal v člankih Inozemski dogodki v reviji »Graždanin« leta 1873; ko se je Chambord dokončno odpovedal prestolu, ga je Dostojevski označil za »velikodušnega človeka«, skoraj don Kihota, čeprav je dvomil v iskrenost njegove odločitve.

Str. 130. Kakšna razlika v primerjavi s poslednjim Napoleonom, sleparjem in proletarcem, ki je vse obljubljal, vse dajal in vse osleparil, da bi se dokopal do oblasti. - Luis Bonaparte (1808-1870), nečak Napoleona I., francoski imperator Napoleon III., je živel do revolucijskega leta 1848 v izgnanstvu in dvakrat poskušal prevzeti oblast v Franciji, računajoč na slavo Napoleona in republikanske ideje. V Francijo se je vrnil leta 1848, uspel na volitvah in postal francoski predsednik, po državnem udaru leta 1851 in uspehu na plebiscitu je bil leta 1852 oklican za francoskega imperatorja Napoleona III., leta 1870 vržen s prestola in zaprt v Sedanu ob proglasitvi tretje francoske republike. – Dostojevski je podobno označil Napoleona III. v Zimskih zapisih o poletnih vtisih in ga potem primerjal z Nečajevom v romanu Besi.

Str. 130-131. Heine, ali kdo že, je pripovedoval, kako je v otroških letih jokal, […] ko je med branjem Don Kihota prišel do odlomka, ko don Kihota premaga zdravomisleči in zaničevanja vredni brivec Samson Carrasco. – O svojem prvem srečanju z romanom Don Kihot je Heinrich Heine (1797-1856) pisal v četrtem delu svojih Popotnih podob (Reisebilder, 1826-1831), odlomek, posvečen romanu Cervantesa, je Heine pozneje objavil v uvodu k nemškemu prevodu Don Kihota (1837), ta uvod je izšel tudi v ruskem prevodu Don Kihota V. Lipeckega leta 1860. – Dostojevski je v svojem prevodu ponovil napako Heinricha Heineja, ki je v spominu združil dve različni epizodi: epizodo, ko na koncu romana (Druga knjiga, 64. poglavje) bakalar Sansón Carrasco, preoblečen v viteza Bele Lune, premaga don Kihota in epizodo, ko stražniki in župnik spečemu don Kihotu povežejo roke in noge, ga spravijo v kletko, brivec s strahotnim glasom mu spregovori besede prerokbe in ga nazadnje odložijo na voz (Prva knjiga, 46. poglavje). – Dostojevski je izjemno cenil Cervantesa in njegov roman Don Kihot, najbolj celovito je svoj odnos do velikega Španca in njegove stvaritve izrazil v eseju Samo laž lahko reši laž, izdanem v septembrskem zvezku Dnevnika pisatelja za leto 1877 (gl. prvo knjigo našega izbora!). Po podobi don Kihota se je zgledoval pri idejni zasnovi kneza Miškina v romanu Idiot, Cervantesovega junaka je večkrat omenil tudi v zasnovi romana Besi. .

Str. 131. Tudi don Carlos, sorodnik grofa Chamborda, je vitez, toda v tem vitezu se kaže Veliki Iinkvizitor. Prelil je reke krvi ad majorem gloriam Dei in v imenu Matere božje, […] »neutrudne priprošnjice in pomočnice«, kakor jo imenuje naše ljudstvo. – Značilna povezava gesla jezuitov »ad majorem gloriam Dei« z imenom Matere božje in Velikim inkvizitorjem spominja na Ivanov uvod k pesnitvi Veliki inkvizitor, v katerem sta ob geslu jezuitov in starcu inkvizitorju, omenjena eden najbolj poetičnih in popularnih srednjeveških apokrifov iz dvanajstega stoletja Trnova pot Božje matere (Hoždenie Bogorodicy po mukam) in ponižani Kristus v podobi prostovoljne kenoze (rus. uničižënnyj Hristos) v verzih znamenite pesmi Fjodora Tjutčeva Te bedne vasice/Èti bednye selenja

Str. 135. … pravkar sem se spomnil neke ljubke anekdote, […] o maršalu Sebastianiju – Grof Horace Sebastiani de la Porta (1772-1851), Napoleonov general, udeleženec vojne z Rusijo leta 1812, diplomat, minister za zunanje zadeve Francije (1830-1832), od leta 1840 maršal.

Str. 135. Sidney Dobell v svojem nedavnem članku Misli o umetnosti, filozofiji in religiji … - Tompson Sidney Dobell (1824-1874), angleški pesnik in avtor knjige Thoughts on Art, Philosophy and Religion (1876); izpisek iz te knjige o katolištvu in protestantizmu je Dostojevskemu poslal K. P. Pobedonoscev (1827-1907) (ZD 22, 366). Konstantin Pobedonoscev, pravnik, politik, religiozni mislec, oberprokuror Sinoda (1880-1905) je svojo dejavnost zasnoval na ideji življenja kot duhovno-materialne ontološke enotnosti bitja in iz nje izpeljal religiozno konservativnost, na njuni osnovi pa zgradil svojo socialno misel. Ta je nazadnje z idealizacijo nravno-religiozne stihije ljudstva kot »nevedne« (rus. »tëmnye«) in zaostale mase privedla Pobedonosceva do prepričanja, da sta država in Cerkev dolžni »očetovsko« skrbeti za podrejeno jim ljudstvo. V razmerah, ki so zahtevale od Rusije po odpravi tlačanstva leta 1861 korenite ekonomske in socialne spremembe, je Pobedonoscev kategorično zavračal demokratične reforme, sodil je, da ruska družba ne more sprejeti parlamentarizma, konstitucionalizma, politične ureditve, temelječe na svobodnem odločanju ljudstva, in neodvisnega sodstva. Za red v državi skrbi najvišja oblast samodrštva, ki da jo je postavila Božja previdnost in se ji zato v smislu ideološkega trojstva »pravoslavje-samodrštvo-narodnost« morajo pokoravati vsi državljani; taki državi sta napoti svobodni tisk in vsestranska izobraženost. Pobedonoscev si je s svojimi konservativnimi stališči hitro pridobil izjemno naklonjenost inertne carske oblasti in se kmalu povzpel na vrh oblastniške lestvice z vplivom in oblastjo, ki je segala nad institucijo Državnega sveta (najvišjega zakonodajnega organa v letih 1810-1917) in nad ministre. V krogih svobodomiselne ruske inteligence je zaslovel kot »zli genij«, pesnik Aleksander Blok (1880-1921) je v pesnitvi Povračilo (Vozmezdie, 1908-1913) o oberprokuroru Sinoda zapisal: »Pebedonoscev je nad Rusijo razprostrl sovja krila.«

Dostojevski se je s Pobedonoscevom seznanil leta 1872 pri lastniku revije »Graždanin« knezu V. P. Meščerskem. Anna Grigorjevna, pisateljeva žena, piše v svojih spominih, da se je Dostojevski s Pobedonoscevom »nazadnje zelo zbližal« in da »se je to prijateljstvo ohranilo prav do njegove smrti« (Dostojevska 1981, 227), o »prisrčnih pogovorih«, ki naj bi jih imel z Dostojevskim, je poročal tudi Pobedonoscev. Ta pričevanja brez pomislekov sprejema S. V. Belov, avtor enciklopedije F. M. Dostojevski in njegov krog (2001), ki zatrjuje med drugim, da je pisatelj »v marsičem delil s Pobedonoscevom politične simpatije, sprejemal njegove poglede, posebno ideje, kako zgraditi močno monarhistično Rusijo in okrepiti pravoslavno Cerkev«. Vendar tudi Belov ni mogel mimo dejstev, ki nakazujejo kar precejšnje razlike med nekdanjim katoržnikom Dostojevskim in oberprokurorjem Pobedonoscevom. Dostojevski je odpravo tlačanstva cenil kot »velik« in »preroški moment ruskega življenja«, za Pobedonosceva je bilo »obdobje reform«, ki naj bi se začelo z odpravo tlačanstva, obdobje razkroja državnih in družbenih temeljev (gl. Belov 2001, 106-107). Zato so verjetnejše ugotovitve, da si je preračunljivi Pobedonoscev prizadeval izrabiti avtorja romana Besi in odmevnega publicista za politične cilje. To med drugim nakazujeta tudi nasveta, ki ju je Pobedonoscev posredoval piscu pričujočega članka, še bolj pa pričajo o tem okoliščine, ki so spremljale nastanek romana Bratje Karamazovi. O Peti knjigi. Pro in contra kot o »kulminacijski točki« oziroma »kulminacijski knjigi« romana Bratje Karamazovi je pisal Dostojevski že leta 1879, 30. aprila N. A. Ljubimovu (1830-1897), uredniku revije »Ruski vestnik« in 19. maja Pobedonoscevu (ZD 30, 60, 66). Uredniku revije, v kateri je po delih izhajal roman, je poročal, da si mora vzeti čas in da ne sme hiteti s pisanjem, do politika Pobedonosceva je bil bolj previden, poročal mu je v dovolj obširnem komentarju, da je smisel »kulminacijske knjige« bogokletstvo in ovržba bogokletstva. Pobedonoscev s pisateljevim zagotovilom o pravilni ideološki naravnanosti Pete knjige. Pro in contra, v kateri naj bi bila po prvotni zasnovi ob Ivanovem »skrajnem bogokletstvu« in »anarhizmu« tudi ovržba bogokletstva v »zadnji besedi umirajočega starca Zosime«, ni bil zadovoljen. Pobedonosceva je še posebej vznemirila »sila in energija« Ivanovih »ateističnih postavk«, ko je prebral pesnitev Veliki inkvizitor. V pismu, ki ga je napisal Dostojevskemu 16. avgusta 1879, je izjavil, da je Veliki inkvizitor naredil nanj močan vtis, da pa ni dočakal odpora, ugovora in pojasnitev, pisatelju je celo predlagal, naj bi puntarske strani izročil ognju, ko je zapisal: »Če se umetniku ne posreči kip ali če z njim ni zadovoljen, se ves metal znova znajde v talilni peči. Sicer bi se dalo reči tudi to, da vsak umetnik ustvarja na svoj način, in vi, če bi počakali, se morda nikoli ne bi odločili izdati svojega dela« (gl. Belov 2001, 107!). Dostojevski je sicer tudi takrat s primerno pozornostjo odgovoril Pobedonoscevu, mnenje Pobedonosceva o prebranem v Karamazovih da mu laska in da bo na vse ateistične trditve odgovoril v šesti knjigi Ruski menih, vendar je ostal samobiten in originalen pisatelj, zapisal je: »Tu so vrhu vsega še umetniške zahteve: treba bi bilo izoblikovati skromen in veličasten lik, življenje pa je tako prepredeno s smešno platjo, zgolj veličastno je samo v svojem notranjem pomenu, tako da sem bil z umetniških nagibov hočeš nočeš prisiljen dotakniti se v življenjepisu svojega meniha tudi najbolj vsakdanjih stvari, da ne bi okrnil umetniškega realizma.« (ZD 30/1, 123). Pobedonoscev ni odnehal, v vlogi nekakšnega nadzornika duhovnega življenja v Rusiji in prisvojeni vlogi mentorja pomembnega pisatelja si je pomagal s sodbo izjemno prodornega misleca Konstantina Leontjeva, ki pa je v politični sferi bil »apostol reakcije«, kot je zapisal zgodovinar ruske filozofije V. V. Zenkovski (1881-1962) (gl. Zenkovski 1999, 521!). Avtorju romana Bratje Karamazovi je poslal na začetku meseca avgusta leta 1880 oceno pisateljevega govora oziroma eseja Puškin in romana Bratje Karamazovi, ki jo je Leontjev objavil z naslovom O vesoljni ljubezni v časopisu »Varšavski dnevnik« (1880). Pobedonosceva so vznemirjale bogoborčevske teme, Leontjev je v kritiki romana Bratje Karamazovi šel korak naprej, v skladu z oficialnim pravoslavjem je odkril v podobi in besedah starca Zosime »napake«, resna odstopanja od »cerkvene poti«. Krščanstvo Dostojevskega »s kar preveč rožnatim odtenkom« naj bi celo v besedah upodobljenih menihov prežemalo čustvo humanistične idealizacije na račun slabo izraženega mističnega čustva. »Bratstvo po možnosti in humanost dejansko priporoča sveto pisanje Nove zaveze za posmrtno rešitev osebne duše,« piše Leontjev in nadaljuje, »toda v svetem pisanju ni nikjer rečeno, da bodo ljudje s pomočjo te humanosti prišli do miru in blaginje. Kristus nam tega ni obljubil … To je neresnica …« (ZD 15, 496-497, gl. tudi Leontjev 2003, 389-426!). Odziv Dostojevskega na to ideološko kritiko Leontjeva je bil dostojanstven. Pisatelj je Pobedonoscevu v pismu 16. avgusta 1880 sporočil, da končuje Karamazove tako, da bo zadnji del nadvse originalen in drugačen od pisanja drugih, zato ne pričakuje ugodnih kritik pač pa ugoden sprejem pri bralcih, ki so ga vedno podpirali; nazadnje se je zahvalil za pošiljko in dodal: »Leontjev je konec koncev nekoliko heretik – ste opazili Vi to? Sicer pa se bom o tem pogovoril z Vami osebno …« (ZD 30/1, 209-210). – Za razumevanje odnosa Dostojevskega do Pobedonosceva in tudi do t. i. konzervativnosti publicista Dostojevskega je najbrž potrebno upoštevati senco »sovjih kril«, ki so bila razprostrta nad ustvarjanjem in še bolj nad vsakdanjim življenjem nekdanjega katoržnika. Na to nas opozarja tudi pismo, ki ga je 4. februarja 1882 poslal Pobedonoscev dvorni dami E. F. Tjutčevi, hčerki pesnika Tjutčeva, v katerem oberprokuror kritično ocenjuje t. i. drugi govor, posvečen spominu Dostojevskega (objavljen 4. februarja 1882 v reviji »Novoe vremja« (Novi čas) pod naslovom Govor o Dostojevskem) filozofa Vladimira Solovjova. »Nespametni« Solovjov naj bi spadal po mnenju Pobedonosceva med tiste (»one«!), ki »dejansko mislijo in pridigajo, da je Dostojevski ustvaril neko novo religijo ljubezni in je novi prerok v ruskem svetu in celo v ruski Cerkvi« (gl. Belov 2001, 108).

Str. 136. »Boga seveda ni in vera je neumnost, toda religija je preprostemu ljudstvu potrebna, kajti brez nje se ga ne da krotiti.« - Dostojevski ima v mislih Voltaira in njegovo koncepcijo Boga kot ideje, ki povezuje in disciplinira človekovo vest. V romanu Bratje Karamazovi Dostojevski dvakrat omeni znan Votairov izrek: »S’il n’existait pas Dieu il faudrait l’inventer.« (Poglavji Brata se seznanita iz Pete knjige; Pro in cotra in Zgodnja razvitost iz Desete knjige: Dečki).

Str. 137. Poglejte, kaj mi je na primer neki opazovalec, ki je še posebno pozorno to spremljal v Evropi, sporočil … - V Beležnici 1875-1876 Dostojevski v zapisu »Angleške religije brez Kristusa in Boga, po Pobedonoscevu« nakazuje, da je ta »opazovalec« bil K. P. Pobedonoscev (gl. ZD 24, 156!).

Str. 138-139. »Predstavljam si, moj dragi,« […] polnimi ljubezni in žalosti …« - Navedek iz »izpovedi« Versilova iz romana Mladenič brez omembe slike Acis in Galateja Clauda Lorraina.

Nova beseda iz province

Str. 140. Nova beseda iz province. – Dostojevski se je s tem člankom ponovno vključil v večletno polemiko o pomenu in vlogi literarne in publicistične dejavnosti v provinci, polemika je bila del razprave o decentralizirani in federativni ureditvi Rusije. Dostojevski je s skepso sprejemal prizadevanja province, da bi se tudi na področju literarnega ustvarjanja in publicistike osamosvojila, ostro pa je nastopil proti projektom decentralizacije in federativne ureditve države, ki je po njegovem prepričanju po tisoč letih dosegla politično enotnost, s kakršno se nobena država v svetu ne more primerjati (prim. članek Zmedenost in netočnost spornih točk v aprilskem zvezku Dnevnika pisatelja za leto 1876, ZD 22, 111).

Str. 139. Da bi obujal zgodbo Kairove … - Zgodba o žalostni usodi dvajsetletne igralke Anastasije Kairove, ljubice podeželskega režiserja, ki jo je leta 1875 pripeljal iz Orenburga v Peterburg z upanjem, da bo z njo nadaljeval uspešno gledališko kariero, posredno razkriva življenjske težave ljudi iz province, ki bi se radi uveljavili na področju umetnosti. Članek Iz zasebnega pisma, ki poroča o tej zgodbi, je bil natisnjen na začetku razdelka majske številke Dnevnika pisatelja, v kateri je bil objavljen tudi pričujoči članek (gl. ZD 23, 5).

Str. 139. Na mizi mi tako že dva meseca leži celo pravi literarni zbornik z naslovom Prvi korak, izdan v Kazanu, … - Literarni zbornik Prvi korak (Pervyj šag, 1876) je bil odgovor na polemično razpravljanje o vlogi literarnega delovanja in publicistike v provinci. V zborniku so bili natisnjeni poleg literarnih del še literarno kritični članki in etnografski in zgodovinski prispevki literatov Povolžja. Zbornik naj bi po zamisli avtorjev objavljenih prispevkov dokazal, da provinca lahko ustvari svojo literaturo. O nujnosti take literature in razvoja publicistike v provinci so govorili v zborniku mnogi prispevki. Programski značaj je še posebej imel obširni članek K. V. Lavrskega Literarno obzorje, v katerem je avtor trdil, da bo šele takrat obstajala »ruska literatura v pravem pomenu besede«, ko bo vsako pokrajino v Rusiji zajelo literarno življenje in ne bo več izročala svoje Rešetnikove oddaljenim, njej tujim centrom. (F. M. Rešetnikov, 1841-1871, ruski pisatelj iz priuralske Permske gubernije je zbudil pozornost s povestjo Podlipovci, katera z vidika »kesajočega se plemiča« na izredno kritičen način prikazuje bedno življenje kmetov neruskih narodnosti Priuralja). Zbornik je pridobil pomen, ker je izšel v Kazanu, mestu ene najpomembnejših univerz v takratni Rusiji. Na tej univerzi je deloval znameniti matematik N. I. Lobačeski (1792-1856), v letih 1827-1846 rektor univerze, kazanska univerza je bila znana tudi po t. i. kazanski lingvistični šoli, ki jo je zasnoval znani rusko-poljski jezikoslovec Jan Baudouin de Courtenay (1845-1929), profesor na kazanski univerzi v letih 1875-1883. Courtenay je zbral na kazanski univerzi okoli sebe jezikoslovce, med katerima sta bila tudi Poljak N. V. Kruszewski (1851-1887) in Rus V. A. Bogorodicki (1857-1941). Kazan je bilo tudi mesto, v katerem je poleg društva pravnikov in društva arheologov, etnologov in zgodovinarjev delovalo na univerzi tudi Društvo ljubiteljev domovinskega slovstva (1806-1853). Zato skepsa Dostojevskega, vsaj kar se tiče intelektualnega osamosvajanja province, ni bila povsem upravičena.

Str. 141. Rusijo sta doslej, vse od Petra, vodila Peterburg in Moskva, … - Razpravljanje o vlogi Moskve in Peterburga je najbrž sprožil članek Literarno obzorje, objavljen v zborniku Prvi korak, v katerem Lavrski med drugim zatrjuje: »Bili so časi, ko je živa beseda prihajala iz ‘srca Rusije’ – iz Moskve; ko se je ta beseda postarala in ko je Belinski v sebi začutil klic, naj pove drugo ‘novo besedo’ – je spremenil mesto svojega delovanja, besedo je prenesel v Peterburg. V polovici šestdesetih let se je ‘nova beseda’ postarala tudi v Peterburgu, kot to sedaj vidijo vsi, moskovska beseda pa je popolnoma zgnila, vsi čutijo, da mora nastopiti nova sprememba in pričakujejo spet neko ‘novo besedo’ iz skrivnostnih globin ruskega življenja. Toda kje naj bi bile te globine? One so v provinci …« (ZD 23, 358).

Str. 142. Nasploh je pri nas prihodnost »kalna voda«, … - Ruska krilatica »temna voda vo oblaceh« (»temna/kalna voda v oblakih«) kot oznaka nečesa negotovega, nejasnega se navezuje na biblijsko besedilo: »Temo je postavil za svoje skrivališče, okrog sebe svoj šotor, temo vode, oblake sopar.« (Ps 18 (17), 12).

Str. 142. Moskva še ni bila Tretji Rim, toda preroštvo se mora izpolniti, kajti »četrtega Rima ne bo«, … - Dostojevski se sklicuje na srednjeveško teorijo »Moskva – tretji Rim«, ki je dobila celovit ideološki izraz v poslanici (napisani med leti 1514 in 1521) starca Filofeja (okoli 1465-1542), predstojnika/igumena pskovskega Jeleazarovega samostana, Vasiliju III., moskovskemu velikemu knezu v letih 1505-1533. Vasilij III. je nadaljeval centralizacijo ruskih kneževin okrog Moskve svojega očeta Ivana III., moskovskega velikega kneza v letih 1462-1505, pri katerem se je začela uveljavljati imperijska ideja o Rusiji kot naslednici Bizanca.

Nekaj besed o George Sandovi

Str. 142. … še Metternich je marsikaj prezrl, kaj šele njegovi ruski posnemovalci. - Klemens Wenzel Lothar Metternich-Winneburg (1773-1859), avstrijski zunanji minister in dejanski vladar države (1809-1821) tudi na položaju kanclerja (1822-1848), znan po svoji restavracijski politiki, osnovanju svete alianse z ruskim carjem Aleksandrom I., boju proti svobodomiselnim in narodnoosvobodilnim gibanjem v Evropi in prizadevanjih vzpostaviti red v Avstriji s policijsko represijo in brezobzirno cenzuro. - Figuro retrogradnega konservativca je Dostojevski, upoštevajoč budnost ruske cenzure, uporabil kot masko, pod katero je skril kar se da ostro kritiko prav te, »znamenite« ruske cenzure.

Str. 143. Knjige Thiersa in Rabeauja […] in kot strastni Mirabeau … - Navedek iz pesmi D. V. Davidova (1781-1839) Sodobna pesem (1836/1840).

Adolphe Thiers (1797-1877), francoski državnik in zgodovinar. V pesmi Davidova je omenjen kot avtor Zgodovine francoske revolucije (Histoire de la Révolution française, (1824-1827).

Jean-Paul Rabaut-Saint (1743-1793), žirondist, po zmagi jakobincev v francoski revoluciji usmrčen pod giljotino.

Honoré-Gabriel Mirabeau (1749-1791), najbolj znan govornik na strani francoske revolucije, pristaš ustavne monarhije, nazadnje obtožen, da se povezuje z dvorom, in pokončan.

Str. 143-144. Opozoriti moram tudi na to, da smo pri nas kljub različnim Magnickim in Liprandijem … - M. L. Magnicki (1778-1855), skrbnik kazanskega šolskega okrožja od leta 1819 do leta 1826, politična in ideološka »čuječnost« mu je prinesla zlo slavo reakcionarnega mračnjaka. Magnicki je »čuječnost« izpričal prav na začetku svojega delovanja, ko je leta 1819 izvedel revizijo Kazanske univerze in takoj predlagal, naj bi univerzo zaprli zaradi »brezbožne usmeritve« predavanj, poslopje univerze pa naj bi s posebno slavnostno ceremonijo porušili. V prizadevanju izkoreniniti svobodomiselnost je odpustil enajst profesorjev, od profesorjev, ki so ostali, pa je zahteval, naj na predavanjih dokazujejo prednost religije pred znanostjo, univerze naj bi opustile preučevanje filozofije itd. Zaradi poneverbe je bil odpuščen, posvetil se je pisanju, predvsem publicističnih spisov, v katerih je med drugim hvalil A. A. Arakčejeva (1769-1834), zloglasnega veljaka in pobudnika policijskega despotizma (t. i. »arakčejevščine«) v obdobju Aleksandra I., in blagroval tatarski jarem, češ da je rešil Rusijo pred pogubnim vplivom Evrope.

I. P. Liprandi (1790-1880) v letih 1840-1856 uslužbenec za zaupne zadeve na notranjem ministrstvu, vodil je nadzor nad petraševci, sestavil po naročilu preiskovalne komisije poročilo o tem nadzoru in tudi mnenje o »hudodelcih«, med katerimi je bil tudi Dostojevski.

Str. 144. Senkovski in Bulgarin sta ruske bralce res svarila pred njo, […] Ruske dame sta strašila, še posebno s tem, da hodi naokrog v moških hlačah in da je razuzdana - hotela sta jo osmešiti. – V enem od njunih člankov je bilo na primer leta 1836 zapisano, da George Sandova nosi moške obleke, da se sprehaja v teh oblekah pod roko z mladeniči po ulicah Pariza, da hodi na večerje v kavarne in gostilne z njimi in da obiskuje tudi druge lokale, kamor ženske nikoli ne hodijo. George Sandova naj bi nekega Rusa celo prosila, naj prižge cigareto itd. itd (ZD 23, 363-364).

Str. 144. Senkovski […] jo je začel imenovati Jegor Zand … - O. I. Senkovski (1800-1858), pisatelj, publicist, utemeljitelj ruske orientalistike, je bil zelo zapletena in protislovna osebnost. Bil je izredno spreten izdajatelj komercialnega tiska, kot urednik revije »Biblioteka za branje« (»Biblioteka dlja čtenija«) je upošteval okus in pričakovanja bralca, večkrat tudi na račun avtorjev. Z objavami mnogovrstnega in »vsem okusom« ustreznega, tudi lahkotnejšega leposlovnega in publicističnega gradiva je njegova revija bila priljubljena predvsem pri manj zahtevnih provincialnih bralcih. Za kritične spise Senkovskega sta značilni ironija in satira, ki sta večkrat prešli v neokusno duhovičenje. Dostojevski je o »duhovitosti« Senkovskega pisal že leta 1861 v Odgovoru »Ruskemu vestniku«. Tudi takrat se je odzval na obtožbe in smešenje »pokvarjenosti« in »prismuknjenosti« George Sandove v izjavah, kot sta na primer naslednji, objavljeni v reviji Senkovskega leta 1835 in 1840: »Na svetu je čudno bitje, ki se podnevi imenuje Georg Zand, ko sonce zahaja pa Dudevant.« - »… velika Jegor Zand je izdelala veliko dramo Kozima, pa še kako veliko, v bistvu je dolgočasna, njena vsebina je zelo razuzdana, kot da bi se ji zmešalo, čeprav je v njej zbrana cela kolekcija nemoralnih modrovanj, ki tvorijo slavo romanov omenjene Jegorja Zanda.« ZD 19, 304-305).

Str. 144. … leta 1848, je Bulgarin v »Severni čebeli« o njej pisal, da vsak dan v predmestju pijančuje s Pierrom Lerouxom in da se udeležuje nočnih orgij […] pri razbojniku in ministru Ledru-Rollinu. – Fadej Bulgarin (1789-1859), ruski pisatelj in publicist, po rodu iz družine poljskega plemiča, je do leta 1825 sodeloval z dekabristi in revijo »Polarna zvezda« in prijateljeval z A. S. Gribojedovom (1795-1829), avtorjem drame Gorje pametnemu. Po dekabristični vstaji leta 1825 se je prelevil v skrajnega reakcionarja in nenačelnega publicista, postal je celo zaupnik tajne politične policije (zloglasnega carskega »Tretjega oddelka«) in ovajal ruske pisatelje. Iz Pariza je revolucijskega leta 1848 v duhu svoje politične usmerjenosti poslal »ovaduško« pismo reviji »Severna čebela«, v katerem obvešča bralce o »sumljivi« povezanosti George Sandove z Ledru-Rollinom, ki da je »postal prijatelj in pokrovitelj vseh dvomljivih žensk in izrabil svoj položaj za zadovoljevanje svojih čudnih in razvratnih poželenj«. Poročilo konkretizira z ugotovitvijo: »Že dva meseca potekajo bujne orgije v Ministrstvu za notranje zadeve. Državljanka George Sand in igralke, ki so bolj znane po svojih avanturah kot po nadarjenosti, se zabavajo na račun Republike.« (ZD 23, 366).

Pierre Leroux (1797-1871), francoski utopični socialist, predstavnik krščanskega socializma, sprva pristaš Saint-Simona, potem oblikoval eklektični nauk, s katerim je vplival na mišljenje George Sandove, ki se je povezala z njegovim krogom na začetku štiridesetih let.

Alexandre-Auguste Ledru-Rollin (1807-1870), francoski politik, po francoski revoluciji leta 1848 notranji minister v Začasni vladi. George Sandova je aktivno sodelovala z levo usmerjenimi člani te začasne vlade, med katerimi je bil tudi Ledru-Rollin.

Str. 144. V ruščini se je prvič pojavila nekje sredi tridesetih let … - Prvi roman Gerge Sandove, ki se je pojavil v ruski izdaji, je bil roman Indiana (1833). Do leta 1838, ko je Dostojevski prebral ta roman, je bilo prevedenih že pet njenih del: Popotnikova pisma, Simon, Quintilia, Mauprat in Melchior.

Str. 145. Celo Dickensu […] so naši bralci posvečali manj pozornosti. Da ne govorim o Balzacu, - Prvi ruski prevodi del Dickensa so bili izdani ob koncu leta 1838, širši bralski publiki je Dickens postal znan šele v štiridesetih letih. Balzaca je ruski bralec spoznal že sredi tridesetih let, takoj po francoski izdaji romana Oče Goriot leta 1833 sta izšla dva prevoda tega romana v ruščini leta 1835. Ob velikanih svetovne literature, kot so Dante, Cervantes in za Dostojevskega tudi Schiller, je Dostojevski visoko cenil enciklopedične klasične evropske romane in med njimi še posebej tiste, ki so združeni v La Coémedie humane Honoréja Balzaca, zato ni slučaj, da je med prvimi deli ruskega pisatelja prevod romana Eugénie Grandet (1844).

Str. 146. »Ote-toi de là que je m’y mette,« … - Krilatica, ki jo je uporabil francoski zgodovinar Fantin Des Odoards (1738-1820) v Filozofski zgodovini francoske revolucije (Histoire philosophicque de la Revolution française, 1796).

Str. 146. … in prerokuje o »pravicah svobodne žene« (tako se je o njej izrazil Senkovski), … - Senkovski se je v svoji reviji večkrat obregnil ob feministične zahteve po enakopravnosti z moškimi, o Gerge Sandovi je zapisal, da se je rodila z »moškimi nagnjenji« in da v svojem neizmernem častihlepju obupuje, ker ni moški … (ZD 23, 367).

Str. 148. … Aldini … – Dostojevski je prevajal roman Aldini George Sandove leta 1844, da bi se izvlekel iz denarnih težav, vendar je proti koncu prevajanja ugotovil, da je roman že preveden (1838) in da z njim ne bo nič zaslužil.

Str. 150. George Sandova je umrla kot deistka – trdno je verjela v Boga in v svoje nesmrtno življenje, […] čeprav je res, da formalno (kot katoličanka) ni izpovedovala vere v Kristusa. - Ta misel Dostojevskega izhaja iz njegovega prepričanja, da so z uveljavljanjem civilizacije v zahodnoevropski družbi in v katoliški ter protestanski Cerkvi izgubili »pravo« vero, ki da se je ohranila samo v pravoslavju - v poglavitni ideji pravoslavja, da »v vsem vesolju ni imena, poleg njegovega, prek katerega se je mogoče zveličati« (netočen navedek besed apostola Petra iz Apostolskih del: »V nikomer drugem ni odrešenja; zakaj pod nebom ljudem ni dano nobeno drugo ime, po katerem naj bi se mi rešili.« (Apd 4, 12).

Str. 150. … ne pa na mravljinčji nujnosti. – Simbolni pomen »mravljišča« srečamo pri Dostojevskem že v Zimskih zapiskih o poletnih vtisih in v romanu Zapiski iz podtalja. V ruski publicistiki zasledimo podoben pomen »mravljišča« že leta 1860 v člankih »počvenikov«, somišljenikov Dostojevskega, A. A. Grigorjeva in kritika in publicista N. N. Strahova, ki se je navezoval na Voltairov roman Micromégas v članku Prebivalci planetov, objavljenem v reviji bratov Dostojevskih »Vremja« leta 1861 (z oznako Zemlje – »majhnega mravljišča«). – Dostojevski je simbol »mravljišče«, ki ga je lahko zasledil tudi pri Gottholdu Ephraimu Lessingu (1729-1781), Voltairu in pisatelju Charlesu Nodieru (1780-1844), uporabljal pri označevanju družbenega ideala utopičnih socialistov, ki mu je v šestdesetih letih pripisoval racionalistični in mehanistični značaj, še posebej v polemiki z revolucionarnim demokratom, pisateljem in publicistom Nikolajem Černiševskim (1828-1889), avtorjem utopičnega romana Kaj storiti? (1863), in pisateljem M. J. Saltikovom-Ščedrinom.

Str. 151. … »človek ne živi samo od kruha«. – Krilatica iz Biblije (5 Mz, 3; Mt 4, 4; Lk 4, 4).

Str. 151. … ni bila povsem ravnodušna do svojega aristokratskega izvora (po materi je izvirala iz saksonskega kraljevskega rodu), … - O svojem rodovniku je George Sandova podrobno pisala v obširni avtobiografiji Zgodovina mojega življenja (L’histoire de ma vie, 1854-1855) in tam omenjala zapletene sorodstvene vezi s francoskimi kralji Ludvikom XVIII. (1755-1824) in Karlom X. (1757-1836).

Utopično razumevanje zgodovine

Str. 151. Prav to je tista največja dragocenost, o kateri sem pisal v eni od prejšnjih številk Dnevnika, … – Največja dragocenost, o kateri govori Dostojevski v tem članku, naj bi bila kulturna dediščina izobraženih slojev ruske družbe, ki naj bi jo ti obvezno posredovali ljudstvu, ko bi se poklonili »ljudski resnici« in jo sprejeli za svojo. (Gl. o tem članek O ljubezni do ljudstva … v našem izboru!).

Str. 154. Kdor hoče biti v Božjem kraljestvu najviše, naj bo vsem služabnik. - Povzetek evangeljskega reka: »Tedaj je sédel, poklical dvanajstere in jim rekel: ‘Če kdo hoče biti prvi, naj bo izmed vseh zadnji in vsem služabnik.’« (Mr 9, 35; gl. še Mr 10, 43; Mt 20, 25-26; Mt 23, 11-12!).

Str. 154. … zato je samoumevno, da mora biti Konstantinopel prej ali slej naš … - V zvezi z zaostritvijo t. i. vzhodnega vprašanja, krize na Balkanu in v pričakovanju možnega razpada Osmanskega imperija, se je v drugi polovici razvnela v zahodnoevropskem in ruskem tisku razprava o tem, komu bo pripadal Konstantinopel/Carigrad. Dostojevski je vneto sledil člankom o tem vprašanju, še posebej tistim, ki jih je v letu 1876 objavljal časopis »Novoe vremja«/Nov čas, in se nanje odzival polemično v Dnevniku pisatelja v letih 1876 in 1877 z zahtevo, da Konstantinopel mora dobiti Rusija v skladu z njenim zgodovinskim poslanstvom (gl. npr. članka Besede, besede, besede, Kombinacije in kombinacije v septembrski številki Dnevnika pisatelja za leto 1876 in članek Še enkrat o tem, da Konstantinopel zgodaj ali pozno mora biti naš v marčni številki Dnevnika pisatelja za leto 1877, ZD 23 in ZD 25).

Str. 155. V Evropi verjamejo v nekakšno »Oporoko Petra Velikega«. - Fiktivna Oporoka Petra Velikega, ki naj bi jo naročil Napoleon I. za propagando proti Rusiji pred vojno leta 1812, je bila prvič povzeta v knjigi O razvoju ruske države od vznika do začetka 19. stoletja (De progrès de la puissance russe depui son origine jusqu’au commencement du XIX siècle) leta 1812 uslužbenca francoskega zunanjega ministrstva Ch.L. Lesura (1770-1849). V tem dokumentu, ki naj bi bil shranjen v osebnem arhivu ruskih carjev, naj bi bile zapisani skrivni ekspanzionistični cilji Rusije, med njimi tudi namera izgnati Turke iz Evrope in osvojiti Konstantinopel. Ta »dokument« je bil izrabljen v romanesknem pamfletu Zapiski kavalirja d’Eona (Mémoires du chevalier d’Eon, 1836) F. Gaillardeta in potem še večkrat v propagandi proti Rusiji, čeprav je že leta 1876 bilo znano, da je ponaredek (ZD 23, 376-377).

Str. 156. Če pa je Carigrad zdaj lahko naš, in to ne kot prestolnica Rusije, […] In ali ne bi bilo to videti, kot da je Rusija politično podredila Slovane, česar sploh ne potrebujemo? – V ruski politični misli devetnajstega stoletja so se večkrat pojavili različni načrti o federaciji slovanskih držav, med njimi tudi takšni, ki so v Konstantinoplu videli prestolnico te federacije. Dostojevski je upošteval idejo slovanske federacijo, ki jo je načrtoval N. Ja. Danilevski v vrsti člankov, objavljenih v reviji »Zarja« leta 1869 in potem zbranih v knjigi Rusija in Evropa. Pogled na kulturne in politične odnose slovanskega sveta do germansko-romanskega (1870). Pri Dostojevskem je zbujala pozornost tudi biografija N. Ja. Danilevskega (1822-1885), v mladosti pristaša idej francoskega utopičnega socialista Charlesa Fouriera in petraševcev, potem »skesanega nihilista«, ki je zavrgel socialistične ideje svoje mladosti. Dostojevski je sodil, da idejna evolucija Danilevskega priča o prelomu tega nekdanjega fourierista s tujimi zahodnimi vplivi in o prizadevanju, da se vrne k rodni grudi, da postane »povsem Rus in narodnjak«, ki »je vzljubil svojo grudo in bistvo«. V pismih iz let 1869-1870 je Dostojevski dajal visoke ocene knjigi Danilevskega Rusija in Evropa, še posebej v njej zapisani teoriji kulturno-zgodovinskih tipov. Dostojevski je s simpatijo sprejemal neoslovanofilske ideje Danilevskega o skorajšnjem zatonu evropske civilizacije, ki da je preživela svoj razcvet, in o veliki bodočnosti Slovanov in Rusije (gl. o tem: Kirpotin 1966, 23-25). Nekatera dejstva iz biografije Danilevskega in nekatere njegove idejne vidike je Dostojevski uporabil pri oblikovanju podobe Šatova in njegove koncepcije »naroda-bogonosca« v romanu Besi (ZD 12, 233-234).

Sodba Dostojevskega, da se Rusija ne sme prisvajati vloge voditeljice slovanskih narodov, ker bi lahko zbujala vtis, da hoče podjarmiti Slovane, odseva prevrednotenje ideje o federaciji slovanskih narodov v ruskih političnih in intelektualnih krogih sedemdesetih letih. Ta sprememba se je izrazila v Rusiji tudi v delnem nadomeščanju termina »panslavizem« z besedo »vseslovanstvo«.

Str. 156. … ta vloga ji je namenjena že od dobe Ivana III., ki je carigrajskega dvoglavega orla kot njen simbol postavil nad stari ruski grb, … - Ivan III., moskovski veliki knez, je s premišljeno in previdno politiko, kateri nista bila tuja tudi spletkarjenje in zahrbtnost, uspel združiti okoli Moskve kneževine severno-vzhodne Rusije, pokoriti bojarsko republiko Novgorod in se nazadnje otresti tudi nadvlade Zlate Horde. To mu je omogočilo, da si je kot prvi v ruski zgodovini prisvojil naziv »po Božji milosti vladar Vse Rusije« (»Bož’ej milost’ju gosudar’ Vseja Rusi …«). Leta 1472 se je poročil (s posredništvom Vatikana) z bizantinsko princeso Sofijo oz. Zojo Paleolog, nečakinjo zadnjega bizantinskega imperatorja Konstantina XI. (1403-1453), ki je padel pri obrambi Konstantinopla, prevzel bizantinskega dvoglavega orla kot državni grb in titlu »gosudar’ - autokrat« pridružil še titel »car« in s tem postavil temelj ruski imperijski miselnosti in teoriji o »Moskvi-Tretjem Rimu«, ki se je za časa njegove vladavine začela imenovati tudi »Rossija«. – Dostojevski si za potrditev zahteve po Konstantinoplu ni mogel izbrati boljšega argumenta.

Str. 158. Toda Rusija je močna in morda celo veliko močnejša, kot misli o sebi sama, … - Večkrat ponovljena in aktualna misel in tolažba ruskega imperija.

Potovanje v tujino. Nekaj o Rusih v vagonih

Str. 159. … sem se takoj usedel v vagon in odpotoval v Ems … – V nemško zdravilišče Bad Ems, znano po termalnih vrelcih, se je Dostojevski po nasvetu zdravnikov odpravil na zdravljenje v letih 1874-1879 štirikrat. Leta 1876 je odpotoval 5./17. julija iz Peterburga preko Berlina v Ems, kamor je prispel 8/20. julija. V Emsu je ostal do 7./19. avgusta. Ves čas, ki ga je prebil v zdravilišču, je pozorno spremljal rusko časopisje, ki mu je bilo tam dostopno, pripravljal gradivo za julijsko in avgustovsko številko Dnevnika pisatelja za tekoče leto, obiskoval knjižnico v Emsu, prebiral Zolajev (1840-1902) roman Trebuh Pariza (Le ventre de Paris, 1873, ruski prevod v istem letu) in z nestrpnostjo pričakoval ženina pisma. Zolajev roman je sprejemal z negodovanjem, o njem je pisal ženi: »Težko berem, kakšna grdobija. Pri nas pa kričijo o Zolaju kot o znamenitosti, o svetilniku realizma«. (Letopis 3/1995, 107-119).

Str. 159. … z radodarnostjo vsakdanjo … – Navedek iz dume Peter Veliki v Ostrogožku (1823) pesnika K. F. Rilejeva (1795-1826), vodilne osebnosti aristokratskih uporniških skupin – dekabristov, v nekoliko ironičnem kontekstu.

Str. 159-160. … pred kratkim sem v »Moskovskih vedomostih«u bral članek o Krimu, o tem, da se od tod izseljujejo Tatari […] bodo po Krimu zagotovo planili Židje in uničili tamkajšnja tla … – Dostojevski posreduje vsebino uvodnika časopisa »Moskovskie vedomosti« (10. julija 1876) o gospodarskih problemih Krima in položaju tatarskih kmetov na Krimu. Ta problem, ki je bil prisoten v ruskem tisku od srede šestdesetih let, obravnava Dostojevski z nekoliko nacionalističnega vidika, ne postavi se v bran Tatarov, ki zapuščajo Krim, in se zavzema v strahu pred Židi, da bi zapuščeno zemljo krimskih Tatarov zasedli Rusi, ne pa Židje. Ob tem zamolči sodbo tistih, ki so opozarjali na težak položaj tatarskih kmetov, zahtevali za tatarske kmete pomoč, od notranjega ministrstva pa, naj ukrepa proti veleposestnikom, ki so po njihovem mnenju povzročitelji vsega zla na Krimu.

Kateri jezik naj govori prihodnji steber domovine?

Str. 164. Zakaj se pravzaprav učimo evropske jezike, na primer francoščino? Prvič preprosto zato, da bi lahko brali francosko, in drugič, da bi lahko govorili s Francozi, […] vsekakor pa ne zato, da bi se pogovarjali med sabo ali sami s sabo. – Misel je naperjena proti višjim izobraženim slojem ruske družbe, ki so kot znak družbene večvrednosti v popetrovski Rusiji uporabljali francoščino tudi v vsakdanjih rabi.

Str. 165. Poznal sem nekega znamenitega ruskega pisatelja, ki se je naučil ne samo ruščine, […] ampak celo kmečko ruščino … – Dostojevski misli na D. V. Grigoroviča (1822-1899), ki se je uveljavil predvsem kot pisatelj povesti o kmečkem življenju Vas (1846) in Anton Nesrečnik (Anton Goremika, 1847), njegova poznejša dela niso imela večjega uspeha, v sedemdesetih letih je pisal malo, predvsem preproste, idilično naravnane povesti, namenjene revialnim objavam. – V otroških letih sta Grigoroviča vzgajali mati in babica, obe Francozinji, ki nista obvladali ruščine. Pozneje se je učil v privatnem francoskem penzionatu, ruščino pa se je naučil pri služabnikih in kmetih. Prve ruske knjige je prebral po nasvetu Dostojevskega, ko sta oba obiskovala vojaško inženirsko šolo v Peterburgu v letih 1837-1841. – Grigorovič je leta 1845 vpeljal Dostojevskega v krog kritika Visariona Belinskega.

Str. 165. … veliki Puškin se je, kot je sam priznal, prav tako moral prevzgojiti - živega jezika se je naučil od svoje pestunje Arine Rodionovne, … - Tako priznanje Puškina bi Dostojevski lahko zasledil v pismu, ki ga je pesnik poslal v prvi polovici leta 1824 bratu iz Mihajlovskega, v katerem piše, da zvečer posluša pravljice in da s tem dopolnjuje »pomanjkljivosti svoje preklete vzgoje« (prim. ZD 23, 388). Ob tem je treba upoštevati tudi dejstvo, da je Puškin kot reformator ruskega literarnega jezika s sintezo raznovrstnih elementov cerkvenoslovanske in ruske pisne tradicije z živim ljudskim jezikom uresničil nenehno ponavljajočo se željo Dostojevskega po sintezi »največje dragocenosti«, to je kulture izobraženih višjih slojev ruske družbe z »ljudsko resnico«. (gl. o tem članek O ljubezni do ljudstva … in esej Puškin, objavljen v prvi knjigi našega izbora!).

Str. 165. … mi, višji razred, smo že dokaj odtrgani od ljudstva, torej od živega jezika (jezik in ljudstvo sta pri nas sinonima – pa še kako bogata in globoka misel je v tem!). – S to mislijo Dostojevski nekoliko pretirano poudarja vlogo t. i. živega, ljudskega jezika in pozablja na sintezo, o kateri smo govorili v predhodni opombi. Vendar je treba dodati, da je zavzetost Dostojevskega za ljudski jezik razumljiva, če upoštevamo zapostavljanje ruščine v slabo izobraženih svetovljanskih krogih višjih razredov ruske družbe, o čemer govori tudi pričujoči članek.

Str. 165. … na primer o treh kitih … - Mitološka kozmološka predstava, da zemlja stoji na osemdesetih manjših kitih-ribah in treh večjih kitih-ribah.

Str. 166. Neki prevod Gogolja v francoščino … - Zbornik prevodov del N. V. Gogolja, ki sta ga pripravila Louis Viardo in Ivan Turgenjev.

Str. 166. … če bi prevedli knjigo, kakšno žitje protopopa Avvakuma, … - Protopop Avvakum (Petrov) (1620 ali 1621-1682), svetni duhovnik – protopop (v pravoslavni Cerkvi duhovnik t. i. bele duhovščine/beloe duhovenstvo, ki ni sprejel meniškega stanu/čërnoe duhovenstvo) ideolog starovercev (rus. staroobrjadcy). Zaradi izjemne verske gorečnosti se je večkrat sprl tako z oblastjo kot z verniki. Leta 1653 je odločno nastopil proti cerkvenim reformam patriarha Nikona (v posvetnem življenju Nikita Minov, 1605-1681, patriarh v letih 1652-1658). Z družino je bil dvakrat izgnan v Sibirijo (leta 1853 v Tobolsk in leta 1655 v Jenisejsk). Leta 1663 so ga poklicali v Moskvo, ker so mislili, da se bo po odstavitvi patriarha Nikona pomiril z reformo, vendar Avvakum še vedno ni hotel sprejeti reforme, zato so ga leta 1664 izgnali na skrajni sever Rusije v Mezenj. Na cerkvenem zboru v letih 1666-1667 so mu odvzeli duhovniški naslov in ga zaprli v Pustozersko jetnišnico na obali Severnega morja. Leta 1682 je bil na ukaz carja Alekseja Mihajloviča (1629-1676, car od leta 1645) sežgan v poseki »zaradi velikega zasramovanja carskega dvora«.

Žitje protopopa Avvakuma, ki ga je sam napisal (Žitie protopopa Avvakuma, im samim napisannoe, okoli leta 1673) je žitje »prehodnega stoletja«, stoletja cerkvenega razkola in postopnega prehoda iz srednjeveškega obdobja v sekularno obdobje Petra I. V Žitju Avvakuma se zrcali vsa »eksplozivna« protislovnost »prehodnega stoletja«. V njem zaživi, kot tudi v drugih njegovih spisih, ta protislovnost v kompleksni celoti, ki povezuje strastno zavzemanje za ohranitev »čistosti resnice pravoslavja« (temelječe na ideologiji »Tretjega Rima« in globoki veri, da sta usoda sveta in konec zgodovine povezana z Rusijo) z uveljavljanjem tradiciji nasprotnega »osebnostnega načela« in individualizacije v odnosu tako do temeljnih religioznih in posvetnih vrednot kot v odnosu do človekove osebnosti. Protopopovo ognjevito prizadevanje uveljaviti evangeljsko etično popolnost v navskrižju nakazanega protislovja privede celo do zavračanja hierarhične ureditve družbe, do upora proti carju-tiranu, ki si prisvaja Bogu podobno oblast, in do sekularizacije Evangelija, preoblikovanega v siže osebne biografije. Avvakum v prepričanju, da je »Bog vsadil vanj nebo in zemljo in vse bitje«, sprejema svojo usodo kot usodo eshatološke osebnosti kozmičnih razsežnosti in si dovoli za srednjeveški kanon nezaslišano drznost - sam piše o sebi in tako hagiografijo spreminja v »avto-hagiografijo« sebe - preroškega nosilca »čiste resnice«. Ta drznost, ki jo Avvakum uveljavlja tudi v hagiografskemu kanonu tujem prikazovanju vsakdanjega življenja, upošteva tudi t. i. objektivno »božansko gledišče«, ki ohranja navedke iz Biblije in del cerkvenih očetov za simboliko motivov in sakralno tvarino. Jezik Žitja je zaradi tega izjemno bogat v prepletu nizkega stila pogovorne ruske govorice in visokega stila cerkvenoslovanskega »leporečja«, in tako je, če naj se pridružimo Dostojevskemu, skorajda neprevedljiv.

Str. 167. … natanko pred petimi leti smo izvedli tako imenovano klasično reformo šolstva. – V letih 1871-1872 je prosvetni minister grof A. D. Tolstoj izvedel reformo srednješolskega izobraževanja, s katero je hotel pregnati iz šol revolucionarne ideje, ki so se širile med učečo se mladino, in ob tem omejiti možnost vpisa na univerze učencem nižjih slojev. A. D. Tolstoj je bil prepričan, da vprašanje odnosa med klasično izobrazbo in vsemi drugimi oblikami izobrazbe ni samo vprašanje odnosa med resno in površinsko izobrazbo, marveč tudi odnosa med nravno in materialistično naravnanostjo poučevanja in vzgoje in je torej vprašanje, ki zadeva družbeno življenje kot celoto. Na univerzo so se v skladu s to reformo lahko vpisali samo abiturienti klasičnih gimnazij, učni program katerih je temeljil na poučevanju klasičnih jezikov (latinščine in grščine) in matematike. Šolska reforma ministra A. D. Tolstoja je sprožila burne reakcije, zagovarjal jo je tabor konservativcev, kot sta bila M. N. Katkov (1818-1887) in P. M. Leontjev, demokratično usmerjena inteligenca je reformi nasprotovala. - Dostojevski je do reforme zavzel stališče, ki je bilo reformi naklonjeno, vendar je bilo v mnogih pogledih samosvoje, z upoštevanjem sodobne terminologije bi lahko rekli, da je zagovarjal prednost humanistične izobrazbe. V Beležnico 1872-1875 je zapisal, da je klasična izobrazba navsezadnje neposredno nasprotje pogledom na izobrazbo Petra I., ki »se nikoli ni povzpel nad tehniko, nad izobrazbo, ki jo potrebujejo mornariški podoficirji, livarji, kovači, ključavničarji in podobni in si nikoli ni niti zastavil vprašanja, kaj je to izobražen človek«. Z znakom NB je označil misel, ki pravi, da se »tam, kjer se je izobrazba začela pri tehniki (v Rusiji z reformo Petra), nikoli ni pojavil Aristotel, tam je bilo opazno nenavadno oženje in uboštvo misli. Tam pa, kjer se je vse začelo z Aristotelom (renesansa, petnajsto stoletje), so spremljala izobrazbo velika tehnična odkritja (tiskarstvo, smodnik) in človeška misel se je razširila (odkritje Amerike, reformacija, astronomska odkritja in drugo)«. (ZD 21, 268).

Str. 170. … pravzaprav ni nič drugega kot čudovito genteliran mladenič, ki je morda že pogoltnil nekaj modnih uvražejev, toda katerega um tava v večnih tenebrih in čigar srce hlepi samo po aržanu. - Dostojevski poveže popačenke, izpeljane iz francoskih besed ganter (nadeti rokavice), ouvrage (delo, literarno delo), ténèbres (tema, mrak, neznanje) in argent (denar), v duhovito zvezo, da bi poudaril ignoranco sodobnega na trenutno modo vezanega ruskega svetovljana in njegovo čisto materialno življenjsko zainteresiranost.

Kaj pomaga v zdravilišču: voda ali lepe manire?

Str. 170. … knjiga doktorja Giršgorna … - Knjigo Ems in njegovi zdravilni vrelci (1874) A. Ju. Giršgorna je imel Dostojevski v svoji knjižnici.

Str. 173-174. Poezija poraja Byrone, ti pa Korzarje, Harolde, Lare, […] in že so lepe manire vse te osebe zavrgle […] da ne govorim o našem Pečorinu ali kavkaškem ujetniku … - O odnosu Dostojevskega do byronizma in ruskih byronistih govori Dostojevski v eseju Puškin, lermontov in Nekrasov v Dnevniku pisatelja za leto 1877 (gl. naš izbor!). – V pričujočem navedku pa so omenjeni glavni junaki Byronovih pesnitev The Corsair (1814, ruski prevod 18251826), Child Harold’s pilgrimage (1817-1818; ruski prevod odlomkov od leta 1828, prevod celote leta 1864), Lara (1814, ruski prevod leta 1826).

Str. 174. Zlati vek je še ves v prihodnosti, … - Ironična fraza fiktivnega sogovornika Dostojevskega v zdravilišču Ems, kjer je bil Dostojevski na zdravljenju leta 1876, se posredno navezuje na misli o zlatem veku pri francoskih utopičnih socialistih (Saint-Simonu in drugih) in tudi na zapis vodje petraševske skupine M. V. Petraševskega v njegovem Žepnem slovarju tujk, sprejetih v ruskem jeziku (1846): »Ne izročilo o preteklosti, marveč zgodbo o prihodnosti […] moramo razumeti kot zlati vek.« (ZD 23, 389).

Str. 174. Spomnite se besed: »In za obleko, kaj skrbite? Poglejte cvetlice na polju, še Salomon v vsem svojem veličastvu ni bil oblečen kakor ena izmed njih in kako bo Bog oblekel šele vas.« - Netočen navedek iz Evangelija (Mt 6, 28-30: »In za obleko, kaj skrbite? Poučite se od lilij na polju, kako rastejo. Ne trudijo se in ne predejo, toda povem vam: Še Salomon v vsem svojem veličastvu ni bil oblečen kakor ena izmed njih. Če pa Bog tako oblači travo na polju, ki danes obstaja in jo jutri vržejo v peč, mar ne bo mnogo bolj oblačil vas maloverni?«; prim še Lk 12, 22, 27-28).

Zemlja in otroci

Str. 176. … iz časov Klodviga, osvajalca Galije … - Klodvig (465 ali 466-511) kralj germanskega plemena Frankov, ki je zavzel Galijo in asimiliral prebivalstvo te pokrajine.

Str. 177. Človeštvo se bo prenovilo na Vrtu in ob pomoči Vrta se bo popravilo – to je formula. - Beseda ‘Vrt’ (rus. ‘Sad’, tu zapisana z veliko začetnico) ima pri Dostojevskem simbolni pomen. V kontekstu pričujočega članka ob zavzeti obravnavi dveh osrednjih vrednot »zemlje in otrok« v njuni neločljivi povezanosti dobiva »Vrt« pri Dostojevskem-»počveniku« pomen »idealnega prostora za rojstvo polnovredne generacije«. ‘Vrt’ poleg tega dobiva pomen »izgubljenega raja«. Pozornost zbuja tudi naslednje opozorilo Dostojevskega, v katerem je »umetni vrt z umetnimi ljudmi« postavljen nasproti »idealnemu Vrtu«: »Spomnite se mojih besed, četudi čez sto let, spomnite se, da sem vam govoril v Emsu, v umetnem vrtu (minuskula!) in med umetnimi ljudmi (kurziva A. S.)«. Pomensko polje ‘Vrta’ Dostojevski v članku dopolnjuje še naprej v duhu počveništva, najprej z idealizacijo »občine« (kot kmečke »celice kolektivne zemljiške posesti«, ki vodi k napredku in blaginji): »Zdaj čakamo tretjo fazo, ko se bo končala buržoazija in bo napočilo Prenovljeno Človeštvo. Zemljo bo razdelilo med občine in bo začelo živeti na Vrtu.« Če v kontekstu navedenih izjav upoštevamo še pisateljevo historično-ideološko razlikovanje treh obdobij v razvoju človeštva (gl. spremno besedo!), potem bi lahko rekli, da Dostojevski s simbolno podobo »idealnega Vrta« dograjuje svojo utopično vizijo o poslednji stopnji razvoja človeštva – krščanstvu, ko naj bi se na zemljo vrnil »zlati vek« oziroma Adamov »izgubljeni raj«. (Prim. izjavo, ki ob kritiki sodobne eksploatacije dela otrok in tovarniškega razvrata, napoveduje: »Na Vrtu bodo otroci skakali naravnost iz zemlje, tako kot Adam, in ne bodo že pri devetih letih, ko bi se še igrali, začenjali z delom v tovarni …«!). – Besedo ‘vrt’ najpogosteje srečamo v romanu Bratje Karamazovi. V tem romanu pomembno mesto zavzema vrt Fjodora Karamazova (»umetni vrt« »umetnega človeka«), kateremu mu je protipostavljen »idealni vrt« v besedah starca Zosime s pomenom »vsega živega, ki je dobilo življenje od Boga«: »Vidite, zato tudi pravijo filozofi, da bistva stvari ni mogoče dojeti na zemlji. Bog je vzel semena iz drugih svetov in jih posejal po tej zemlji in vzgojil Svoj vrt (kurziv A. S.) in vzklilo je vse, kar je moglo vzkliti, vendar vse to živi in je živo samo s svojim čutenjem dotika s skrivnostnimi drugimi svetovi; če oslabi ali se uniči v tebi to čutenje, tedaj umre v tebi tudi to, kar ti je bilo privzgojeno. (ZD 14, 290-291) (gl.tudi Slovar Dostojevskega 2003, 253-254!).

Str. 177. To so mesta s kristalnimi dvorci, s svetovnimi razstavami, … - Dostojevski meri na kristalni dvorec (Crystal Palace) iz stekla in železa v Londonu, v katerem sta bili leta 1851 in 1862 svetovni razstavi. O njem je pisal Dostojevski že v Zimskih zapiskih o poletnih vtisih leta 1863 in ga potem vključil kot motiv v roman Zapiski iz podtalja. V tem romanu prikrito polemizira s Četrtimi sanjami Vere Pavlovne iz romana Kaj storiti? Nikolaja Černiševskega in z njegovo podobo »železnega in kristalnega« dvorca, v katerem naj bi v utopičnih sanjah literarne junakinje, ki sledi nauku utopičnega socialista Charlesa Fouriera, živeli ljudje bodoče socialistične družbe.

Str. 178. … toda roditi in vzhajati mora narod, v velikanski večini, na zemlji, na grudi, iz katere rastejo žito in drevesa. Evropski proletarci pa se zdaj vsi rojevajo na cestnem tlaku. – Ko razmišlja o različnih družbenih stanovih (rus. soslovie) Dostojevski sodi, da v Evropi četrti stan – proletariat, oblikuje novo »državo v državi« in ločen od grude (rojen na cestnem tlaku!) ogroža možni preporod človeka in človeštva.

Str. 178. V zemlji, v tleh, je nekaj zakramentalnega. – Svojevrsten kult »počve« (v pričujočem prevodu »tla«, a bilo bi morda bolje, če bi uporabili besedo »gruda« z njeno ekspresivno pomensko zvezo »rodna gruda« - domači kraj, domovina) ima odločujoči pomen pri bolj literarno-družbenem kot filozofskem krogu »počvenikov«, katerega temeljna načela so bila izoblikovana na straneh revij bratov Dostojevskih »Vremja« (1861-1863) in »Epoha« (1864-1865) v spisih Apollona Grigorjeva, bratov Mihaila in Fjodora Dostojevskih in Nikolaja Strahova. Izhodiščna ideja tega kroga je bila ideja o »nacionalni grudi« (»nacional’naja počva«) kot temelju in obliki socialnega in duhovnega razvoja Rusije. Ta ideja poziva višje sloje ruske družbe naj se združijo z ljudstvom in sprejmejo tisto, kar Dostojevski imenuje »ljudska resnica« (gl. o tem članek O ljubezni do ljudstva … v našem izboru!); to in takšno resnico vidi Dostojevski v živi veri ruskega ljudstva v Kristusa. S širšega obče človeškega vidika razvije Dostojevski idejo »počve« na osnovi organskega pojmovanja človeške družbe in njene usode v religiozno-socialno utopijo »zlatega veka« oziroma poslednje stopnje človeštva – v krščanstvu, upodobljenem v pričujočem članku v podobi »idealnega Vrta».

Str. 179. … pred kratkim sem bral spomine nekega ruskega posestnika … - Dostojevski večkrat ne omenja imena osebnosti, na katero se sklicuje, v tem primeru pa bi morda vendarle lahko rekli, da Dostojevski ne pove, kdo je ta posestnik in kakšen naslov nosijo ti zapiski, ker se prvič varuje pred cenzuro (ta posestnik je namreč že pokojni dekabrist I. D. Jakuškin (1793-1857), njegovo ime najdemo v pisateljevem pripravljalnem gradivu iz leta 1876 za Dnevnik pisatelja, ZD 23, 179) in drugič, ker je prepričan, da vsaj najbolj razgledani del intelektualcev, ki bere njegov Dnevnik, sega po sicer ilegalnem ruskem emigrantskem tisku, tudi po zborniku Zapiski dekabristov in v njih natisnjenih Zapiskih Ivana Dmitrijeviča Jakuškina (London, Svobodna ruska tiskarna, 1862). To pisec Dnevnika počenja kljub temu, da avtorja zapiskov, ki jih precej svobodno interpretira, predstavi kot plemiča odtrganega od »počve«.

Str. 180. … ta zgodba govori o tem, da si Rus že od samega začetka sebe nikoli ni mogel niti zamisliti brez zemlje. – Povezavo zemlje in ljudstva Dostojevski le deloma poudarja z ekonomsko pragmatičnega vidika, z vidika ideala »počve« je osredotočen predvsem na mitološko predstavo zemlje kot ene od temeljnih »stihij« vesolja ob vodi, zraku in ognju. Ruska ljudska mitologija dojema zemljo kot vir življenja, kot mater vsega živega, tudi človeka - »mat’ syra zemlja«. Izraz »mat’ syra zemlja« vključuje v svoj pomen zvezo zemlje s stihijo vode, zemljo oplojuje dež in tako zemlja lahko rodi, daje pridelek (zato ruski izraz mat’ syra zemlja lahko pogojno prevedemo »mati ovlažena zemlja«). - V ruski (ljudski) kulturi, je predstava o zemlji tesno povezana z razumevanjem rodu, domovine, dežele, države. Pravoslavje je podobo Matere-Zemlje povezalo s podobo Božje Matere (rus. Bogorodica), kar je privedlo do nastanka kulta Božje Matere-Zemlje (rus. Bogorodica-Zemlja). - V nekaterih ruskih pokrajinah (na primer na območju Nižnjega Novgoroda) si predstavljajo Zemljo kot mater vseh ljudi, vsega človeštva kot celote in vsakega človeka posebej: »Ti si ovlažena, Zemlja materinska! Mati si nam draga, nas vse si rodila …« V nekaterih duhovnih pesmih zemlja ni samo človekova mati, ampak tudi človekov oče: »Zemlja – mati ovlažena! Vsem nam si, zemlja, oče in mati!« - V folklori in srednjeveški ruski literaturi se nenehno govori o trpljenju zemlje, o zemlji, ki obtožuje ljudi za storjene grehe in hkrati o zemlji, ki sočustvuje s človekom in prosi Boga in Marijo, naj se usmilita človeka. - Ruski kmet je nekoč prosil zemljo, naj mu oprosti, ker ji z ralom »para prsi«. V Vladimirovi pokrajini se je, na primer, ohranila »spokorniška pesem« (rus. »pokajannyj stih«), ki obtožuje človeka, da je kriv pred zemljo, ker ji para z ralom prsi in jo spraska z brano do krvi. - Zemlja s tega vidika je sveta, je življenje samo, in zato je razumljivo, da je »počvenik« Dostojevski ogorčen nad plemičem-posestnikom, ki je kmetom ponudil svobodo, ne pa tudi zemlje, in da hkrati razume odločitev kmetov, da »naj ostane vse po starem«. – Priznati pa je treba, da se je Dostojevski-»počvenik« zavedal, kako pereč je bil problem »osvobojenega« kmeta in kmetijstva v Rusiji po odpravi tlačanstva, mi bi dodali - je bil in še vedno je.

Dva samomora

Str. 181. Pred kratkim sem se imel priložnost pogovarjati z nekim našim pisateljem (velikim umetnikom) […] – šele letos (sem) zares razumel enega najizrazitejših tipov te komedije [Gorje pametnemu Gribojedova, op. A.S.], Molčalina, - Neki naš pisatelj je znameniti ruski satirik Mihail Jevgrafovič Saltikov Ščedrin, s katerim naj bi se Dostojevski leta 1876 srečal meseca oktobra in se pogovarjal z njim o literarnih zadevah. – Molčalina, lakajsko prilagodljivo figuro spletkarskega sekretarja iz komedije Gorje pametnemu (1824) Aleksandra Gribojedova, je Saltikov-Ščedrin prenesel v satiričnem ciklu Gospodje Molčalini (prvem delu satiričnih podlistkov V okolju zmernosti in natančnosti, 1874-1876) v svoj čas in v njej z ostro satiro razkrival v ruski resničnosti »fantastično« izprijenost ruske birokracije, kakršne »si ne bi mogel izmisliti niti ustvarjalec Shakespearovega kova«. Satirično podobo povzpetnika Molčalina srečamo že prej tudi pri Dostojevskem v Zimskih zapiskih o poletnih vtisih. Molčalin je tam upodobljen v sklopu satiričnega prikaza mnogih iz njegovega kroga, ki so ali v obupu zapustili Rusijo ali obnemogli, vendar on kot osebnost, ki se je v nasprotju z njimi znašla in uveljavila v Peterburgu.

Str. 181-182. »Ampak veste,« […] Kar koli že boste upodobili, bo to šibkejše kot v resničnosti.« […] konci in začetki pa so za človeka še zmeraj nekaj fantastičnega. Pri Dostojevskem običajen postopek, da z idejo kot izhodiščem pripravi bralca na sprejem nenavadnega in »fantastičnega« dogodka iz resničnosti in s tem tudi potrdi resničnost tega izhodišča.

Str. 183. … eden mojih spoštovanih dopisnikov mi je že poleti pisal o nekem nenavadnem in nepojasnjenem samomoru, […] To res, ne bi bilo šik!« - »Eden mojih spoštovanih dopisnikov« je bil K. P. Pobedonoscev, ki je v pismu 3. junija 1876 poročal Dostojevskemu o samomoru sedemnajstletne Jelizavete Hercen (1858-1875), hčerke Aleksandra Gercena in N. A. Tučkove – Ogarjove, kot mu je o tem tragičnem dogodku poročal pisatelj Turgenjev. Neposredni vzrok samomora Jelizavete je bila ljubezen do štiriinštiridesetletnega etnografa in sociologa Charlesa Leturneauja (1831-1902), ki je zaostrila neprijazne razmere v družini Gercena, kot priča Gercen sam, ko piše svoji ženi Ogarjovi: »Midva sva družinsko življenje zapostavljala, v ospredju je bilo najino delovanje … najina propaganda se nama je posrečila, družinsko življenje pa je doletela nesreča.« (Ruski pisatelji/1 1989, 552). Vse to je povzročilo, da se je tragično doživljanje pri nervoznem in občutljivem dekletu stopnjevalo do brezizhodnega obupa. O Jelizavetinem samomoru so bila v peterburškem tisku in tudi v privatni korespondenci zapisana različna mnenja. V časopisju je bila natisnjena novica, ki se je običajno glasila, da sta bila vzrok za samomor »despotizem mačehe in ljubezen do nekega italijanskega doktorja«. Pisatelj Ivan Turgenjev je v pismu P. V. Anenkovu (1813-1887) 27. decembra 1875 zapisal: »… sporočiti vam moram žalostno in nenavadno novico: hči Gercena in Ogarjove – Liza se je pred desetimi dnevi v Florenci zastrupila s kloroformom - po prepiru z materjo, da bi jo razjezila. To je bil bister, hudoben in pokvarjen otrok (samo 17 let star!) – pa kakšen naj bi sploh bil pri takšni materi! Zapustila je listek v šaljivem tonu – neprijeten listek.« Pobedonoscev je v pismu, ki ga je poslal Dostojevskemu, pripoved Turgenjeva dopolnil z lastnimi sodbami, še več, prepisu v francoščini napisanega »neprijetnega listka« je pripisal besede, ki jih v poslovilnem zapisu dekleta ni bilo: »Ce n’est pas chic!«. Ta pripis je dopolnil s pomenljivim vprašanjem: »Zadnja besedica je še posebej izrazita, kajne?« - ob ugotovitvi, vredni bodočega oberprokurorja: »Seveda, hčer so vzgajali prav od otroštva v popolnem materializmu in ateizmu.« Kaže, da se je Pobedonoscev zavedal, s čim bo prizadel »prijatelja«, Dostojevski je v francoskem navedku in ruskem prevodu besedila samomorilke, kakršnega mu je poslal »spoštovani dopisnik«, podčrtal pripis »Ce n’est pas chic!« Komentator pričujočega članka (ZD 23, 407) je zapisal, da je Dostojevski v njem razvil pisanje Pobedonosceva, mi bi bili tu nekoliko previdni in bi se še enkrat spomnili vidika advocatus diaboli – Sergeja Averinceva, da vprašanje »Kdo govori?« pri Dostojevskem vedno zbuja »zelo težke aporije«. (Averincev 2000, 322).

Str. 184. … revno mlado dekle, šivilja se je vrglo skozi okno - [ … ]z ikono v rokah. […] – zmolila je molitev in umrla. – Pisatelj Dostojevski je ta vznemirljiv problem predstavil v novembrski številki Dnevnika pisatelja za leto 1876 v znameniti »fantastični noveli« Krotko dekle/Krotkaja (objavljena je v prvi knjigi našega izbora). – »Fantastična novela« je snov deloma črpala iz nenavadnega dogodka, ki mu ga je z vso tragičnostjo predstavila beda malega človeka v velikem »fantastičnem mestu« Peterburgu. O samomoru revne, osamljene šivilje Marje Borisove je poročala kronika časopisa »Novoe vremja«/Novi čas (3. oktobra 1876).

Str. 184. O nekaterih rečeh, naj so videti še tako preproste, potem še dolgo razmišljaš, - O samomoru, še posebej »ideološkem« (samomor Kirillova v romanu Besi), je Dostojevski sodil kot o najhujšem zločinu oziroma grehu, ki ga lahko zagreši človek, zato je nasprotoval mnenjem, da se odločijo za samomor samo duševno zmedeni ljudje, in zatrjeval, da se za ta korak lahko odloči človek »pri zdravi pameti« v obupu zaradi kakršnih koli neuspehov, v sodobnosti pa tudi zaradi »premočrtnega videnja življenja« (kot je prikazan v člankih Obsodba in Nedokazane trditve, objavljenih tudi v našem izboru). – Novela Krotko dekle te pisateljeve sodbe nekoliko dopolni, da ne rečemo, da jih celo problematizira.

Obsodba

Str. 184. … tule je razmišljanje nekega samomorilca iz dolgčasa, seveda materialista - O absurdnosti življenja brez smisla govori bralcu samomorilec-materialist, pri tem deloma ponavlja aporije podtalnega človeka iz Zapiskov iz podtalja. Dostojevski skuša nanje odgovoriti v našem izboru v članku Nedokazane trditve. Gl. spremno besedo!

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1877

Sanje o spravi zunaj znanosti

Str. 197. … zunaj znanosti … – Dostojevski uporablja v pričujočem članku pojem ‘znanost’ članku v specifičnem pomenu; ko govori o »znanosti«, ima v mislih »racionalistične in mehanicistične« socialistične in pozitivistične ideje o družbenem razvoju, ki da »sanjajo o ponovnem preoblikovanju sveta z razumom in eksperimentom«. Na te ideje navezuje Dostojevski tudi »svetovne katoliške ideje« in ideje protestantizma, v pričujočem članku celo zavest vseh narodov Evrope in sveta, ki da jim manjka »prava« vera »v svetost idealov« (»živa« vera v Kristusa), in s tem tudi možnost, da bi uresničili »svetovno občečloveško zedinjenje«. - To izhodišče mu omogoča, da izpriča utopično vero v mesijansko poslanstvo, ki da je domena ruske nacije.

Takšen odnos do »znanosti« izpričuje v Dnevniku pisatelja za leto 1877 tudi »fantastična novela« Sanje smešnega človeka, objavljena v marčni številki Dnevnika (gl. v prvi knjigi našega izbora!). Ljudje, ki jih je pohujšal »smešni človek« na neznani zvezdi, kjer se je znašel v sanjah, so sicer izgubili »vsakršno vero«, vendar v tej neveri trdno zaupajo v »znanost«: »Pa kaj potem, če smo lažnivi, zlobni in nepravični, mi se tega zavedamo […] Imamo pa znanost in z njeno pomočjo bomo znova poiskali resnico, ki jo bomo tokrat sprejeli zavestno. Znanje je nad čustvi, zavest življenja – nad življenjem. Znanost nam bo dala modrost, modrost nam bo odkrila zakone, poznavanje zakonov sreče - pa je nad srečo.« Odgovor »smešnega človeka«, ki je »videl resnico«, je v etičnem imperativu, bolje rečeno, v veri, ki mu je dana: »Nočem in ne morem verjeti, da bi bilo zlo normalno stanje ljudi. […] ‘Zavest življenja je nad življenjem, poznavanje zakonov sreče, - je nad srečo.’ – to je tisto, proti čemur se moramo boriti.« To pa je tudi odgovor, ki je blizu neposredni avtorski besedi in avtorjevi utopiji: »Veliko je poslanstvo ljubezni in resnične izobrazbe. To je moja utopija.« (ZD 24, 195). V tako izraženi utopiji je pri Dostojevskem nakazana zahteva po celovitosti znanja, po povezanosti širših duhovnih obzorij z znanostjo, ki »spoznava zakone narave« (prim. op. k str. 78 in Guliga 2003, 119!). V tem kontekstu je zanimiv tudi naslednji zapis Dostojevskega iz Beležnice 1872-1875: »Tehniki s klasično izobrazbo so vedno spredaj […] znanosti dajejo misel in polet, prejšnji neizobraženi naši tehniki in specialisti (profesorji) pa so bili samo klavrna povprečnost, izvrševalci in kimavci.« (ZD 21, 263).

Str. 197. »Vsak velik narod verjame in mora verjeti, če le želi dolgo živeti, da je samo od njega odvisna rešitev sveta, da živi za to, da bi stopil na čelo narodov, … - Velikodržavna miselnost in z njo povezano mesijanstvo sta prisotna že v Moskovski Rusiji; o njih govori besedilo teorije »Moskva-Tretji Rim« v poslanici, ki jo je starec Filofej poslal moskovskemu velikemu knezu Vasiliju III..Dostojevski se sklicuje na Filofeja v člankih Nova beseda iz province in Utopično razumevanje zgodovine.

V propagiranje ruskega mesijanstva, ki deloma sledi tej tradiciji, se je Dostojevski vključil s prepričanjem, da mora Rusija s svojo idejo stopiti na čelo vsega človeštva, izreči svetu zadnjo besedo, s svojim primerom vzpostaviti »občečloveško razumevanje« in tako ustvariti pogoje za realizacijo »občečloveškega zedinjenja«. Ob tem si je Dostojevski podobno kot njegovi ideološki sogovorniki in nasprotniki (slovanofili in zahodnjaki, počveniki in radikalni demokrati, liberalci in še kdo) prizadeval, da bi se končali spori o medsebojnem odnosu samobitnih in svetovnih vrednot v ruski kulturi in končno utrdila ruska nacionalna ideja in uveljavila kot »ideja občečloveškega zedinjenja«.

Toda mesijanstvo Dostojevskega, ki sicer temelji na svojevrstnem razumevanju »narodne duše – pravoslavja«, ni brez ostrih protislovij, ki jih povzroča, rekli bi, narava problema, ki ga avtor obravnava. Tako lahko v enem samem članku naletimo na protislovna, celo izključujoča se mnenja. V članku Utopično razumevanje zgodovine, ko avtor ostane na ravni občečloveškega, beremo, na primer, naslednjo misel: »To je resnično naša skoraj bratska ljubezen do drugih narodov, ki smo jo pridobili v poldrugem stoletju občevanja z njimi, to je naša potreba po tem, da bi prizadevno služili človeštvu, včasih celo na škodo svojih največjih in najbolj neposrednih interesov, to je naša sprava z njihovimi civilizacijami ...« V nadaljevanju dopolnjujejo to misel celo evangelijske besede: »Kdor hoče biti v Božjem kraljestvu najvišje, naj bo vsem služabnik,« in nadvse humano pojasnilo: »Tako jaz razumem rusko poklicanost v njenem idealu.« Pozornost z občečloveškega ideala se nato preusmeri na konkretno, pereče vzhodno vprašanje. Dostojevski-publicist veruje, da bo Rusija krenila po poti velikih zgodovinskih dejanj, da bo postala pokroviteljica bratov Slovanov, voditeljica vseh pravoslavnih, in nenadoma zdrsne s teme religioznega služenja na temo nacionalne mogočnosti – rusko mesijanstvo se spreobrne, kot pravi Konstantin Močulski, v »krščanski imperializem« (Močulski 1947, 82-83). Bojeviti publicist zapiše nepreklicno zahtevo: »In prav zato je samoumevno, da mora biti Konstantinopel prej ali slej naš …« V novembrski številki Dnevnika pisatelja za leto 1877 je ta zahteva v članku s pomenljivim naslovom Govorice o miru. »Konstantinopel mora biti naš« … še bolj bojevita: »Konstantinopel mora biti naš, mi Rusi smo ga osvojili, ga vzeli Turkom in na vekov veke bo ostal naš […] Konstantinopel je središče vzhodnega sveta, duhovno središče vzhodnega sveta pa je Rusija […] Rusija, ki bo vladala Konstantinoplu, bo varovala svobodo vseh Slovanov in vseh vzhodnih narodnosti […] Kajti kaj je Vzhodno vprašanje? Vzhodno vprašanje je v svojem bistvu rešitev usod pravoslavja […] Izgubljena podoba Kristusa se je ohranila na veke vekov v vsej čistosti v pravoslavju.« (ZD 26, 83, 85). – Če se ob tem spomnimo na podobo »vsečloveka« Puškina iz eseja Puškin in na pisateljev paradoks »vsi smo za vse krivi« v ustih starca Zosime iz romana Bratje Karamazovi, se lahko ponovno vprašamo: »Kdo govori?« (gl. ZD 14, 262!).

Str. 199-200. Vera v to, da hočeš in moreš izreči svetu zadnjo besedo, […] Rekli boste, da so vse to legende in pesmi, v katere lahko verjame samo don Kihot, … - Podobo Cervantesovega don Kihota uporablja Dostojevski, ko nagovarja skeptičnega bralca, da bi poudaril resnost »ruskega don Kihota«, utopista, ki se ne bojuje z mlini na veter, marveč tudi v svojem morda nenavadnem ali celo fantastičnem razmišljanju in početju poskuša razrešiti v resničnosti prisotna resna vprašanja.

Str. 201-202. … potem imamo tudi mi, trdno in določeno nacionalno idejo, in sicer prav nacionalno. Če je torej ruska nacionalna ideja navsezadnje samo svetovno občečloveško zedinjenje, je vsa naša korist v tem, da bi vsi čim prej končali medsebojne zdrahe ter postali Rusi in nacionalni – (gl. op. k str. 197).

Godovnik

Str. 202. Ali se spominjate Detinstva in otroštva grofa Tolstoja? - Napaka, Dostojevski združuje v naslovu dve deli Leva Tolstoja Detinstvo (Detstvo, 1852) in Otroštvo (Otročestvo, 1852-1854).

Str. 202. Tam je neki deček, junak vse pesnitve. – Nikolenjka Irtenjev, osrednji literarni junak vse Tolstojeve trilogije Detinstva, Otroštva in Deštva (Junost’, 1855 -1857).

Str. 202. … dokaj nenavaden deček, ki pa hkrati sodi v prav tisti tip družine srednje visokega plemiškega kroga, katerega pesnik in zgodovinar je bil, po Puškinovem volilu, v vseh pogledih grof Lev Tolstoj. – Dostojevski govori o tradiciji A. S. Puškina, avtorja romanov Jevgenij Onjegin in Stotnikova hči, ki kljub kritičnemu odnosu do ruskega plemstva predstavi tudi svetle strani plemiškega družinskega življenja, Dostojevski pa nasprotno v romanih Mladenič in Bratje Karamazovi spregovori o temnih straneh plemiške družine, o razkroju »naključne družine« (»slučajnoe semejstvo«) v kaosu t. i. poreformnega obdobja (obdobja po odpravi tlačanstva leta 1861).

Str. 203. Dobil sem namreč pismo iz K-va, v katerem so mi opisali smrt nekega otroka, … - Pismo, ki ga je Dostojevskemu poslal pomočnik nadzornika Kišinjevske duhovne akademije M. A. Jurkevič 11. novembra 1876; v njem piše o samomoru otroka. Dostojevski se v odgovoru 11. januarja 1877 zahvaljuje Jurkeviču za pismo. V odgovoru opozarja na vprašanja, ki jih zastavljajo sodobni samomori nasploh, o katerih je že pisal v Dnevniku (npr. v oktobrski številki letnika 1876 v člankih Dva samomora in Obsodba, v novembrski številki v povesti Krotko dekle idr.), in še posebej samomori otrok, ta nenavadna, že »fantastična« dejstva, kot pravi sam, o katerih bi bilo potrebno spregovoriti in ob tem opozoriti na razliko med »otroki iz sedanjosti in otroki iz preteklosti«.

Str. 205-206. … že zdavnaj izoblikovani moskovski posestniški rodbini srednje visokega kroga, katerega zgodovinar je bil pri nas grof Lev Tolstoj,[…] Čuti se, da tukaj nekaj ni v redu, da velikanskega dela ruskega življenjskega ustroja nihče ne spremlja in da ostaja brez zgodovinarja. – Prim o tem polemični zapis Dostojevskega 22. marca 1875 o »plemiški literaturi« v osnutkih za roman Mladenič: »Naša nadarjena pisatelja, ki sta z veliko umetniško močjo popisovala življenje srednjega oziroma višjega (družinskega) kroga, – Tolstoj in Gončarov sta mislila, da sta prikazovala življenje večine, – sta po mojem prepričanju upodabljala življenje izjem. Njuno življenje je življenje izjem, nasprotno pa je moje življenje povprečja. […] Samo jaz sem prikazal tragičnost podtalja, ki je v trpljenju, v samokaznovanju, v spoznavanju boljšega in v nemožnosti, da to dosežeš, in kar je poglavitno, v trdnem prepričanju teh nesrečnikov, da so takšni vsi in da je nemara brez pomena, da bi se poboljšali.« (Dostojevski 1989, 185-186; gl. tudi ZD 16, 329!).

Meternichi in Donkihoti

Str. 208. Če želimo omejiti pravico Turkov do tega, da s hrbtov raje odirajo kožo, moramo začeti vojno, če pa začnemo vojno […], se lahko to tako zaplete, da bo zajela ves svet – Misel Dostojevskega se navezuje na krizno situacijo na Balkanu v letih 1875-1876 in reakcijo ruske vlade, ki je ob pasivnosti Zahodne Evrope leta 1876 zahtevala od Turčije, da opusti genocidno početje na Balkanu in sklene mir s Srbijo. To je bil čas pred izbruhom rusko-turške vojne maja 1877.

Str. 207. V parlamentarnih govorih se že naravnost in na glas, da to sliši ves svet, govori o tem, da je delavec nevaren, da je delavec nemiren, da je delavec dovzeten za socializem. – Dostojevski se navezuje na poročilo časopisa »Moskovskie vedomosti« o vznemirjenosti nemških politikov, ki jo je povzročil leta 1877 v Nemčiji povečan vpliv socialno-demokratske stranke.

Str. 208. … nastopajo politiki, modri učitelji, češ, obstaja pravilo, nauk, aksiom, ki se glasi, da je nravnost enega človeka, državljana, posameznika – da je to eno, nravnost države pa je nekaj drugega. […]Ta nauk je zelo razširjen in star, … - Ta oznaka načel sodobnih zahodno evropskih politikov in državnikov se nanaša predvsem na angleškega premiera Benjamina Disraelija, lorda Beaconsfielda (1804-1881), ki mu je Dostojevski v članku Piccola bestia v septembrski številki Dnevniku pisatelja za leto 1876 (ZD 23, 110-111) pripisal podobno mišljenje in »aksiome« ob njegovi izjavi o usodi dveh bolgarskih duhovnikov, ki so jih križali Turki.

Str. 209. Don-Kihotu so se seveda smejali, ampak videti je, da je zdaj prišla ura, ko se Don-Kihot ne zdi več smešen, ampak grozljiv. Jasno je namreč osmislil svoj položaj v Evropi in se ne bo več hodil bojevat z mlini na veter. – Simbolni pomen don Kihota in motiva ‘boja z mlini na veter’ uporablja Dostojevski, da bi poudaril veličino ruske politike, še posebej njene zunanje politike in opravičil ruske imperijske interese v razreševanju vzhodnega vprašanja. Rusijo (tako z vidika ruskega naroda kot ruske politike) prikaže Dostojevski kot nekakšnega plemenitega viteza – don Kihota, ki da služi »občečloveškim interesom«, a se za razliko od Cervantesovega bednega viteza ne bojuje s fikcijami, marveč se spopada z egoističnimi interesi evropske civilizacije in »zlimi velikani« - Turki, ki tlačijo Slovane na Balkanu (prim. op. k str. 198-199).

Str. 211. Evropa je prebrala jesenski manifest ruskega imperatorja ter si ga zapomnila … – Izjava Dostojevskega se nanaša na opozorilo, ki ga je carska vlada poslala Turčiji v času srbsko-turške vojne leta 1876 in v njem zahtevala, naj Turčija zaustavi vojne operacije proti Srbiji. Temu opozorilu je sledil v moskovskem Kremlju nastop carja Aleksandra II., ki je nagovoril šest velikih evropskih držav, da bo v primeru, če Turčija ne pristane na ruske zahteve, ukrepal samostojno, ko bo ugotovil, da je to potrebno.

Str. 212. »Après nous le déluge!« - Reklo, ki ga uporablja kot oznako za zahodnoevropsko civilizacijo, povezuje Dostojevski s francoskim kraljem Ludvikom XV. (1710-1774) in njegovo krilatico »aprè moi le déluge«.

Ruska rešitev vprašanja

Str. 212. … »jeste, pijete, ničesar ne delate in hodite na lov« … Netočen navedek Vasenjkovih besed iz enajstega poglavja šestega dela romana Ana Karenina (1873-1877) L. N. Tolstoja (1829-1910): »Zakaj mi jemo, pijemo, hodimo na lov, on pa večno, večno dela?«. Vprašanje, ki si ga Vasenjka v večernem pogovoru na lovu na podeželju prvič zastavi, je zapisano v kontekstu spora plemiške lovske družbe o odnosih med plemičem in kmetom v razmerah po odpravi tlačanstva leta 1861. V tem sporu še posebej izstopajo »skriti sovražni odnosi« med »kesajočim se plemičem« Levinom, ki obsoja brezdelje in sleparsko pridobitništvo višjih slojev ruske družbe, in uživaškim brezdelnežem Stivo Oblonskim, ki življenje na račun kmetskega dela sprejema kot nekaj povsem razumljivega.

Str. 212. … razdajte svoje imetje, če želite, […] in »imeli boste zaklad v nebesih, kamor se tat ne približa in ga molj ne razjeda«. – Dostojevski svojo visoko zastavljeno etično misel o »nujnosti in pomembnosti« tega, da bi vsi ljudje ustvarili pogoje za prenovitev in vzpostavitev vsesplošnega bratstva v nekakšnem »nebeškem kraljestvu na zemlji« ne iz gole ekonomske koristi, marveč zavoljo »dejavne ljubezni«, največje pisateljeve vrednote, podkrepi s parafrazo besed iz Markovega Evangelija o bogastvu in hoji za Kristusom (prim. Mr 10, 21: Jezus se je ozrl vanj, ga vzljubil in mu dejal: »Eno ti manjka: pojdi, prodaj, kar imaš, in daj ubogim, in imel boš zaklad v nebesih; nato pridi in hôdi za menoj!«).

Str. 213. In zato je treba bolj skrbeti za svetlobo, znanje in krepitev ljubezni. […] kajti bogastvo niso zlate obleke, ampak radost ob splošnem združevanju in trdno upanje vsakogar na vsesplošno pomoč v nesreči, … - Publicistični nauk, ki napoveduje idejno naravnanost starca Zosime in njegovih govorov v idejni kompleksnosti romana Bratje Karamazovi.

Str. 213. Vse tisto prizadevanje, da bi bili »bolj preprosti«, pa je spet samo spakovanje, ki je celo nespoštljivo do ljudstva in ponižujoče za vas same. […] raje dvignite kmeta do svoje »zapletenosti«. – Kritičen odnos do upodobitve obnašanja revolucionarjev-narodnikov v romanu Novina (Nov’, 1877) I. S. Turgenjeva.

Str. 214. … ne govorite si: »Posameznik ne more nič,« itn. – V originalu je na tem mestu krilatica, ki se v ruščini glasi »Odin v pole ne voin«, v doslednem slovenskem prevodu pa se ta krilatica glasi: »En sam na (bojnem) polju ni vojak«. Ta krilatica se navezuje na roman Friedricha Spielhagena (1829-1911) In Reih und Glied (1866), ki je bil preveden v ruščino z naslovom Odin v pole ne voin. Komentatorji tega članka Dostojevskega (ZD 25, 384-385) navezujejo naslov ruskega prevoda s citati, ki jih Dostojevski navaja iz romana Novina, ko govori o »preprostosti«, »bolj preprostem« in »zapletenosti«. Na osnovi tega sklepajo, da je Dostojevski v literarnem junaku Spielhagena Leonu, aristokratu po naravi in demokratu po prepričanju, odkrival podobnosti z literarnim junakom Turgenjeva Neždanovom. Tudi ta naj bi bil prepričan demokrat hkrati pa »zemljiški gospod«, ki se ogiblje dela, in v nasprotju s prizadevanji Dostojevskega, da bi se višji sloji ruske družbe zbližali z ljudstvom prizadevno in brez predsodkov, obupuje zaradi svoje nemoči in nazadnje doživlja »obup in razočaranost« v stikih z ljudstvom. Tak odnos Dostojevskega tako do literarnega junaka Neždanova kot do romana Novina in avtorja romana, naj bi pričal, kako Dostojevski odklanja ljudi neždanovskega tipa in je naklonjen mladim Rusom, podobnim Tolstojevemu Levinu.

Str. 215. … ljudje, kakršen je Stiva, bi se zelo razjezili, če bi napočilo nebeško kraljestvo. – Gl. op. k str. 212!

Status in statu. Štirideset stoletij obstoja

Str. 217. Status in statu – Termin ‘status in statu’ je Dostojevski najbrž dobil pri Schiellerju (»Die Juden bilden einen Staat im Staate«) in ga pozneje povezal z Judi po zgledu epigrafa, ki ga je Ja. A. Brafman zapisal na začetku svojega dela o judovskem načinu življenja Knjiga Kahala (Kniga Kagala, 1869); to knjigo je pisatelj imel v svoji knjižnici. (Grossman 1919, 158). Obravnavo problematike »status in statu« pa Dostojevski ne povezuje samo z judovsko zaprtostjo vase, marveč tudi s strankarstvom in korporativizmom na Zahodu in tudi s povsem ruskimi vprašanji - »človek iz podtalja«, odtrganost izobraženega dela ruske družbe od »počve« in ljudstva ter od nacionalnih in državnih interesov. Tako na primer Dostojevski piše v reviji »Vremja« že leta 1862, da so Petrove reforme »ustvarile pri nas svojevrstni statum in statu« in tako imenovano »izobraženo družbo«, ki je »prenehala piti kvas in misliti o Rusiji« (ZD 20, 7).

Str. 217. Veste, da bi lahko narod obstajal štirideset stoletij, torej vso zgodovino človeštva, […] - da bi tolikokrat zgubil svoje ozemlje, svojo politično neodvisnost, zakone in malodane vero – da bi vse to zgubljal ter se vsakič znova združeval, se spet prerajal v prejšnji ideji, […] – ne, tako trdoživ, tako izjemno močan in energičen narod, ki je tako neprimerljiv z drugimi narodi, ni mogel obstajati brez statusa in statu, ki ga je ohranjal zmeraj in povsod, … - Za Dostojevskega so Judje poseben narod, »judovsko vprašanje« je zanj hkrati vprašanje Zahoda in Vzhoda (gl. o tem Torop 1997, 53-55!). V razpravljanjih o judovstvu Dostojevski v mislih večkrat primerja Ruse in Jude in včasih izpričujejo te njegove misli neko ideološko zavist, še posebej takrat, ko govori o »štiridesetih stoletjih obstoja izjemno močnega, energičnega naroda, ki je neprimerljiv z drugimi narodi«. In če Dostojevski z vidika zgodovinskih procesov na Zahodu govori o zlu »židovstva kot svetovnega dejstva« in ga povezuje s katolištvom, socializmom, kapitalističnim izkoriščanjem in nazadnje še z Antikristom (gl. o tem Beležnico 1880-1881, ZD 27, 48, 59), potem z vidika Vzhoda ne pozablja, da je v evangeljskem Pismu Hebrejcem zapisano: »Ko bi imeli v mislih tisto domovino, iz katere so prišli, bi imeli priložnost, da se vrnejo. Tako pa so hrepeneli po boljši, po nebeški. Zato se Bog ne sramuje, da se imenuje njihov Bog, saj jim je pripravil mesto.« (Prim. Heb 11, 15-16; gl. tudi Torop 1997, 54). Vzhodni vidik Dostojevskega tako odkriva v judovski naciji notranjo enotnost in zvestobo religiji in celo »počveništvo brez počve«, s tem v zvezi tudi bližino judovske in ruske nacije v njihovih nravstveno-religioznih idejah, V odnosu do Evrope, v kateri da je izroditev religije povezana z razpadom države, naj bi Judje in Rusi predstavljali dve skrajnosti - religioznost brez države in religioznost z državo. Judje lahko postavijo nasproti resničnemu Kristusu pravoslavja svojega resničnega judovskega Boga, zato se ne morejo odpovedati mesijanstvu in so v nekem smislu konkurenti ruskemu mesijanstvu; Dostojevski se je tega zavedal in v eseju Puškin zapisal nekakšen kompromis, ki pravi, da je »vse to naše slovanofilstvo in zahodnjaštvo velik nesporazum« in da sta pravemu Rusu Evropa in usoda velikega arijskega plemena [kurziv A. S.] prav tako draga kot Rusija sama«. Omemba »arijskega plemena« kot pogojnega prostranstva Evrope in svetovne misije Rusije, nakazuje, da je Dostojevski zaslutil tisto, kar je pozneje eksplicitno izrazil Vladimir Solovjov, ki je prihodnost Rusije videl v nuji doseči notranjo harmonijo, mirno krščansko rešitev katoliške, protestanske in judovske problematike in duhovno razumevanje (prim. Torop 1997, 55!).

Str. 218. »Loči se od narodov, ustvari svojo individualnost in vedi, da ima Bog poslej samo tebe, druge iztrebi, […] bodi enoten, izkoriščaj jih in – čakaj, čakaj …« - Dostojevski naj bi tu smiselno povzel nekatere postavke Talmuda, kot jih navaja v svoji antisemitski knjigi O pogubnem vplivu Judov na ekonomske razmere v Rusiji in o sistemu judovskega izkoriščanja (1876) M. V. Grinjevič.

Str. 219. Že v otroštvu sem glede Judov bral in slišal legendo o tem, da še zmeraj čakajo na Mesijo, […] da jih bo Mesija spet zbral v Jeruzalemu ter vse narode z mečem prisilil, da pokleknejo pred njimi; … - Dostojevski v legendi o prihodu Mesije, s katero naj bi se seznanil že v otroštvu, vidi bistvo judovstva, bistvo njihove religiozne ideje, ki da je temelj obstoja »države v državi« in vsega tistega, kar zbuja tudi pri Rusih sovraštvo.

Str. 220. … ko bo zagorel, zasijal žarek danice … - Netočen navedek iz pesmi Rahele v drami Knez Daniil Vasiljevič Holmski (1852) N. V. Kukolnika (1809-1868).

Str. 223. »Vsak skrbi zase in samo zase, pa tudi z drugimi občuje edinole zaradi sebe, […] Potemtakem ni naključje, da na borzah povsod prevladujejo Judje, da obračajo kapital, [...] prevladujejo tudi v vsej mednarodni politiki. […] približuje se njihovo kraljestvo, njihova popolna prevlada! – Dostojevski na ta način označuje »temeljno idejo« oziroma »nravstveno načelo« zahodnoevropskega meščanstva tudi z nekoliko apriornega vidika, na primer v poglavjih Baal in Izkušnja z buržujem v Zimskih zapiskih o poletnih vtisih. V kontekstu, ki obravnava judovstvo, pa Dostojevski s t. i. zahodnega vidika odkriva judovsko mesijanstvo. To naj bi se na Zahodu sprevrglo v »židovstvo«, torej v tisto, o čemer v pričujočem članku govori kot o »popolni prevladi idej, spričo katerih slabijo človekoljubje, stremljenje k resnici in pravici, krščanska in nacionalna čustva ter celo čustvo narodnega ponosa evropskih narodov«. Besedi ‘žid’ in ‘židovstvo’ dobivata tako poleg prezirljivega pomena tudi simbolni pomen nad-nacionalne ideje v sodobnem svetu, značaj povsod prisotnega »dejstva vsega sveta« (ZD 27, 48).

Str. 224. Mar je bil pokojni pariški James Rotschild slab človek? Govorim o celoti in njeni ideji, govorim o židovstvu in židovski ideji, ki zajema ves svet namesto »ponesrečenega »krščanstva … - Ko obravnava Dostojevski »judovsko vprašanje«, kot kaže, ne misli na človeške lastnosti Judov, marveč predvsem na mesto te nacije v sodobnih evropskih družbenih procesih in pri tem na »židovstvo« kot nadnacionalno idejo, ki obvladuje svet »ponesrečenega« krščanstva. Z bolj splošnega nadosebnega vidika dobi tudi Rotschild simbolni značaj in zaživi v protipostavljanju dveh idealov - materialnega »judovskega cesarja« in duhovnega Kristusa. Rotschild postane tako prototip pohlepnega Ganje Ivolgina v romanu Idiot in deloma osrednjega junaka in njegove ideje v zasnovi romana Mladenič (Prim. Torop 1997, 52).

Ali prelita kri odrešuje?

Str. 224. »Ampak kri, to je vendar kri,« kot refren ponavljajo modreci … - Članek, objavljen v aprilski številki Dnevnika pisatelja za leto 1877, je povezan z vprašanjem vojne in mira v razmerah, ki so napovedovale vojno med Rusijo in Turčijo (maj 1877 – marec 1878 – sanstefanski sporazum). V odgovoru na vprašanje, »ali prelita kri odrešuje«, in v trditvi, da je »očitno tudi vojna za nekaj potrebna, da je zdravilna in da razbremenjuje človeštvo«, upošteva Dostojevski Proudhonov traktat Vojna in mir, ki je izšel v ruskem prevodu leta 1864, in odzive nanj v ruskem periodičnem tisku. Dostojevski polemizira s tistimi, ki so na vprašanja, »ali prelita kri odrešuje«, odločno odgovorili odklonilno, kot je to na primer storil pisatelj Gleb Uspenski (1843-1902) v podlistku Ni vstal (rus. Ne voskrese kot opozicija na velikonočni »voskrese«), objavljenem v reviji Domovinski zapiski na začetku leta 1877. Uspenski je v besedah svojega literarnega junaka izrazil skepso in razočaranje, ki jih je doživljal ob srbsko-turški vojni leta 1876, in med drugim zapisal: »Na stotine in tisoče smrti, kakor koli se nam to zdi čudno, ne samo, da ne krepijo čustva pri živih (samo o njih govorim), ampak, nasprotno, navajajo jih, da sprejemajo smrt povsem ravnodušno. […] Človekovo življenje začenja izgubljati kakršno koli ceno, in v človeku, ki so ga še nedavno težile čisto človeške skrbi, se prebuja zver …« (ZD 25, 395).

Str. 226. Samo še umetnost ohranja v družbi višje življenje in budi duše, ki v obdobju dolgotrajnega miru zaspijo. - V zagovoru »pravične vojne« se Dostojevski sklicuje tudi na osrednjo vrednoto takratne ruske kulture, da bi opravičil svoj militantni nastop.

Str. 227. Rusijo so hoteli potisniti na kar se da vulgarno pot, ki ni vredna velikega naroda, da ne govorim o njihovem zaničevanju ljudstva, ki je v slovanskih mučencih spoznalo svoje brate, … - Dostojevski se na ta način odziva na stališče, ki so ga ruski liberalci zavzeli v odnosu do vzhodnega vprašanja v časopisu »Vestnik Evrope«, in ga je med drugimi izrazil tudi vodilni predstavnik kulturno-zgodovinske šole ruske literarne vede Aleksander Pipin (1835-1904). V svoji kritiki »rdečega patriotizma« (Še nekaj besed o južnoslovanskem vprašanju, revija »Vestnik Evrope«, 1877 ) je med drugim zapisal: »Nacionalni ponos, zavest nacionalnega dostojanstva – vse to so prekrasne stvari, a nanje se moramo sklicevati z veliko previdnostjo in pozornostjo, ta prekrasna čustva lahko zelo hitro zlorabi in banalizira tako ljudska sodrga kot sodrga višjih krogov. (ZD 25, 395).

Str. 227. »Zakaj rinete zdravit in reševat druge, ko pa še šol niste zgradili?« … - Dostojevskega so v prej omenjenem članku Aleksandra Pipina še posebej vznemirile tiste besede, ki se kritično nanašajo na razmere v Rusiji. Pipin je zapisal s poudarkom: »V tej duhovni megli, v tem pomilovanja vrednem stanju družbene samoiniciativnosti, v kakršnem se nahaja naša družba, bi se bilo čudno pripravljati na kake velike podvige. […] Nikakršna ‘slovanska zveza’ nam ne bo dala tistega, kar moramo doseči z lastnim notranjim delom, z osvojitvijo svobodne znanosti (ne ‘evropske’, marveč občečloveške, katere je v Evropi več kot pri nas) in z razvitjem državljanskega in družbenega dostojanstva.« (ZD 25, 395).

Načrt za satirično pripoved iz sodobnega življenja

Str. 228. Tak človek bi bil lahko namreč izjemno zanimiv literarni tip v romanu ali povesti. – Ta esej je neposredna priča, kako se je komika Dostojevskega, še posebej groteska, zgledovala pri Gogolju. Svojega bodočega, sicer nerealiziranega junaka navezuje Dostojevskega na podobo Gogoljevega zblaznelega uradnika Popriščina z gogoljevskimi oznakami »nima postave«, »nima duhovitosti« in »vez pa tudi nobenih«. Pozneje Dostojevski v besedilu celo govori o »našem Popriščinu, našem sodobniku«, ki da »za nič na svetu ne more verjeti, da se od prvotnega Popriščina razlikuje edinole po tem, da se je pojavil tri desetletja pozneje«. (V izjavi je prisotno pisateljevo prepričanje, da obstajajo nekatere invariantne človekove lastnosti).

Str. 233. … »kaj pa sramota, sramota je neumnost, sramote se sedaj bojijo samo lekarnarji« … - Perifraza Popriščinovih domislic iz Gogoljeve novele Zapiski blazneža (1835): »Vrag vzemi! Kakšno pismo! Pismo je nesmisel! Pisma pišejo samo lekarnarji …«

Str. 235-236. »Ljubko in plemenito,« kakor v podobnem položaju govori policijski načelnik pri Ščedrinu. – Zapisano se nanaša na epizodo iz tretjega poglavja Sodobne idile Saltikova-Ščedrina (1877).

Moj pogovor z nekim moskovskim znancem. Opazka glede knjige

Str. 236. Potem ko sem v Peterburgu izdal zapoznelo majsko-junijsko številko Dnevnika in se nato vračal v Kursko gubernijo, sem se spotoma ustavil v Moskvi ter se o tem in onem pogovoril s svojim davnim moskovskim znancem […] čigar mnenje zelo cenim. – Dostojevski govori o zapozneli izdaji Dnevnika, ker je gradivo, ki bi moralo iziti meseca maja, izšlo v dvojni majsko-junijski številki meseca julija po cenzurni odobritvi 8. julija 1877. - Na poti v Kursko gubernijo in vas Darovoje se je Dostojevski, ko se je 18. ali 19. julija ustavil v Moskvi, verjetno srečal s svojim znancem Ivanom Aksakovom (1823-1886), pomembnim slovanofilskim publicistom, v letih 1876-1878 nosilcem in propagatorjem navdušenja, ki ga je navdihoval osvobodilni boj balkanskih Slovanov (gl. Letopis 3, 1995, 214!).

Str. 236. … da bi obiskal kraj svojega zgodnjega otroštva in detinstva – vas, ki je bila nekoč last mojih staršev, a je že zdavnaj prešla v roke neke naše sorodnice. – Družina Dostojevskih je imela v posesti dve vasici Čermašnjo in Darovoje v tulski guberniji, pozneje so ti vasici dobili v posest njihovi sorodniki. 19. julija 1877 se je Dostojevski odpravil v vasico Darovoje, kjer je obiskal sestro Vero Ivanovo. V vasici Darovoje je ostal dva dneva (20. in 21. julija). Obiskal je kotičke, na katere so ga vezali prijazni spomini iz otroških let, se tam srečeval s kmeti, svojimi vrstniki, ki so mu ostali v spominu, peš se je odpravil v gozdiček Čermašnjo; pozneje je to ime dobil gozdiček v romanu Bratje Karamazovi. (Gl. Dostojevskaja 1981, 319-320; Letopis 3, 1995, 214).

Str. 236. … . da mi je ta mali in neopazni kraj pustil zelo globoke in močne vtise […] zelo veliko spominov, ki so mi izjemno dragi. – Te »globoke in močne vtise« je Dostojevski najbrž uporabil pri pisanju orisa Kmet Marej. (Gl. prvo knjigo našega izbora!).

Str. 238. Prav naključna družina – to je opredelitev sodobne ruske družine. – Dostojevski je že v osnutku za roman Mladenič postavil sebe kot »pesnika podtalja« nasproti pisateljema, ki »sta z veliko umetniško močjo popisovala življenje srednjega oziroma višjega (družinskega kroga)« – Tolstoju in Gončarovu. Tudi ob srečanju z romanom Ana Karenina L. N. Tolstoja je začutil potrebo, da nakaže razliko med družino, kakršno je Lev Tolstoj prikazal v svojih »pesnitvah« (kot jih označuje Dostojevski) od Detinstva in Otroštva pa do romanov Vojna in mir in Ana Karenina, in sodobno rusko družino, ki da postaja bolj in bolj naključna in je kot taka predstavljena prvič v stvaritvah »pesnika podtalja«, še posebej v romanu Mladenič in pozneje v romanu Bratje Karamazovi.

Str. 239. No, kdo je najbliže ljudstvu? Duhovščina? Ampak naša duhovščina na vprašanja ljudstva že zdavnaj ne odgovarja. – Dvom v duhovščino, ki ga izpriča Dostojevski v romanu Bratje Karamazovi v podobi meniha fanatika Feraponta, se tu izkaže v nezaupanju do slabo izobražene svetne duhovščine (rus. beloe duhovenstvo), še posebej tiste na podeželju, ki se je v boju za preživetje bolj ukvarjala z vsakdanjimi življenjskimi zadevami kot pa z duhovnim poslanstvom.

Str. 239. Naslednji, ki so med najbližjimi ljudstvu, so vaški učitelji. […] … nova poklicna združba, - Položaj podeželskega šolstva, še posebej tistega na vasi, v Rusiji devetnajstega stoletja ni bil zavidanja vreden. To izpričuje tudi popis, ki je še leta 1897 izkazoval pri kmetih samo 27, 4% pismenih moških in 9,7% pismenih žensk. (Gl. Jegorov 2000, 318). V času Dostojevskega se je položaj neznatno izboljševal z ustanovitvijo »poklicne združbe« (rus. »korporacija«) vaških učiteljev sredi šestdesetih let in pozneje tudi t. i. učiteljskih seminarjev, ki so pripravljali osnovnošolske učitelje; prej v Rusiji takšnih šol ni bilo. Nekaj več pozornosti je problemu osnovnega šolstva posvetila reforma grofa D. A. Tolstoja, ki je v sedemdesetih letih povišal raven štiriletnih mestnih šol in petletnih vaških ljudskih šol ter uvedel učiteljišča oziroma t. i. učiteljske seminarje. (O šolski reformi grofa D. A. Tolstoja in o odnosu Dostojevskega do nje gl. op. k str. 167; gl. tudi Jegorov 2000, 283!).

Str. 240. »V tem je stanovitnost in vera svetih,« kot je rečeno v sveti knjigi. – Navedek iz Razodetja (Raz 13, 10: »Če je komu namenjeno ujetništvo, pojde v ujetništvo. Če mora kdo umreti od meča, bo umrl od meča. V tem je stanovitnost in vera svetih.«)

Str. 240. Tistega jutra sem v časopisih prvič zagledal obvestilo o tem, da je posebej izšel osmi in zadnji del Ane Karenine, ki ga je zavrnilo uredništvo »Ruskega vestnika«, - Dostojevski je v Moskvi 18. ali 19. julija (leta 1877) zasledil objavo o posebni izdaji osmega dela romana Ana Karenina, ki je bil natisnjen v časopisu »Moskovskie vedomosti« 14. julija, in takoj kupil knjigo (gl. Letopis 3, 1995, 214!).

Str. 240-241. »Sploh ne razumem, zakaj v ‘Ruskem vestniku’ tega niso objavili. Tem bolj zato, ker jim je avtor dal pravico do kakršnih koli opomb … .« - Dostojevski s svojimi besedami obnavlja obvestilo revije »Ruski vestnik«, da zadnji del romana Ana Karenina ni bil objavljen, ker se revija ni strinjala z Tolstojevim odnosom do vzhodnega vprašanja (s tem namreč, da avtor pošlje Vronskega kot prostovoljca v Srbijo, pozitivni junak Levin pa ostane doma in zavzame kritično stališče do slovanskega komiteja in prostovoljcev). Svojo sodbo o Tolstojevi knjigi, ki se mu ne zdi »tako naivna«, je Dostojevski zapisal v kritičnem zapisu Ana Karenina kot posebno pomembno dejstvo v drugem delu julijsko-avgustovske številke Dnevnika pisatelja za leto 1877.

»Ana Karenina« kot posebno pomembno dejstvo

Str. 242. To je eden najopaznejših pisateljev med tistimi petimi ali šestimi našimi beletristi, ki jih vse skupaj, kdo ve zakaj, označujejo za »plejado« (gl. op. k str. 244). - Dostojevski omenja srečanje s pisateljem Ivanom Gončarovom (1812-1891), avtorjem znamenitega romana Oblomov (1858), v prvi polovici meseca maja leta 1877, ko sta se pogovarjala o sedmem delu Tolstojevega romana, ki je pravkar izšel v reviji »Ruski vestnik«. V osnutkih za Dnevnik pisatelja je med zapiski o romanu Ana Karenina tudi zapis »srečanje z Gončarovom«. (Letopis 3, 1995, 204; ZD 25, 241).

Str. 242. »To je nekaj nevidenega, nekaj najboljšega. Kdo izmed nas, pisateljev, lahko pokaže kaj takega?...« – Dostojevski navaja vzhičeno oceno Tolstojevega romana Ana Karenina Ivana Gončarova, ob kateri je v oblikovanju svoje ocene romana Ana Karenina upošteval tudi podobno sodbo A. S. Suvorina, zapisano v njegovem članku Ana Karenina in njen družbeni pomen in objavljeno v časopisu »Novoje vremja« (13/25 maja 1877). V obeh sodbah o romanu Ana Karenina je Dostojevski dobil vzpodbudo ali potrdilo za svojo misel o izjemni, ne samo literarni vrednosti Tolstojeve stvaritve tako v okviru Rusije kot Evrope in sveta.

Str. 243. Nedvomni geniji z nedvomno »novo besedo« so bili v vsej naši literaturi samo trije: Lomonosov, Puškin in delno Gogolj. – Dostojevski, ki se je zavedal, da sta on in L. N. Tolstoj najpomembnejša ustvarjalca svoje dobe in je sebi kot »pesniku podpolja« pripisoval značaj ustvarjalca, če že ne genija, z nedvomno »novo besedo«, je že ob Tolstojevem romanu Vojna in mir na primer zapisal 5. aprila 1870 v pismu Nikolaju Strahovu ugovor, da ni mogoče reči, da bi bil Tolstoj enak vsemu, kar je v ruski literaturi velikega, in potem ta ugovor vehementno obrazložil: »Tega res ni mogoče reči! Puškin, Lomonosov – sta genija. Pojaviti se z Arabcem Petra Velikega in z Belkinom – dejansko pomeni pojaviti se z genialno novo besedo, katera doslej dejansko nikjer in nikoli ni bila izrečena. Pojaviti se z Vojno in mirom – pomeni pojaviti se po tej novi besedi, ki jo je že povedal Puškin, in to v vsakem primeru, pa naj bi Tolstoj dosegel še takšne daljave in višine v razvoju nove besede, ki jo je povedal prvič, pred njim, genij. (ZD 29/1, 114).

Str. 243. V Puškinu sta dve poglavitni misli in obe vsebujeta prototip za vse prihodnje poslanstvo in ves prihodnji cilj Rusije, - Sodba, ki jo napiše Dostojevski o genialnosti Puškina v oceni Tolstojevega romana Ana Karenina, je nekakšen uvod v zaključno besedo o poslanstvu velikega ruskega pesnika v eseju Puškin, ki ga je prebral 8./20. junija 1880 v Moskvi na svečanostih ob odkritju spomenika A. S. Puškinu. Dostojevski tudi v eseju Puškin izpostavi »dve poglavitni misli« o »vsečloveku« Puškinu - pesnikovo univerzalnost in njegov »obrat k ljudstvu«. (Gl. esej Puškin v prvi knjigi našega izbora!). - Tezo o »dveh glavnih mislih« Puškina srečamo pri Dostojevskem že v šestdesetih letih v spisih, kot so G.-bov in vprašanje umetnosti (1861), »Svistok«Piščalka in »Ruski vestnik« in Odgovor »Ruskemu vestniku« (vsi iz leta 1861; ZD 18, 69, 99; ZD 19, 114, 119-139).

Str. 244. Puškin je antični človek, je tudi Nemec in Anglež, ki se dobro zaveda svojega genija, tesnobe svojega stremljenja (Gostija v času kuge), in je tudi pesnik Vzhoda. - Podobno kot se je v eseju Puškin z začetno mislijo naslonil na Gogolja, se Dostojevski tudi v pričujočih razmišljanjih o ruskem geniju Puškinu navezuje na pesnikovega velikega častilca, v tem primeru na Gogoljev esej V čem je navsezadnje bistvo ruske poezije in v čem je njena posebnost (prvo inačico je Gogolj napisal leta 1845, a jo je sežgal, drugo je napisal leta 1846 in jo leta 1847 objavil v knjigi Izbrana mesta iz dopisovanja s prijatelji). Gogolj v tem eseju razmišlja o ruski poeziji, ki da se je »vzgajala pri literaturah vseh narodov, prisluhnila liram vseh pesnikov«, da bi se dokopala do »svetovnega jezika« in se tako pripravila na služenje »nečemu bolj pomembnemu«. V tem kontekstu spregovori tudi o odzivnosti Puškina na pesniško besedo in značaj vseh nacij: »In kako zanesljiv je ta odziv, kako oster je njegov sluh! Zaznava vonj, barvo zemlje, časa, naroda. V Španiji je Španec, v družbi z Grkom – je Grk, na Kavkazu je svoboden gorjanec, v popolnem smislu te besede, s postaranim človekom diha starino minulih časov, ko pogleda v kmetovo kočo – je Rus od glave do pete …« (gl. Gogolj 8, 1952, 384, 407).

Str. 244. Vsa naša zdajšnja plejada je delala samo po njegovih napotilih in po Puškinu ni povedala ničesar novega. – Dostojevski misli na nadaljevalce Puškinove tradicije – I. S. Turgenjeva, I. A. Gončarova, A. N. Ostrovskega, L. N. Tolstoja in N. A. Nekrasova.

Str. 245. In vendar je Ana Karenina kot umetniško delo popolna in je prišla kot nalašč, … - V pričujočem članku, ki sodi med najbolj poglobljena razmišljanja o romanu Ana Karenina, se Dostojevski ob visoki oceni umetniške vrednosti Tolstojeve stvaritve z izjemnim občutkom za aktualna vprašanja sočasne ruske kulture loteva tudi vprašanja o nepopolnosti ruske kulture. Tako v sklepnem odstavku spregovori o tem, da bi bilo smešno domnevati, da »nas je narava obdarila samo z literarnimi sposobnostmi« in da Rusija zato potrebuje svojo znanost ter svoje socialne in ekonomske rešitve« - kulturo in civilizacijo z vsemi potrebnimi ustanovami in komponentami (mi bi še dodali, ki jih je Evropa že poznala). Tega se je Dostojevski najbrž zavedal, ko je v ta kontekst vključil vprašanje, »zakaj nam Evropa odreka samostojnost in našo lastno besedo?«.

Str. 247. Človek se za zdaj ne more lotiti reševanja kakšnega problema s tistim ponosnim občutkom o svoji nezmotljivosti, niso še napočili časi in roki. – Misli, ki jih Dostojevski navezuje na epigraf romana Ana Karenina »Maščevanje je moje in jaz bom povrnil« (ruska cerkvenoslovanska oblika – »Mne otmščenie, i Az vozdam«), pričajo o globokem razumevanju visoke etične naravnanosti Tolstojeve umetnine, Tolstojevega razumevanja in vrednotenja osebne moralne sodbe (»večnega pravosodja«), prisotne v človeku, ki se je dvignil nad svet licemerja, laži in praznine v svet človeških čustev in človeškega duha. Dostojevskemu je vidik Tolstojeve visoke etike, ki je nad kakršno koli juridično in ozko socialno ali celo moralistično sodbo, blizu, še posebej njegovemu prepričanju, da ne more biti »zdravnikov, kaj šele dokončnih sodnikov«, ki bi povsem doumeli v človeku vedno prisotno zlo in dobro, zato navaja prirejeno varianto ustreznih Kristusovih besed iz Apostolskih del – »ne prišli ešče vremena i sroki«/ »niso še napočili časi in roki« (Apd 1, 7: Rekel jim je: »Ni vaša stvar, da bi vedeli za čase in trenutke, ki jih je Oče določil v svoji oblasti.«).

Str. 247. … mu je bila nakazana rešitev. Pesnik jo je genialno nakazal v predzadnjem delu romana, v genialnem prizoru, ko se zločinca in sovražnika ob smrtni postelji junakinje nenadoma preobrazita v višji bitji, v brata, … - Dostojevski pomotoma govori o »rešitvi« oziroma »pomiritvi« Karenina z Vronskim ob postelji bolne Ane, ki se ne dogaja v »predzadnjem« (sedmem), marveč v četrtem delu romana Ana Karenina.

Str. 248. Toda potem, ob koncu romana, avtor prikaže mračno in grozljivo sliko padca človekovega duha, - Dostojevski ima v mislih samomor Ane v sedmem delu romana. Tudi tu Dostojevski, ko govori o »grozljivi sliki padca človekovega duha«, opozarja na nesprejemljivo »nečloveško obsojanje« in sojenje »strogo po črki zakona« zločinca in se s tem ob misli na Ano posredno pridružuje L. N. Tolstoju, ki je z vidika svojevrstne vrednostne lestvice svoji tragični junakinji razumevajoče priznal pristnost čustvovanja in s tem prisotnost nravstvenih vrednot v njeni duši, pa čeprav Ana ni mogla premagati slepe strasti.

Neka čisto posebna besedica o Slovanih, ki si jo že dolgo želim povedati

Str. 249. Prav zdaj so pri nas nenadoma začeli govoriti o skorajšnji možnosti za mir, … - Dostojevski se odziva na razglabljanja v ruskem tisku o pogojih mirnega sporazuma v vojni s Turki (1877-1878), ki jih je sprožil članek kneza A. I. Vasilčikova (1818-1881) Ob govoricah o posredništvu (»Severni vestnik«, 12. novembra 1877). Knez Vasilčikov v tem članku piše, da bi se ob meglenih govoricah o nekakšnih mirovnih predlogih in posredništvu tujih držav v vojni s Turčijo morali Rusi pogovoriti o mirovnih pogojih, ki bi bili možni in za Rusijo ugodni.

Str. 249. Seveda je težko napovedati, kakšna bo natanko, v vseh podrobnostih, bo sprva videti svoboda Slovanov - […] Vsega tega se ne da natančno napovedati, zato tudi ne napovedujem. – Dostojevski našteva vse možnosti izida vojnega konflikta med Slovani in Turki, ki so jih predvidevale »velike države« in je o njih pisal ruski in zahodnoevropski tisk, pri tem se seveda omejuje na njemu dostopne novice.

Str. 249. … ali pa bodo pod pokroviteljstvom in nadzorom »sporazuma evropskih držav«, v katerem bo tudi Rusija … - Dostojevski se poslužuje ustaljenih obrazcev, ki jih je takratno časnikarstvo uporabljajo za označevanje dogovorov med »velikimi državami« Anglijo, Avstro-Ogrsko, Nemčijo, Francijo, Italijo in Rusijo.

Str. 250. … Rusije ne bo – in je tudi prej ni – nihče tako sovražil, ji zavidal, jo opravljal ter bil celo njen odkrit sovražnik, … - Dostojevski uporabi za oznako nasprotnikov Rusije in podkrepitev te oznake nekatere izraze, ki poznavalca Puškina spomnijo na njegovo pesem Klevetnikom Rusije (1831).

Str. 251. Slovani […] bi se že zdavnaj sami osvobodili Turkov, če jih celo stoletje ne bi ovirala osvobajalka Rusija, osvobodili bi se s svojim pogumom ali ob pomoči Evrope, … - str. 252 kakšno korist ima od tega Rusija, zakaj se je zanje sto let bojevala, žrtvovala svojo kri, moč in denar? – Dostojevski tistim, ki ne priznavajo vlogo Rusije pri osvobajanju južnih Slovanov, odgovarja z vprašanjem »kakšno korist ima od tega Rusija, zakaj se je zanje sto let bojevala [rusko-turške vojne od vojne v letih 1768-1774 do vojne v letih 1853-1856, op. A. S.], žrtvovala svojo kri, moč in denar?« Na vprašanje odgovarja v duhu mesijanstva, da je Rusija vse to nesebično počela »zato, da bi živela višje življenje, […] da bi svetila svetu z veliko, nesebično in čisto idejo, […] da bi naposled utelesila in ustvarila velik in močan organizem bratske zveze plemen, […] ne z mečem, ampak […] z ljubeznijo …

Str. 252. … Rusija pa je barbarska država, mračen severni kolos, preganjalec in sovražnik evropske civilizacije, ki ni niti povsem slovanske krvi. - Motiv ‘ kolos’, ki v Dnevniku pisatelja za leti 1876 in 1877 večkrat srečamo za oznako Rusije »giganta in sile«, se v pričujočem članku spet najbolj približa Puškinu, tokrat njegovi pesmi Borodinska obletnica in motivu ‘bolnega, onemoglega kolosa’. – Sicer pa se je motiv ‘kolos na glinenih nogah’ pojavil že v osemnajstem stoletju, na Zahodu so ga uporabljali za oznako carske Rusije, prvi naj bi ga zapisal Denis Diderot (1713-1784); na Zahodu so znane tudi variante tega motiva, kot so ‘severni kolos’, ‘ruski kolos’ in drugi. – Oznaka »Rusija, ki ni niti povsem slovanske krvi,« se nanaša na domislico »Gratte le Russe – et vous trouverez le Tartare«, ki jo večkrat srečamo v zapisih Dostojevskega, tudi v Dnevniku pisatelja.

Str. 252. Kakšen njihov Ivan Čiftlik … - Ime bolgarskega mesteca, ki so ga omenjali ruski časopisi v poročilih o rusko-turški vojni.

Str. 254. Toda če bo Rusija pokazala popolno nesebičnost, bo zmagala in navsezadnje pritegnila Slovane […] Vsi se bodo vrnili v rodno gnezdo. O, seveda, tudi zdaj med mnogimi Rusi obstajajo različni znanstveni in celo pesniški pogledi. – Dostojevski misli tu predvsem na knjigo N. Ja. Danilevskega Rusija in Evropa (1871) in potem še na dela slovanofilov A. S. Homjakova (1804-1860), I. V. Kirejevskega (1806-1856) Ju. F. Samarina (1819-1873) in na druge, ko govori o »pesniških pogledih« pa najbrž misli na pesnike F. I. Tjutčeva, A. S. Homjakova in A. N. Majkova.

Str. 255. … da naposled vse te male dvigne do sebe in da ti spoznajo njeno materinsko poklicanost, to je cilj Rusije in to je, če želite, tudi njena korist. - Mesijanska uporaba motiva ‘ti mali’ se navezuje na Evangelij, na primer na evangelista Mateja (prim.: »Kdor dá piti samo kozarec hladne vode enemu izmed malih, ker je ta imenovan učenec, resnično povem vam, ne bo izgubil svojega plačila.«, Mt 10, 42, gl. tudi Lk 17, 2!). Dostojevski ponavlja misel slovanofilskega pesnika A. S. Homjakova Kremeljska jutranjica za Veliko noč (1850), ko uporablja Kristusovo besedo za ponazoritev ruskega odnosa do Slovanov - »manjših bratov«.

Smrt Nekrasova. O tem, kar je bilo rečeno ob njegovem grobu

Str. 255. Nazadnje sem ga videl mesec dni pred njegovo smrtjo. – Članek, ki ga posveča Dostojevski smrti pesnika Nikolaja Nekrasova (1821-1877/78), sodi med človeško najbolj pristno zapisane pisateljeve spise. Ta članek priča, kako je znal Fjodor Mihajlovič ideološkega nasprotnika in človeka z nekaterimi značajskimi neprijetnimi lastnostmi v dnevih njegovega hudega predsmrtnega trpljenja razumeti in sočustvovati z njim, še posebej, ker ga je cenil kot pesnika »trpečega ljudstva«.

O človeku Dostojevskem nam marsikaj povedo tudi spomini njegove žene o tem, kako je Dostojevski večkrat obiskal Nekrasova v zadnjih dnevih njegovega življenja, kako ga je žalostilo trpljenje umirajočega pesnika in pretresla njegova smrt sedemindvajsetega decembra 1877 (po starem štetju); ko je izvedel, da je Nekrasov umrl, je po pričevanju žene »vso noč na glas prebiral pesmi pokojnega pesnika, se iskreno navduševal nad mnogimi pesmimi in jih štel za bisere ruske poezije« (dostojevskaja 1981, 322).

Str. 256. … sem zvedel, da je večer pred tem, sedemindvajsetega, ob osmi uri umrl. Še istega dne sem se odpravil k njemu. Njegov obraz, grozljivo izčrpan in spačen od trpljenja, je bil še posebno pretresljiv. Ko sem odhajal, sem slišal, kako je duhovnik nad pokojnikom razločno in zategnjeno prebral: »Ni človeka, ki ne bi grešil.« - Dostojevski navaja duhovnikove besede iz Stare zaveze (prim. Prd 7, 20: »Na zemlji ni pravičnega človeka, ki bi delal samo dobro in bi nikoli ne pogrešil.«) verjetno v mislih na tisto, kar pozneje v članku Priča v korist Nekrasova označuje z besedo »demon«. Dostojevski v tej zvezi govori o pesnikovi »praktičnosti« in diskretno opozarja na nekatere značajske hibe Nekrasova.

Str. 256. Vzel sem vse tri zvezke Nekrasova … - Dostojevski omenja šesto izdajo zbranega dela Nekrasova, ki je izšla pod naslovom Pesmi v treh knjigah v Peterburgu v letih 1873-1874.

Str. 256. Prve štiri pesmi, s katerimi se začenja prvi zvezek njegove poezije so bile objavljene v »Peterburškem zborniku«, v katerem je izšla tudi moja pripoved. – Prve štiri pesmi Nekrasova (Na poti, Sodobna oda, Pijanec in Lepo je videti, kaj odkriva … ) so bile objavljene v Peterburškem zborniku leta 1846, v katerem je bil na začetku natisnjen roman Bedni ljudje Dostojevskega.

Str. 256. … spomnil sem se tudi tistih njegovih pesmi, ki sem jih prvič prebral v Sibiriji, - Večina pesmi Nekrasova, ki bi jih Dostojevski lahko prebral v Sibiriji, je bila v petdesetih letih objavljena v reviji Sodobnik (»Sovremennik«); tam so bile natisnjene tudi tiste pesmi, ki jih je Dostojevski sprejemal bodisi s simpatijo bodisi polemično, kot so na primer: Vlas (gl. članek Vlas iz leta 1873 v našem izboru!), Pesnik in državljan, Skrivnost idr.

Str. 256. … kako veliko prostora je Nekrasov kot pesnik v vseh treh desetletjih zasedal v mojem življenju! – Nekrasova kot pesnika je Dostojevski spremljal z zanimanjem vse življenje; njega in njegove verze omenja na primer v romanu Bratje Karamazovi v četrtem poglavju Punt Pete knjige. Pro in contra. Ivan Karamazov v pogovoru z bratom Aljošo omenja med drugim tudi pesem Pred mrakom iz cikla O vremenu. Ulični vtisi (1859), v kateri je upodobljen krut prizor, kako kmet neusmiljeno mlati onemoglo kljuse (ZD 14, 219). Ta pesem Nekrasova je posredno prisotna tudi v petem poglavju prvega dela romana Zločin in kazen. Raskolnikov v strašnih sanjah doživlja prizor iz otroštva, kako voznik Mikolka dotolče zapreženo kljuse (ZD 6, 46-49).

Str. 256. Osebno sva se srečala malo, … - Po štiridesetih letih (gl. o tem op. k str. 6. in 120!) se je Dostojevski po vrnitvi iz katorge in izgnanstva srečeval z Nekrasovom leta 1858 ali 1859, nekajkrat v šestdesetih letih in v drugi polovici sedemdesetih let, leta 1875 in najpogosteje leta 1877.

Str. 257. Takrat mi je s solzami v očeh pripovedoval o svojem otroštvu, o težkem življenju v domu svojih staršev, o svoji materi – Dostojevski, ko govori o otroštvu in navezanosti Nekrasova na mater, navaja nekatere motive iz pesnikovih del, kot so: Domovina (1846), Junak za hip (1862), Sodba (1867), Mati (1868), Mati. Odlomki iz pesnitve (1877) in druge.

Str. 257. Potem, kot se spominjam, sva se razšla, in to dokaj kmalu - […] K temu so pripomogli nesporazumi, zunanje okoliščine in dobri ljudje. – Dostojevski se je razšel z Nekrasovom proti koncu leta 1846, ko se je sprl z krožkom Belinskega. – K sporu z Nekrasovom je prispevala tudi posmehljiva pesem Paskvil v verzih, ki sta jo napisala pisatelj Ivan Turgenjev in Nekrasov leta 1846. Krožek Belinskega je očital mlademu Dostojevskemu, da sam sebe prehudo poveličuje.

Str. 257. … ko sem se že vrnil iz Sibirije, se nisva videla pogosto, a celo ne glede na razliko v prepričanjih, […] sva si ob srečanjih včasih govorila nenavadne stvari – Po vrnitvi iz Sibirije so bili odnosi med Dostojevskim in Nekrasovom še vedno precej zapleteni. Tako se je na primer zgodilo, da je Dostojevski leta 1859 ponudil Nekrasovu roman Stepančikovo in njegovi prebivalci, potem ko ga je odklonilo uredništvo revije »Ruski vestnik«, vendar Nekrasov romana ni hotel sprejeti, kljub temu da je jeseni leta 1858 in spomladi leta 1859 vabil Dostojevskega, naj sodeluje z revijo. Odnose med Nekrasovom in Dostojevskim so obremenjevala tudi nasprotja med revijo »Vremja« bratov Dostojevskih in revijo »Sovremennik«. Vendar odnosi med obema literarnima ustvarjalcema v času teh nasprotij in tudi pozneje niso bili enoznačni. To se je izrazilo tudi v ocenah del Nekrasova v Dnevniku pisatelja za leto 1873 (na primer v članku Vlas), kljub temu je Dostojevski leta 1875 sprejel ponudbo Nekrasova in v reviji Domovinski zapiski (»Otečestvennye zapiski«) objavil roman Mladenič.

Str. 257. … leta triinšestdeset, če se ne motim, ko mi je podaril knjižico svoje poezije, me je opozoril na pesem Nesrečniki … - Pesnitev Nesrečniki (prvič izdana v reviji »Sovremennik« leta 1856 in 1857 s podnaslovom Odlomek iz pesnitve, v celoti izdana 1858 s podnaslovom Epilog k napisani pesnitvi) je posvečena tematiki zapornikov, njen naslov je vezan na ljudsko oznako zapornikov in prestopnikov – »nesrečniki« (rus. »nesčastnye«). Možna prototipa osrednjega junaka te pesnitve naj bi bila Dostojevski in Belinski. Podobno kot Nekrasova je ljudska oznaka »nesrečniki« za prestopnike prevzela tudi Dostojevskega in ji je posebno pozornost posvetil v Dnevniku pisatelja za leto 1873 v članku Okolje (gl. naš izbor!).

Str. 258. Na pogreb Nekrasova je prišlo nekaj tisoč njegovih oboževalcev. Veliko je bilo študentov. – Pogreb pesnika Nekrasova 30. decembra 1877 (po novem štetju 11. januarja 1878) se je v Peterburgu spremenil v množično žalno manifestacijo, katere se je udeležilo tudi veliko število mladih, še posebej študentov. Dostojevski je spremljal tako jutranji del pogrebnega obreda pri pesnikovem domu na Litejnem prospektu kot popoldanski del na peterburškem Novodevičjem pokopališču. Pisateljeva soproga Ana Grigorjevna se spominja, da je Dostojevski, »globoko vznemirjen, z zatikajočim se glasom povedal kratek poslovilni govor, v katerem je visoko povzdignil talent rajnkega pesnika in prikazal veliko izgubo, ki jo je z njegovo smrtjo utrpela ruska literatura«. Temu spominu je dodala še komentar, ki pravi, da so bile besede Dostojevskega med vsemi nastopi pri odprtem grobu po mnenju mnogih izrečene z najbolj iskreno človeško prizadetostjo (Dostojevskaja 1981, 329). O pogrebu pesnika Nekrasova in nagrobnem govoru Dostojevskega so poročali mnogi z različnih vidikov, vendar se je večina z velikim spoštovanjem in priznanjem odzvala na pisateljevo povezovanje pesnika Nekrasova s Puškinom in Lermontovom in ob tem brez posebnega poudarka poročala, da so se med nastopom Dostojevskega slišali tudi glasovi radikalne mladine, ki so stavili Nekrasova nad oba velika pesnika.

Str. 258. Ob njegovem grobu je bilo slišati veliko govorov, literati so govorili malo. – Pogreb so po pričevanju udeležencev spremljali skoraj vsi pomembni peterburški književniki od neposrednega sodelavca Nekrasova pri reviji »Sovremennik« Saltikova-Ščedrina do kritika-narodnika Mihajlovskega, počvenika Dostojevskega in drugih. Tudi govornikov ni bilo malo, čeprav niso prevladovali literati.

Str. 258. Svojčas smo denimo imeli pesnika Tjutčeva, ki je bil širši in bolj umetniški, … - Dostojevski je podobno kot L. N. Tolstoj visoko cenil poezijo Tjutčeva in ga je s čisto estetskega in idejnega vidika stavil nad Nekrasova, zato morda v pričujočem članku s to izjavo nekoliko korigira enačenje pesnika Nekrasova s Puškinom in Lermontovom. Ena od osrednjih simbolnih podob tako v romanu Bratje Karamazovi kot v ustvarjanju Dostojevskega nasploh - podoba »ponižanega« Kristusa (rus. uničižënnyj Hristos), Kristusa prostovoljne kenoze, presega vse motive poezije Nekrasova, ki jih srečamo pri Dostojevskem, prisotna je v uvodu pesnitve Ivana Karamazova Veliki inkvizitor z navedkom iz znamenite pesmi Te bedne vasice/Èti bednye selenja Fjodorja Tjutčeva. Za razumevanje Dostojevskega je izjemnega pomena in upoštevanja vredno tudi dejstvo, da to simbolno podobo »ponižanega« Kristusa, predstavljeno z navedkom iz pesmi Tjutčeva, srečamo tudi v njegovem zadnjem velikem sporočilu – v eseju Puškin (gl. prvo knjigo našega izbora!).

Str. 258-259. … neki glas iz množice je zavpil, da je Nekrasov večji od Puškina in Lermontova ter da sta slednja bila samo »byronista« - V spominih G. V. Plehanova (1856-1918), ki je na pogrebu Nekrasova nastopil v imenu revolucionarne skupine »Zemlja in svoboda«, se je ohranilo pričevanje, ki pravi, da so on in njegovi pristaši pri nastopu Dostojevskega, ki se je odzval na njihove klice z besedami, da Nekrasov ni večji, ampak manjši od Puškina, vztrajali pri svojem: »Višji je, višji« (ZD 26. 416-417).

Str. 259. … v »Borznih novicah« je gospod Skabičevski v svoji poslanici mladini glede pomena Nekrasova pisal, … - Dostojevski opozarja na tendenciozno pretiravanje literarnega zgodovinarja A. M. Skabičevskega (1838-1910), ki je v članku Misli o tekoči literaturi. N. A. Nekrasov kot človek, pesnik in urednik (1878) precenjeval vrednost pesnika Nekrasova, in ob tem še trdil, da je vsa mladina, med katero je bil tudi on, na pesnikovem pogrebu vzklikala proti trditvi Dostojevskega, da je Nekrasov enak Puškinu in Lermontovu, čeprav so bili v resnici to samo posamezniki.

Puškin, Lermontov in Nekrasov

Str. 260. … beseda »byronist« ni zmerljivka. – Dostojevski zavrača trditve radikalno usmerjenih literatov in publicistov, ki so tendenciozno slavili čisto rusko izvirnost Nekrasova. Nekrasov naj bi bil po mnenju teh piscev podobno kot pesniki A. V. Koljcov (1809-1842), I. S. Nikitin (1824-1861) in Taras Ševčenko (1814-1861) »povsem samobiten in samonikel, čisto ruski« pesnik, ki da je vzniknil iz ruskega ljudstva in njegove poezije, medtem ko naj bi bili drugi, med njimi tudi Puškin in Lermontov, pod močnim vplivom zahodnih literatur, tudi Byrona. (Tako trditev je Dostojevski prebral v članku Misli o tekoči literaturi literarnega zgodovinarja narodnika Aleksandra Skabičevskega, gl. op. k str. 258).

Str. 260. Byronizem se je pojavil v trenutku grozljive človeške tesnobe, […] Po zanesenem navdušenju nad novo vero v nove ideale, ki so jo ob koncu minulega stoletja razglasili v Franciji, - Dostojevski govori o byronizmu kot literarnem in širšem kulturnem pojavu, ki je sledil veliki francoski revoluciji 1789-1792. Veliko francosko revolucijo in tudi vse druge francoske revolucije je Dostojevski dojemal, rekli bi, z globalno-zgodovinskega gledišča. Dostojevski išče v zgodovini invariante, zato tudi francoskih revolucij ne sprejema kot posameznih dogodkov, marveč jih razume kot nepretrgan zakonit proces - z vidika evropske, francoske in ruske zgodovine, z ideološkega vidika in etičnega vidika (gl. o tem Torop 1997, 56-63).

Str. 260. Stari maliki so ležali razbiti. – Skrit navedek iz pesmi Apollona Majkova Praznobesedniki (1859/1860).

Str. 260. In prav v tistem trenutku se je pojavil velik in mogočen genij. – George Gordon Byron (1788-1824) je močno vplival tudi na ruski romantiko. Byronov vpliv je zaznaven v tretjem obdobju Puškinovega ustvarjanja v letih 1820-1824 v pesnikovi poeziji, še posebej v pesnitvah Kavkaški ujetnik (1822) in Bahčisarajski vodomet 1824) in manj v pesnitvah Cigani (1824) in Poltava (1829). V ustvarjanju pesnika Mihaila Lermontova je opazen vpliv byronističnih idej in byronistične poetike tako v njegovi poeziji, v njegovih pesnitvah, med katerimi sta najpomembnejši pesnitvi Mciri (1840) in Demon (1829-1839), ter v romanu Junak našega časa (1838-1840). – O Byronu in ruskem byronizmu je s kančkom ironije pisal Dostojevski že leta 1861 v Uvodu k Vrsti člankov o ruski literaturi (revija »Vremja«) (ZD 18, 58-59).

Str. 260. … dotlej še nevidena muza maščevanja in žalosti, preklestva in obupa. - Navedek iz pesmi Umolkni, muza maščevanja in žalosti (1855) Nekrasova z motivi prekletstva in obupa in pesnikovo željo, da naj ne bi bilo sovraštvo tisto, ob katerem bi se učili ljubiti svet.

Str. 261. Kako naj se nanj ne bi odzval tako velik, genialen in vodilen um, kakršen je bil Puškin? – Ta misel in misli, ki ji sledijo, nakazujejo sklepno predstavitev in apologijo velikega pesnika v eseju Puškin (gl. prvo knjigo našega izbora!).

Str. 262. Bom videl srečen kdaj svoj rod osvobojen, - Netočen navedek iz Puškinove razsvetljenske pesmi Vas (1819), katere osnovna tema je odprava tlačanstva in osvoboditev ljudstva.

Str. 262. Puškin je ljudstvo vzljubil natanko tako, kot to zahteva ljudstvo, […] sam se je na lepem izkazal za ljudstvo. – Misel Dostojevskega o Puškinovi ljudskosti (rus. narodnost’) dopolnjuje sodbe Gogolja in s polemičnimi pridržki tudi Belinskega. V Dnevniku pisatelja za leto 1876 pa Dostojevski vendar pripominja, da tudi ljudskost ruskih ustvarjalcev ne zagotavlja sprejema njihovih del pri ljudstvu in da »niti Puškin niti sevastopoljske povesti [L. N. Tolstoja] niti Večeri na pristavi [N. V. Gogolja] niti pravljica o Kalašnikovu [M. Ju. Lermontova] niti Koljcov (Koljsov še posebej) niso razumljivi ljudstvu«. (ZD 22, 23).

Str. 263. Puškin je prvi razglasil, da Rus ni suženj in da nikoli ni bil, ne glede na večstoletno suženjstvo. – Dostojevski najbrž misli na Puškinova dela, kot so Povesti Belkina, Stotnikova hči in Zgodovina Pugačovskega punta (1834).

Str. 264. Od veličastne, velikanske figure letopisca v Borisu Godunovu pa do upodobitve spremljevalcev Pugačova – vse to je pri Puškinu ljudstvo … - O ljudskosti letopisca Pimena iz Puškinove tragedije Boris Godunov (1825, objavljena leta 1831) je pisal Dostojevski že v eseju Knjižnost in izobraženost iz Vrste člankov o ruski literaturi (revija »Vremja«, 1861). V njem uvršča v vrsto Puškinovih ljudskih junakov, kot naj bi bili Otorepjev, patriarh, menihi (Boris Godunov), Pugačov, Belkin, Onjegin, Tatjana – tudi letopisca iz tragedije Boris Godunov. Dostojevski se spomni na Puškinovega meniha letopisca Pimena tudi v romanu Bratje Karamazovi, Mitja Kramazov citira po spominu v petem poglavju Nenadna odločitev iz Osme knjige prvo vrstico iz monologa letopisca Pimena »Še poslednje sporočilo« (v izvirniku »Ešče odno, poslednee skazan’e«). Veličastno podobo dobi menih Pimen v eseju Puškin. – »Spremljevalci Pugačova« so »gospodje henerali«, upodobitev katerih je med drugimi osebami in scenami iz romana Stotnikova hči ocenil kot poseben umetniški dosežek že Belinski.

Str. 264. V velikih, neposnemljivih in neprimerljivih pesmih, ki naj bi bile zahodnoslovanske, […] je izrazil ves pogled Rusa na brate Slovane, … - Dostojevski omenja cikel Pesmi zahodnih Slovanov (1834), v katerega je Puškin vključil šestnajst prepesnitev iz mistifikacije Prospera Mériméja (1803-1870) La Guzla (1827), dve pesmi je prevedel iz zbornika srbskih ljudskih pesmi, dve pesmi pa je ustvaril sam.

Str. 265. V tistih očarljivih Puškinovih šalah, kakršen je denimo klepet dveh pijanih kmetov ali pa pripoved o medvedu, … - Zopet deli, ki jih Dostojevski omenja tudi v eseju Puškin: pesem Boter Ivan, to ga bomo pili (1833) in Pravljica o medvedki (1830?).

Str. 265. Ko bi Puškin živel dlje, bi nam zapustil dragocene umetnine, … - Nakazana zaključna misel eseja Puškin.

Str. 265. Lermontov je bil seveda byronist, … - »Byronizem« Lermontova je Dostojevski sodil nekoliko bolj strogo v primerjavi s sodbami o byronizmu pri Puškinu. Tako je na primer v Uvodu k Vrsti člankov o ruski literaturi pisal o pesnikovi demonsko »mračni«, »posmehljivi« in »kapriciozni« poeziji (ZD 18, 59-60; gl. tudi op. k str. 121!).

Str. 266. In tako je napisal nesmrtno pesem o tem, kako mlad trgovec Kalašnikov ubije carjevega opričnika Kiribejeviča, ki ga je onečastil, […] Kalašnikov carju odgovarja, da je njegovega slugo ubil »namenoma, ne pa nehote«. - Dostojevski govori o znamenitem Spevu o carju Ivanu Vasiljeviču, mladem opričniku in pogumnem trgovcu Kalašnikovu (1838) in pri tem kontaminira v svoji izjavi različne pesnikove verze, da bi poudaril pogum in resnicoljubnost »junaka iz ljudstva«, ki ga v besedilu dopolnjuje z resnično zgodbo o »junaku iz ljudstva« Šibanovu.

Str. 266. Ali se spominjate, gospodje, »sužnja Šibanova«? – Dostojevski tu navaja zgodovinski dogodek iz časa vladavine Ivana IV. Groznega in njegovega spora s knezom Andrejem Kurbskim (1528-1583). Pri tem se opira na dopisovanje med Ivanom IV. in Kurbskim in na balado Vasilij Šibanov (1858) A. K. Tolstoja (1817-1875). Dostojevski se ustavi še posebej ob tistih detajlih dogodka, ki naj poudarijo »notranjo svobodo« »človeka iz ljudstva«, in spoštovanje, ki ga ta vzbudi celo pri carju-tiranu. Ob tem se Dostojevski nasloni na dvanajsti zvezek Zgodovine Ruske države (Istorija gosudarstva Rossijskogo, 1825) Nikolaja Karamzina, na njegov prevod pisma Ivana Groznega knezu Kurbskemu in na komentar tega pisma. Carjeve besede, namenjene Kurbskemu, da naj ga bo sram pred svojim sužnjem Šibanovom, ki je ohranil spoštovanje do carja in ljudstva tudi »pred vrati v smrt«, in njegov hitri odgovor Kurbskemu razlaga Karamzin kot carjev »notranji nemir vesti«, ki so ga vzbudili stanovitnost, prizadevnost in ljubezen Šibanova do gospodarja (kneza Kurbskega).

Str. 267. In pri Nekrasovu je to toliko pomembnejše, ker je bil vse življenje pod vplivom ljudi, ki so ljudstvo sicer ljubili in pomilovali, morda celo povsem iskreno, ki pa nikoli niso poznali njegove resnice … - Da bi Dostojevski podčrtal pomen Puškinovega genija, njegovo ljudskost ter samobitnost, s katerim se Nekrasov ne more meriti, posredno opozarja na osebnosti, ki so vplivale na idejno naravnanost Nekrasova, na Belinskega, sodelavce revije »Sovremennik« - N. G. Čeriševskega, N. A. Dobroljubova, Saltikova-Ščedrina in druge.

Str. 267. Ti ljudje v zadnjih dveh letih pravzaprav sploh niso sprevideli, kako visoko se je v ljudskem gibanju dvignil ljudski duh ter se morda prvič izrazil tako popolno in silovito, … - Esej Puškin, Lermontov in Nekrasov je nastajal v letih rusko-turške vojne 1877-1878, zato Dostojevski ne pozabi, da je tudi državljan (rus. graždanin), podobno kot na to nikoli ni pozabil Nekrasov, in vplete v razmišljanje o velikih ruskih pesnikih in njihovi ljudskosti tudi »ljudski duh«. Toda omenjanje »visoko dvignjenega ljudskega duha« v vojnem času je v tem kontekstu nekoliko dvoumno, kritičnost Dostojevskega namreč tu vsaj posredno zadeva revijo Domovinski zapiski (»Otečestvennye zapiski«) Nekrasova in Saltikova-Ščedrina, ki jo je kozervativno in slovanofilsko časopisje napadalo, ker vojni s Turčijo ni posvečala ustrezne pozornosti.

Str. 268. Nekrasov, ne glede na izjemen in nenavadno prodoren um, ni imel prave izobrazbe, - Nekrasov se je po končani gimnaziji leta 1839 in 1840 poskušal vpisati na Peterburško univerzo, vendar ni napravil sprejemnih izpitov in je tako ostal samo izredni slušatelj. Nekrasov je sicer v letih 1839-1841 kljub temu obiskoval univerzitetna predavanja, vendar precej neredno. Zaradi težkega gmotnega položaja in ukvarjanja z literarnim delom je Nekrasov nazadnje opustil študij.

Str. 268. V improvizaciji, ki je bila pred kratkim natisnjena prvič, je denimo ob pogledu na ljudstvo, ki so ga že osvobodili tlačanstva, zaskrbljeno in očitajoče vzkliknil: »… Pa je srečno to ljudstvo?« - Navedek iz pesmi Elegija (1874) pesnika Nekrasova.

Str. 269. … v njegovih umetninah, kot so Junak za hip, Tišina in Ruske ženske? Celo v njegovem velikem Vlasu, […] bo ljudstvo gotovo razbralo dve ali tri zlagane potezice. – Dostojevski našteje nekaj pesniških del Nekrasova, ki jih ali omenja v svojih delih (pesem Vlas npr. v Dnevniku pisatelja za leto 1873) ali pa iz njih povzame posamezne motive.

Priča v korist Nekrasova

Str. 270. Že Hamlet se je čudil igralčevim solzam, ko je ta deklamiral svojo vlogo ter jokal po kakšni Hekubi – Dostojevski navaja Hamletov monolog iz drugega prizora drugega dejanja Shakespearove tragedije Hamlet:

… In vse to za nič!

Za Hekubo!

Kaj mu je Hekuba, kaj je on Hekubi,

da jokal bi za njo? … (prevod Otona Župančiča).

Na Hamletove besede se Dostojevski sklicuje, da bi slikovito predstavil svojo sodbo o »igralcu Nekrasovu«, čigar ljubezen do ljudstva naj bi bila zanj »rešitev iz njegove lastne žalosti«. To misel srečamo pozneje tudi v literarni zgodovini, tako na primer literarni zgodovinar Dmitrij Mirski v svojem znanem kompendiju ugotavlja, da družbene napake sodobne Rusije za Nekrasova niso bila objektivna dejstva, marveč bolj ali manj mučna osebna doživetja. Pesnik naj bi bil obseden s kompleksom »socialnega sočutja«. Njegova socialno zavzeta poezija, poezija »ljudskega trpljenja«, naj bi bila kljub iskrenemu demokratičnemu čustvovanju s psihološkega vidika bolj emanacija, nekakšen simbol lastnega trpljenja zaradi materialnega pomanjkanja, bolezni, melanholije in očitkov vesti. Nekrasov naj bi se umaknil iz svojega »osovraženega jaza« samo v povsem folklorno naravnani poeziji, ko se je osvobodil mučne obsedenosti z lastnim trpljenjem in postal pesnik nadosebnega (mirski 1992, 369).

Str. 270. … tudi če se je lahko za trenutek spravil s svojim demonom in v pogovorih z ljudmi celo sam začel opravičevati svojo »praktičnost«, sta takšna sprava in pomiritev potem ostali za vselej ali pa sta, nasprotno, v hipu odleteli iz srca ter pustili za sabo še bolj žgočo bolečino, sram in očitke vesti? – »Demona«, ki naj bi mučil Nekrasova, so odkrivali nekateri njegovi sodobniki in tudi poznejši raziskovalci pesnikovega življenja v dokaj brezobzirni komercialni naravnanosti njegovega uredniškega delovanja, v strastnem hazardiranju, ne ravno zgledni erotičnosti in delnem snobizmu, kar naj bi vse nasprotovalo humanemu in demokratičnemu značaju njegove poezije; vendar so vse to mnogi sprejemali kot razdvojenost zapletene pesnikove osebnosti, ki sta jo po drugi strani odlikovali globoka človečnost in originalnost. Nekako tako je dojemal človeka in pesnika Nekrasova tudi Dostojevski, veliki poznavalec »človeka grešnika«, ki je »šel skozi peklenski ogenj dvomov« in trpljenja, da bi se odrešil.

Str. 271. … tisti starodavni pečerski mučenik, ki se je (prav zato, ker ni mogel obvladati kače strasti, ki ga je mučila) do pasu zakopal v zemljo in umrl … - Osebnost iz Kijevo-Pečerskega paterika, zbornika zgodb o življenju menihov Kijevo-Pečerskega samostana, ki je bil ustanovljen v Kijevu leta 1051. Pečerski mučenik menih Ioan, naj bi se v boju s polteno strastjo, zakopal do pasu v zemljo, hudič da ga je kljub temu mučil, dokler ga nazadnje ni Bog rešil trpljenja. Dostojevski se moti, Ioan je, kot poroča Paterik, sam premagal skušnjavo (ZD 26, 431).

Str. 271. Pesnik lahko tudi nisi, a državljan si dolžan biti. – Navedek iz pesmi Pesnik in državljan (1856) Nekrasova.

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1880

Gl. spremno besedo v prvi knjigi našega izbora!

DNEVNIK PISATELJA ZA LETO 1881

Naj prvi povejo, mi pa bomo za zdaj stali ob strani, edinole za to, da bi se kaj naučili

Str. 277. Naj prvi povedo, mi pa bomo za zdaj stali ob strani, [...] da bi se kaj naučili … - Dostojevski nadaljuje razmišljanje, ki ga je začel v članku Prva korenina. Namesto trdnega finančnega tona povzemam stare besede.., objavljenem leta 1881 v januarski številki Dnevnika pisatelja.

To je bila zadnja številka Dnevnika. Dostojevski je ponovno začel izdajati svojo publikacijo meseca avgusta leta 1880 po premoru, ki je nastal po letu 1877, ker ga je do pozne jeseni leta 1880 zaposlovalo naporno, na róke vezano »umetnikovo delo«. To delo se je pri ustvarjanju romana Bratje Karamazovi, še posebej ob neprijaznih intervencijah K. P. Pobedonosceva (gl. op. k str. 63!), večkrat spreminjalo v izčrpavajočo tlako. Za nadaljnje izdajanje Dnevnika pisatelja je bil zelo zainteresiran samozvani pisateljev tutor Pobedonoscev, ki si je ob konzervativcih, kot so bili M. N. Katkov, I. S. Aksakov in A. S. Suvorin (1834-1912), prizadeval, da bi v ruski javnosti znanega in že slavnega pisatelja, še bolj navezal nase in ga spremenil v glasnika carskega totalitarizma. V pismu Dostojevskemu 12. avgusta 1880 je Pobedonoscev, ki ga je razveselilo pisateljevo sporočilo (19. maja istega leta), da bo v letu 1881 obnovil izdajanje Dnevnika pisatelja, zapisal: »… Dnevnik pa morate vsekakor izdajati v naslednjem letu: to je vaša moralna obveza« (ZD 27, 270).

V takem ozračju je Dostojevski odnos inteligence do ljudstva, to zanj ključno vprašanje, obravnaval v zadnji številki Dnevnika pisatelja v veliki meri, lahko bi rekli, »v duhu Pobedonosceva«, s povsem konfesionalno-monarhističnega vidika. Ta in takšen vidik nam nehote prikliče v spomin miselnost Velikega inkvizitorja, »pastirja in odrešitelja ljudske črede«, iz romana Bratje Karamazovi. Posebno pomenljivo je v tem kontekstu nenavadno razumevanje »zarodka ideje«, ki da jo »ljudstvo nosi v sebi«, in na to idejo vezano pojmovanje svobode v tistem delu članka, ki v bizantinsko-ruskem slogu pobožanstvi »carja, očeta ljudstva«. Dostojevski v zaostreno tendenciozni obliki spregovori o tem, da se v Rusiji »lahko državljanska svoboda uresniči popolneje kot kjer koli na svetu, bolj kot v Evropi ali celo v Severni Ameriki,« in da bo ta svoboda »slonela samo na otroški ljubezni, ki jo ljudstvo čuti do carja kot očeta; otrokom je mogoče dovoliti marsikaj, česar si pri drugih, pogodbenih narodih [kakršna koli konstitucija je odveč(!), kurziva in op. A. S.] ni mogoče niti zamisliti, otrokom je mogoče toliko zaupati in dovoliti, kolikor ni bilo še nikjer nikomur zaupano in dovoljeno – otroci namreč ne bodo prevarali svojega očeta ter bodo kot otroci od njega z ljubeznijo sprejeli popravek vsake svoje napake in zablode«. V skladu s to trditvijo je tudi uvodna misel, zapisana v naslovu članka. Dostojevski jo povezuje s prepričanjem, ki ga beremo v članku Prva korenina …, da rusko ljudstvo veruje, kako se bo navsezadnje rešilo z »občim zedinjenjem v Kristusovem imenu«, s tistim, kar Dostojevski pojmuje kot »ruski socializem«, ki da je prisoten v ruskem ljudstvu kot »najvišja zedinjajoča cerkvena ideja« (ZD 27, 19). In ker te ideje, ki nezavedno biva v ljudski duši, ni mogoče stvarno dokazati, je treba vanjo po prepričanju Dostojevskega verjeti in jo najprej v veri sprejeti, se »zliti z ljudstvom« in šele potem »ljudsko resnico samo preobleči v znanstveno besedo«. V tej misli je Dostojevski nekoliko zagoneten, še posebej, ker jo dopolnjuje z zanj značilnim prepričanjem, da »izobraženstvo vendarle pozna znanost in njene principe, znanost pa je ljudstvu strahovito potrebna«.To dopolnilo namreč odstopa od načel Pobedonosceva, ki je bil nasprotnik vsestranske izobrazbe in je zavračal laično šolstvo, a tudi od nekaterih vidikov Dostojevskega samega (gl. o tem tudi op. k str. 135).

Str. 278. In tako je ljudstvo čakalo na svojega carja osvoboditelja ter ga tudi dočakalo - … - Car Aleksander II., ki je 17. februarja 1861 podpisal Manifest »o najbolj milostnem darovanju tlačanskim ljudem pravic položaja svobodnih kmečkih prebivalcev …« (manifest o odpravi tlačanstva).

Str. 278. Car za ljudstvo ni zunanja sila, ni sila kakšnega zmagovalca (kakršne so bile denimo dinastije prejšnjih kraljev v Franciji), ampak je vseruska, vse združujoča moč, ki jo je ljudstvo sámo želelo, […] kajti samo od nje se je nadejalo svoje rešitve iz Egipta. – Dostojevski postavlja nasproti francoskim kraljevskim dinastijam od dinastije Merovingov (481-751) do dinastije Burbonov (1589-1792 in 1814-1830) ruskega carja (»Osvoboditelja«) s prispodobo iz starozavezne Druge Mojzesove knjige (Eksodus), ki govori o odhodu Izraelcev pod vodstvom Mojzesa iz Egipta – iz suženjstva v svobodo.

Str. 279. … naše ljudstvo nosi v sebi organski zarodek ideje, - Za Dostojevskega značilno organicistično pojmovanje in obravnavanje zgodovinskih pojavov (Torop 1997, 12), tudi družbenih slojev in ljudstva. Ljudstvo je za Dostojevskega »živ in mogočen organizem, […] organizem ljudstva, ki je s svojim carjem zlit v eno«. Dostojevski upa, da se bodo s tem organizmom »zlili« tudi višji sloji inteligence v »povsem novo silo, ki bi se lahko pojavila v Rusiji« (ZD 27, 20).

Str. 282. Takrat je namreč padla dvestoletna stena, ki je ljudstvo ločevala od izobraženstva, zdaj pa bi ta stena padla tudi duhovno. Kaj je lahko za Rusijo boljše, kaj je lahko plodovitejše kot pa to zlitje slojev? - V utopični želji, da bi v Rusiji po odpravi tlačanstva prišlo tudi do duhovnega združenja vseh Rusov, izpostavi Dostojevski zavest o nacionalni pripadnosti kot temeljnem združevalnem faktorju, ki da je prisoten pri vseh slojih ruske družbe: »Vsak Rus je predvsem Rus, šele potem pripada temu ali onemu sloju.« (ZD 18, 57). Ob tem ne smemo pozabiti, da Dostojevski med sloje ruske družbe šteje tudi Nemce, Jude in Poljake, še posebej proletariat, ki naj ne bi bili naklonjeni zgodovinski misiji Rusije (gl. o tem Torop 2000, 22).

Geok-Tepe. Kaj je za nas Azija?

Str. 284. Geok-Tepe je zavzet, […] ampak ni še tako dolgo, ko so v družbi, delno pa tudi v tisku, na to zadevo gledali ravnodušno, še posebno po neuspehu generala Lomakina, … - Dostojevski omenja uspešne in neuspešne osvajalne pohode v Srednji Aziji v letih 1879-1880 generalov I. D. Lazareva, N. P. Lomakina in M. D. Skobeljeva. – Geok-Tepe srednjeazijaska trdnjava Tekincev v Turkmeniji, ki je general Lomakin leta 1879 ni uspel osvojiti.

Str. 284. … slaba obveščenost o sami odpravi. […] šele čisto ob koncu so se po vsej Rusiji razširili telegrami Skobeljeva. – O osvajalnem pohodu v Srednjo Azijo (t. i. Ahal-tekinski ekspediciji) leta 1880, ki ji je poveljeval general M. D. Skobelev (1843-1882), načeloval pa poveljnik Kavkaške armade veliki knez Mihail Nikolajevič, ruskemu tisku ni bilo dovoljeno objavljati novice, ruska javnost se je seznanjala s potekom teh vojaških operacij v tujem časopisju in v izvlečkih iz tega časopisja, objavljenih v ruskem tisku.

Str. 285. »… Azija nam je čisto odveč, kam naj jo pa denemo!« Takšne sodbe lahko še zdaj slišimo od naših pametnjakov, … - Dostojevski se je odzival na komentarje tistega ruskega časopisja, ki je kritično sprejelo novico o osvajalnem pohodu (t. i. Ahal-tekinski ekspediciji) generala M. D. Skobeljeva v letu 1880. Tako je na primer časopis »Golos« zapisal: »Dovolj imamo teh izgub in stroškov! Ostane nam upanje, da Rusiji ne bo več potrebno pošiljati novih ekspedicij v ta del Srednje Azije.« - Takšno mnenje in podobna mnenja so nasprotovala pozitivnim sodbam Dostojevskega o ruski kolonialni politiki, ki jih lahko preberemo v publicistiki Dnevnika pisatelja. Tako Dostojevski že v pričujočem članku na vprašanje »Zakaj je treba v prihodnosti zavzeti Azijo?« odgovarja: »Zavzeti jo je treba zato, ker Rusija ni samo v Evropi, ampak tudi v Aziji, zato, ker Rus ni samo Evropejec, ampak tudi Azijat. Še več: v Aziji je morda celo več našega upanja kot v Evropi. In še več: v naši prihodnji usodi je morda prav v Aziji za nas glavna rešitev!« To še danes za Rusijo aktualno in morda celo »preroško« misel podkrepi Dostojevski s psihološkega vidika: »V Evropi smo bili priskledniki, v Aziji pa bomo gospodarji. V Evropi smo bili Tatari, v Aziji pa smo Evropejci.« (ZD 27, 36-37). Psihološki vidik dopolnjuje Dostojevski z ugotavljanjem posebne vloge ruske misije v Aziji: »Poglavitna pa je naša civilizacijska misija v Aziji. […] Ona bo dvignila našega duha, ona bo nam izpopolnila naše dostojanstvo in našo samozavest, - vsega tega danes nimamo ali pa imamo zelo malo (ZD 27, 37). »Državi, ki se kolonizira«, kot bi rekel znani ruski zgodovinar Vasilij Ključevski (1841-1911), publicist Dostojevski daje vso podporo in v nasprotju s pisateljem in avtorjem eseja Puškin v razreševanju dihotomije »imperij in svoboda« ne pristaja na sintezo Rusije in sveta v utopični uveljavitvi ideala ponižanega Kristusa in njegove dejavne ljubezni v duhovnem »raju« na zemlji in v kulturi (gl. o tem tudi Skaza 2004, 407!).

Str. 285. »… in ponosno pravoverno ljudstvo se je poklonilo belemu carju.« – Pod oznako »pravoverno ljudstvo« so mišljena azijska ljudstva, ki jih je pokorila ruska vojska in jih prisilila, da so se podredila »belemu«, t.j. ruskemu carju. – Izraz »beli car« zasledimo v poslanicah, ki so jih vzhodni narodi pošiljali moskovskemu carju, pogosto ga srečamo tudi v folklori. »Beli car« naj bi pomenil – samostojen, neodvisen vladar (ZD 27, 315).

Str. 286. Včasih smo jih strašili z močjo in svojo vojsko pošiljali tja »reševat kralje«, … - Podobo mogočne Rusije, ki osvaja Azijo, skuša Dostojevski predstaviti tudi z vojnimi posegi ruske vojske v Evropi in z zmago nad Napoleonom leta 1812.

Str. 287. Na kongresih so se takoj združili proti nam v čvrst zid … - Dostojevski ima v mislih Dunajski kongres v letih 1814-1815, kongresa Svete alianse v Troppau (1820) in Ljubljani (1821) in Berlinski kongres leta 1878.

Str. 288. … namesto dote dobil figo, za službo pa nič. – Besede Repetilova iz pete scene četrtega dejanja komedije Gorje pametnemu (1822-1824, objavljena 1831) Aleksandra Gribojedova (1795-1829). Repetilov pripoveduje, kako se je v želji, pridobiti bogastvo in položaj, oženil s hčerjo barona von Klotza, a ni dobil niti zaželene dote niti uglednega službenega mesta.

Še nekaj virov in del sekundarne literature

E. G. Etkind, »Vnutrennij čelovek« i vnešnjaja reč’. Očerki psihopoetiki russkoj literatury XVIII-XIX vekov. Moskva. »Jazyki russkoj kul’tury«, 1999.

B. F. Egorov, Očerki po russkoj kul’ture XIX veka, V: Iz istorii russkoj kul’tury. Tom V (XIX vek). Moskva: Jazyki russkoj kul’tury, 2000.

Pavel Florenskij, Stolp in utverždenie istiny. Moskva: Tovariščestvo tipografii Mamontova, 1914.

N. V. Gogol’, Polnoe sobranie sočinenij. Tt. 1-14. Moskva: Izd. AN SSSR, 1937-1952, t. 8, 1952.

L. Grossman, Biblioteka Dostoevskogo. Odessa: Knigoizdatel’stvo A. A. Ivasenko, 1919.

V. Kirpotin, Dostoevskij v šestidesjatye gody. Moskva: Izd. »Hudožestvennaja literatura«, 1966.

Ju. M. Lotman, Puškin. Sankt-Peterburg: »Iskusstvo-SPB«, 1995.

A. S. Mirskij, Istorija russkoj literatury. London: Overseas Publications Interchange Ltd., 1992.

Slovar’ jazyka Dostoeskogo. Moskva: »Azbukovnik«, 2001-2003.

Kolofon

F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

Izbor publicističnih besedil

Prevedel Borut Kraševec

Zbirka eBeletrina * Izbral Aleksander Skaza * Jezikovni pregled: Katja Lah * Korekture: Jana Kuharič, Lejla Švabić * Oblikovanje naslovnice: Andreja Brulc * Tehnični urednik: Marko Hercog * Izdajatelj: Študentska založba, Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana, www.zalozba.org; Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani; Za založbo: Tomaž Gerdina * Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS * Ljubljana 2012 * © Študentska založba 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: www.zalozba.org

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.161.1-32(0.034.0)

821.161.1.09Dostoevskij F.M.(0.034.0)

DOSTOEVSKIJ, Fedor Mihajlovič

Dnevnik pisatelja. 2, Izbor publicističnih besedil [Elektronski vir] / Fjodor Mihajlovič Dostojevski ; izbral Aleksander Skaza ; prevedel Borut Kraševec. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2012. - (Knjižna zbirka Beletrina)

ISBN 978-961-242-525-8 (ePub)

263214336