Haruki Murakami

DIVJA JAGA

ZA

OVCO

2

SEDMI DEL

NAJ VSTOPI OVČJI PROFESOR

OVČJI PROFESOR: VSE POJE, VSE POVE

OSMI DEL

NADALJNI PROPAD MESTECA JUNITAKI IN NJEGOVIH OVC

NOČ V JUNITAKIJU

ZAKLETI OVINEK

ONA ODIDE, LAKOTA PRIDE

NAJDBA V GARAŽI, MISLI SREDI PAŠNIKA

OVČJI MOŽ STRMOGLAVI

PREHOD DOVOLJEN LE VETRU

OGLEDALO KAŽE, NIČ NE LAŽE

ČAS PA KAR MINE

PODGANA, KI JE NAVIL URO

ZELENA ŽIČKA, RDEČA ŽIČKA IN ZMRZNJENI GALEBI

ZAKLETI OVINEK DRUGIČ

OPOLDANSKI SESTANEK

EPILOG

SEDMI DEL

AFERA: HOTEL DELFIN

ZAKLJUČEK POPOTOVANJA V KINU - NAPREJ PROTI HOTELU DELFIN

Med celotnim poletom je sedela ob oknu in strmela v pokrajino pod sabo. Sedel sem poleg nje in bral Prigode Sherlocka Holmesa. Ves ta čas ni bilo na nebu niti enega oblačka. Letalo se je podilo za svojo senco na tleh oziroma natančneje: ker smo bili mi v letalu, so tudi naše sence v trebuhu sence letala skakljale čez gore in polja. Potemtakem srno bili tudi mi vtisnjeni v zemljo. Spila je pomarančni sok in rekla: „Resnično všeč mi je bil.” „Kdo?”

„Šofer.”

sem rekel. ,,Tudi meni je bil všeč.”

„In kakšno enkratno ime - ‘Losos’.”

„Res. Odlično ime. Mačku bo nemara bolje z njim, kot mu je bilo z mano.”

„Ne mačku - Lososu.”

„Prav. Lososu.”

„Zakaj mu ves ta čas nisi dal imena?”

,.Zakaj zares,” sem tuhtal, nato pa z vžigalnikom z ovčjim simbolom prižgal cigareto. „Mislim, da enostavno ne maram imen. V bistvu ne vidim, zakaj ne bi bil jaz preprosto jaz, ti ti, midva midva, oni pa oni."

„Hmm,” je rekla. „Beseda midva mi je všeč. Ima okus po ledeni dobi.”

„Ledeni dobi?”

„Ja: ‘Midva iti južno’ ali pa ‘Midva loviti mamut’...”

Prispeli smo na letališče Chitose. Ko sva stopila iz glavne letališke zgradbe, naju je presenetil svež zrak. Prek majice s kratkimi rokavi sem oblekel srajco iz jeansa, ona pa pleteno jopico čez bluzo. Jesen je tukaj prehitela Tokio za cel mesec.

„Saj midva nisva nameravala odpotovati v ledeno dobo, ne?” je vprašala na avtobusu proti Sappom. „Ti loviti mamut, jaz gojiti otrok.”

”Zveni mamljivo,” sem rekel.

Kmalu je zaspala in me pustila strmeti skozi okno avtobusa v gozd, ki se je na obeh straneh ceste nadaljeval v neskončnost.

Ko sva prispela v mesto, sva najprej zavila v kavarno.

„Najprej potrebujeva plan,” sem rekel. „Morala se bova ločti. Jaz bom šel iskat pokrajino na fotografiji, ti pa ovco. Tako bova prihranila čas.”

„Zelo pragmatično.”

„Ce bo šlo vse po sreči,” sem se dopolnil. „Kakorkoli že, ti bi lahko pregledala nekdanje velike ovčje farme in se poučila o ovčjih vrstah na Hokkaidu. Informacije, kijih potrebuješ, boš verjetno lahko dobila na občinskih uradih ali v kakšni lokalni knjižnici.”

„Rada imam knjižnice,” je rekla.

„Me veseli.”

„Naj kar takoj začnem?”

Pogledal sem na uro: pol štiri. „A-a, danes je že prepozno, začela bova jutri. Danes si bova še privoščila: našla si bova prenočišče, šla na večerjo, se okopala in dobro naspala.”

„Lahko bi šla v kino,” je rekla.

„Kino?”

„Kaj pa naj drugega z vsem tistim časom, ki sva ga prihranila z letenjem?”

„Prav imaš,” sem rekel. In sva skočila v prvi kino, ki sva ga zagledala.

Ujela sva dvojno predstavo: grozljivka in kriminalka. V kinu ni bilo praktično nikogar. Že leta dolgo nisem bil v tako prazni dvorani. Da bi mi čas hitreje minil, sem preštel občinstvo. Osem, vključno z nama. Še na platnu je bilo več likov.

Filma sta bila zmagovalca v kategoriji strašno neprijetno. Tista vrsta filmov, ko si zaželiš vstati in oditi iz dvorane v trenutku, ko se za rjovečo MGM ikono na platnu pojavi naslov. Osupljivo, da taki filmi sploh obstajajo.

Prva je bila na vrsti grozljivka. Hudič, ki prebiva v temni, za-makajoči cerkveni kleti in prek slabotnega duhovnika manipulira z vaščani, prevzame oblast nad mestom. Pravo vprašanje je bilo pravzaprav, zakaj bi si hudič v prvi vrsti sploh želel prevzeti oblast nad mestom, ki ni bilo nič več kot nekaj ušivih ulic obdanih s koruznimi polji.

No, hudič se svoje grozljive obsesije z mestecem ni in ni mogel rešiti, še posebej pa gaje razjarilo, da se ena sama deklica, poslednja, ni marala vdati njegovemu uroku. Ko se je hudič raz-kuril, je njegovo telo drgetalo kot sluzast, zelen žele. Priznam, v tej jezi je bilo nekaj ganljivega.

Pred namaje moški srednjih let smrčal glasno kot rog za meglo. Na skrajni desni je bil na programu resen hard-core petting. Zadaj je nekdo glasno prdnil. Tako glasno, da je srednje-letni možakar

za trenutek prenehal smrčati. Nekaj srednješolk se je zahihitalo.

Povsem refleksno sem pomisli na Lososa in šele ob misli nanj sem se zavedel, da sva v resnici zapustila Tokio in sva zdaj v Sapporu.

Smešno.

Sredi teh misli sem zaspal. V sanjah sem srečal zelenega hudiča, ki pa ni bil ne ljubek, ne ganljiv. Bilje tiho, ves čas je bil tiho, jaz pa sem opazoval njegovo početje.

Vmes se je film končal, prižgale so se luči in zbudil sem se. Vsi člani občinstva smo zazehali, kot da bi se bili vnaprej dogovorili. Odšel sem do pulta s prigrizki in nama kupil sladoled. Bilje trd kot kamenje - verjetno ostanki od poletja.

„Celo predstavo si prespal, ne?”

„M-hm,” sem rekel. „Kako je bilo?”

„Kar zanimivo. Na koncu je celo mesto eksplodiralo.”

„Uau.”

V    kinu je bila smrtna tišina. Oziroma: vse okrog naju je bilo smrtno tiho. To se ne zgodi ravno pogosto.

„Hej,” je rekla. „Se ti ne zdi, da je tvoje telo v nekakšnem prehodnem stanju ali nekaj takega?”

V    resnici se mi je, vsaj zdaj ko je to omenila.

Držala meje za roko. „Tako ostaniva. Skrbi me.”

„Ok.”

„Če ne bova ostala tako, naju lahko kam odnese. Na kak nor kraj”

Ko je dvorano znova napolnila tema in se je začel drugi del atrakcij, sem ji odgrnil lase z ušes in jo pričel poljubljati. „Je že v redu. Nič se ne boj.”

„Najbrž imaš prav,” je rekla mehko. „Morda pa bi vseeno morala potovati s transportnim sredstvom z imenom.”

Naslednjo uro in pol, od začetka do konca filma, sva obstala v nekem nedorečenem stanju tihega popotovanja skozi temo. Glavo je imela ves čas naslonjena na mojo ramo, ki je postala topla in vlažna od njene sape.

Ko sva prišla iz kina, sva se sprehodila po prepletenih ulicah. Z roko sem jo objemal čez ramena. Bila sva bližje drug drugemu kot kdajkoli poprej. Množica je pomirjujoče valovala mimo naju, na nebu so se prižigale prve zvezde.

„Sva midva sigurno v pravem mestu?” je vprašala.

Ozrl sem se proti nebu. Severnica je bila sicer na pravem mestu, toda meni se je zdela ponarejena. Prevelika in presvetla.

„Tudi jaz se to sprašujem,” sem rekel.

„Zdi se mi, kot da nekaj ni v redu,” je rekla ona.

„Tako je pač, ko prideš v novo mesto. Tvoje telo se ne more tako hitro navaditi na novo okolje.”

„A čez nekaj časa se bo, ne?”

„Čez dva, tri dni bo že vse v redu,” sem rekel.

Utrujena od sprehajanja sva zavila v prvo restavracijo na poti ter naročila točeno pivo, lososa in krompir. Vstopila sva obotavljajoč se, a na koncu sva imela srečo: pivo je bilo natančno pravo, hrana pa resnično dobra.

„No, torej,” sem rekel, ko sva spila kavo. „Kaj praviš, bi bil zdaj čas, da si najdeva streho nad glavo?”

„V mislih že vidim najino sobo,” je rekla.

„Kako?”

„Ni važno. Vzemi seznam hotelov in mi preberi imena po vrsti, kakor so tam zapisana.”

Prosil sem natakarja, da nama prinese rumene strani in pričel brati seznam v kategoriji "Hoteli in gostišča”. Pri kakšnem štiridesetem imenu meje ustavila.

„To je to.”

„Kateri?”

„Zadnji, ki si ga prebral.”

„Hotel Delfin,” sem rekel.

„Tam bova stanovala.”

„Še nikdar nisem slišal zanj.”

„Ne morem si predstavljati, da bi stanovala kjerkoli drugje.”

Vrnil sem telefonski imenik in poklical v Hotel Delfin. Oglasil se je moški z nerazločnim glasom, ki mi je sporočil, da imajo proste tako enoposteljne kot dvoposteljne sobe. Imajo še kakšne druge sobe poleg eno in dvoposteljnih? Ne. Zmeden sem rezerviral dvoposteljno. Cena: približno pol manj kot sem pričakoval.

Hotel Delfin je bil tri ulice zahodno in eno južno od kina, iz katerega sva prihajala. Bil je majhen in neugleden. Njegova neu-glednost je imela že kar metafizične razsežnosti. Brez neonskega napisa, brez velike oglasne table, niti pravega vhoda ni bilo. Steklena vhodna vrata so bila bolj podobna vhodu v kuhinjo za zaposlene, poleg njih pa je visela le majhna bakrena ploščica, na katero je bil vgraviran napis HOTEL DELFIN. Niti slike delfina ni bilo.

Stavba je bila visoka pet nadstropij in je spominjala na pokonci postavljeno škatlico od vžigalic. Ni bila bog ve kako stara, temveč le neverjetno obrabljena. Najverjetneje sojo obrabljeno že postavili.

To je bil najin Hotel Delfin.

Toda ona se je očitno na prvi pogled zaljubila vanj.

„Ni slab hotel, kaj?” je rekla.

„Ni slab?” sem ji vrnil njene lastne besede.

„Udoben, ne preveč načičkan.”

„Načičkan,” sem ponovil. „Z načičkan gotovo misliš čiste rjuhe in umivalnik, ki ne pušča ali pa klima napravo, ki dela, malo mehkejši toaletni papir, ali pa zavese, ki bi nama prihranile sončarico.”

„Vedno vidiš le temno plat stvari,” se je zasmejala. „Kakorkoli že, sem nisva prišla kot turista.”

Odprla sva vrata in zagledal sem vežo, večjo kot sem jo pričakoval. Na sredo sobe je bilo postavljeno salonsko pohištvo in velika barvna televizija, na kateri se je ravno vrtel kviz. Nikjer ni bilo videti nikogar.

Na obeh straneh vhodnih vrat so stale velike okrasne lončnice z ovenelimi, skoraj ijavimi listi. Stal sem tam in skušal dojeti situacijo. Veža je bila v resnici dosti manj prostorna, kot se je sprva zdela. Velika se je zdela, ker je bilo v njej tako malo pohištva. Salonski komplet, ura iz časov naših dedkov in ogledalo. Nič več.

Sprehodil sem se in si ogledal uro in ogledalo. Oba sta bila spominski darili. Ura je zaostajala za sedem minut, v ogledalu pa se je moja glava zvijala na trupu.

Salonski komplet je bil približno enako obrabljen kot hotel sam. Preproga je bila neprivlačne oranžne barve, kakršno bi dobili, če bi prvovrstno sončno opeklino kak teden dni pustili na dežju, da se barva izpere, potem pa bi jo vrgli v klet, da še malo splesni. Oranžna barva iz zgodnjih dni barvnega filma.

Ko sem pogledal malo bolj pozorno, sem opazil, da na zofi iz salonskega kompleta stegnjen kot suha riba spi napol plešast moški srednjih let. Sprva se je zdel mrtev, nato pa je nekajkrat trznil njegov nos, na katerega korenuje bilo moč videti vtise okvirjev očal, očal pa ni bilo nikjer, kar je pomenilo, da ni zaspal med gledanjem televizije. To pa ni bilo smiselno.

Stal sem ob sprejemnem pultu in kukal čez. Nikogar nikjer. Moja punca je pozvonila. Odzvanjala je le praznina veže.

Ne da bi dobila odgovor, sva čakala trideset sekund. Moški na zofi ni niti mignil.

Pozvonila je še enkrat.

Zdaj je moški na zofi nekaj zagodrnjal. Samoobtožujoče godrnjanje. Nato je odprl oči in se prazno zastrmel v naju.

Pozvonila je še tretjič. Resno.

Moški je skočil pokonci in pohitel čez vežo. Stisnil se je mimo mene in stopil za pult. On je bil receptor.

„Kako nemarno od mene,” je začel. „Resnično nemarno. Zaspal sem, medtem ko sem vaju čakal.”

„Žal nama je, da sva vas zbudila,” sem rekel.

„Nikar, nikar,” je hitel receptor. Na dan je privlekel vpisni formular in kuli. Na mezincu in sredincu leve roke sta mu manjkala zgornja členka prstov.

Na kartico sem napisal svoje ime, a so me premagali pomisleki, zato sem jo zmečkal in stlačil v žep. Vzel sem drugo kartico in nanjo napisal izmišljeno ime in izmišljen naslov. Običajno ime in naslov, a kar dobra glede na to, kako hitro sem siju moral izmisliti. Pod poklic sem navedel nepremičnine.

Receptorje dvignil svoja očala z debelimi, plastičnimi okvirji, ki so ležala poleg telefona in pozorno preučeval vpisni formular. „Suginami, Tokio,.. .29 let, agent z nepremičninami.”

Iz žepa sem potegnil robček in si obrisal črnilo s prstov.

„Ste tukaj poslovno?”

„Hmm, ja, na nek način,” sem odgovoril.

„Koliko dni boste ostali?”

„En mesec,” en mesec.

„En mesec?” To je bil pogled, bolj bled od najbolj belega risalnega lista. „Tukaj boste ostali cel mesec?”

„Je s tem kaj narobe?”

„Ne, hm, nič ni narobe, ampak, no, račune ponavadi poravnavamo na tri dni.”

Torbo sem odložil na tla, naštel dvajset bankovcev za deset tisoč jenov injih položil predenj.

„Obvestite me, če se zgodi, da prekoračiva vsoto,” sem rekel.

S tremi prsti leve roke je bankovce pobral na kupček ter jih nato z desnico preštel. Nato je napisal račun. „Imate glede sobe morda kakšne posebne želje?”

„Sobo na vogalu, stran od dvigala, če je možno.”

Receptor se je obrnil in poškilil na ploščo s ključi. Po dolgem premisleku je izbral sobo 406. Skoraj vsi ključi so viseli na plošči. Prava zgodba o uspehu, ta Hotel Delfin.

Seveda hotelskega sluge ni bilo, tako da sva sama odnesla prtljago do dvigala. Kot je rekla: resnično ni bilo načičkano. Dvigalo je kašljalo kot velik, na pljučih bolan pes.

„Za daljše bivanje ni boljšega kot vaš majhen in preprost hotel,” je rekla.

”Vaš majhen in preprost hotel” - dober izbor besed. Nekaj,

kar bi lahko prebrali v popotniških straneh modne revije za ženske: „Po napornem popotovanju bo vaš majhen in preprost hotel ravno prava stvar.”

Vseeno sem moral, potem ko sva oklenila vrata najine majhne in preproste hotelske sobice, najprej zgrabiti copat in pokončati ščurka, ki je lezel po okenskem okvirju. Potem sem z vznožja postelje pobral dve sramni dlaki in ju odvrgel v koš za smeti. Povsem nova izkušnja zame: videti ščurka na Hokkaidu. Ona sije medtem natočila vročo kopel in, verjemite, pipa je bil hudičevo glasna.

Odprl sem vrata v kopalnico in zakričal proti njej: „Pravim ti: morala bi v boljši hotel. Več kot dovolj denarja imava.”

Zleknil sem se na posteljo, pokadil cigareto in prižgal televizijo. Preklapljal sem med kanali ter kmalu ugasnil. Edina spodobna stvar je bila recepcija. Voda v kopalnici je nehala teči in ven so priletele njene obleke. Zaslišal se je zvok prhe.

Razgrnil sem zavese in se zazrl v umazan zverinjak zgradb enako nepojmljiv kot najin Hotel Delfin. Vse so bile motne, pepelnate barve in so smrdele po urinu, že če sijih samo pogledal. V tistih nekaj osvetljenih oknih sem videl ljudi, kako mrzlično garajo, čeprav je bila ura že devet. Nisem natančno videl, kakšne vrste dela so opravljali, a nihče od njih ni izgledal neskončno srečen. Seveda pa sem v nj ihovih očeh tudi jaz najbrž deloval malček izgubl-jeno.

Zagrnil sem zavese in se vrnil v posteljo. Povaljal sem se po kot asfalt trdo poškrobljenih rjuhah in pomislil na svojo bivšo ženo. Pravzaprav na moškega, s katerim zdaj živi. O njem se vedel praktično vse. Navsezadnje je bil moj prijatelj, tako da to niti ni bilo čudno. Sedemindvajset let. Ne-preveč-znan jazz kitarist, a prav dober za ne-preveč-znanega jazz kitarista. Ni bil slab dečko. Brez stila. Eno leto je nihal med Kennyjem Burrellom in B.B. Kingom, naslednje med Larryjem Coryellom in Jimijem Hallom.

Ni mi bilo jasno, zakaj je za mano izbrala njega. Predpostavimo, da lahko svobodno izbiramo med posamezniki. Od mene je bil boljši le v igranju kitare, jaz pa sem znal pomivati posodo. Večina kitaristov ne pomiva posode. Pa naj se uničijo njihovi prsti in vse bo šlo po gobe!

Potem sem začel razmišljati o seksu z njo. V njeni odsotnosti sem poskusil izračunati, kolikokrat sva v štirih letih skupaj spala. Številka je bila v najboljšem primeru povsem približna. Kaj pa naj si pomagam s približno številko? Moral bi pisati dnevnik ali pa si vsaj označiti v beležko. Tako bi imel natančne številke, te pa dajo človeku občutek realnosti.

Moja bivša žena je o seksu vodila natančno evidenco. Saj ni pisala dnevnika kot takega. V zvežčič sije beležila datume svoje menstruacije in kot dodatno informacijo pripisala še opombe glede skesa. Vsega skupaj je bilo osem takih zvežčičev - vsi šobili skrbno spravljeni in zaklenjeni zraven pomembnih dokumentov in fotografij. Nikomur j ih ni pokazala. Daje seks dokumentirala, je vse, kar vem. O tem, kaj in koliko je pisala, nimam pojma in zdaj ko nisva več skupaj, tega najbrž Uidi nikoli ne bom izvedel.

„Če umrem,” mi je govorila,, jih, prosim, zažgi. Potopi jih v kerozin in pusti, da se spremenijo v pepel, ki ga potem zakoplji. Nikar ti ne bi odpustila, četudi ostane ena sama beseda.”

„Pa saj sem vendar jaz spal s tabo. Poznam vsak centimeter tvojega telesa, česa te je le še lahko sram?”

„Telesne celice se obnavljajo, vsak mesec, celo ta trenutek,” je rekla in mi pomolila koščeno roko pred oči. „Stvari, za katere misliš, da jih veš o meni, so večinoma zgolj spomini.”

Ženska - razen kak mesec pred ločitvijo - je bila v svojem mišljenju strogo metodična. Na svoje življenje je gledala popolnoma realistično. Kar je pomenilo, da se vrata, ki so se enkrat zaprla, ne bodo nikdar več odprla. Praviloma pa tudi nobena vrat nikdar niso bila odprta na stežaj.

Zdaj je dejansko vse, kar vem o njej, zgolj spomin, ki bledi in se odmika vedno dlje in dlje kakor propadle celice. Je res vse biologija?

NAJ VSTOPI OVČJI PROFESOR

Naslednje jutro sva se zbudila ob osmih, se oblekla, odšla proti dvigalu in v bližnjo kavarno na zajtrk. Ne, v Hotelu Delfin ni bilo kavarne.

„Kot sem že včeraj predlagal, se bova ločila,” sem rekel in ji podal kopijo fotografije z ovco. „ Skušal bom najti pokrajino po gorah, ki so v ozadju, ti pa poišči kraje, kjer gojijo ovce. Saj veš, kaj moraš storiti. Vsak namig, vsako nenavadno malenkost, ne glede na to, kako nepomembna se ti bo morda zdela, vse bo v redu oziroma vsaj bolje, kot da se lotiva preiskovati cel Hokkaido kar na slepo.”

„Jaz bom v redu. Kar meni prepusti stvari.”

„OK, potem pa se zvečer dobiva v hotelu.”

„Nikar toliko ne skrbi, ” je rekla in si nadela sončna očala. „Poiskati jo bo mačji kašelj.”

Seveda ni bil mačji kašelj. Stvar se nikdar ne odvijajo tako. Šel sem v krajevno turistično agencijo, obkrožil vse mogoče turistično informacijske centre, popotniške agencije, spraševal sem celo pri planinskem društvu. V glavnem - bil sem povsod, kjer je vsaj malo dišalo po turizmu ali gorah. Nihče se ni mogel spomniti, da bi kdaj videl gore na fotografiji.

„Tako običajne gore so,” so vsi govorili. „Poleg tega pa je na videti sliki le majhen del.”

Cel dan na cesti, uspeha pa nobenega. Razen spoznanja, da bo težko identificirati gorovje, če vidiš le njegov del in na njem ni ničesar izstopajočega.

Ustavil sem se v knjigami in kupil Gore Hokkaida ter atlas Hokkaida. Potem sem šel v kavarno spil dva ingverjeva soka ter pregledal svoj nakup. Kar se gora tiče, jih je bilo na Hokkaidu neverjetno mnogo in vse so bile približno enakih barv in oblik. Poskušal sem primerjati gorovje s Podganine slike z vsako posamezno goro v knjigi-po desetih minutah se mi je vrtelo. Dejstvo, a gore v knjigi predstavljajo le neznaten delež vseh gor na Hokkaidu, mi ni bilo v tolažbo. Vse skupaj pa je bilo v resnici še bolj zapleteno, saj je lahko gora gledana iz ene strani povsem drugačna kot iz druge..

„Gore so živa bitja,” je pisal avtor v uvodu k svoji knjigi. „Spreminjajo se glede na perspektivo, iz katere jih opazujete, glede na letni čas in čas dneva, ah pa glede na to, kdo in v kakšnem kontekstu jih opazuje. Karkoli lahko povsem spremeni njihov videz. Zato je bistvenega pomena spoznati, da ne bomo nikdar poznali več kot le eno njihovo stran, le njihov majhen del.”

„Naravnost odlično,” sem rekel na glas. Nemogoča naloga. Ko je ura odbila pet, sem šel sedet na klopco v park, kjer sem skupaj z golobi zobal koruzo.

Njeno poizvedovanje je bilo sicer kanček uspešnejše od mojega, a se je konec koncev tudi izkazalo za nepomembno. Bridkosti in udarce, ki nama j ih je tekom dneva zadala usoda, sva premlela ob skromni večeiji v restavraciji za Hotelom Delfin.

„Na sektorju za živinorejo območne uprave mi niso znali povedati praktično nič,” je rekla. „Ovčereje ne dokumentirajo več. Ne splača se. Vsaj ne vzreja na velikih farmah ali prosta paša.” ,,Na nek način to pomeni, da bo iskanje lažje.”

„Niti ne, kajti kmetje še vedno v velikem številu redijo ovce. Imajo celo svoj sindikat, ki je še vedno pod nadzorom države, a pri majhnih in srednje velikih vzreditelj ih je težko voditi natančno evidenco. Vsak kmet ima kakšno ovco ali dve - kot mačke ali psa. Dali so mi sicer seznam tridesetih rejcev, ki so bili registrirani pri njih, a ta seznam je star štiri leta in marsikdo se je v štirih letih kam preselil. Japonska kmetijska politika se vsaka tri leta popolnoma spremeni, veš.”

„Odlično, naravnost odlično,” sem potožil svojemu pivu. ,JMis-lim, da sva zašla v slepo ulico. Na Hokkaidu je vsaj sto podobnih gora, stanje ovčereje pa je tudi v popolni temi.”

„To je bil le prvi dan. Saj sva komaj začela.”

,,Tvoja ušesa niso dobila še nobenega sporočila?”

,.Za enkrat nobenega,” je rekla in poplaknila košček kuhane ribe z miso juho. „Vem le, da dobim od njih sporočilo le, če sem zmedena v hudi stiski. Zdaj pa se ne počutim tako.”

„Rešilni jopič ti vržejo, le če si na robu utopitve?”

„Tako je. Za zdaj pa sem povsem zadovoljna, da doživljam vse to skupaj s tabo, in dokler sem zadovoljna, ne bom dobila sporočila. Za zdaj je torej na nama, da sam najdeva to ovco.”

„Ne vem,” sem rekel. „Če ne najdeva te ovce, bova do vratu v godlji. Nimam pojma, v kakšni godlji, a če se naju bodo ti tipi lotili, se naju bodo lotih pošteno. Profesionalci so. Sploh ni važno, če bo Šef umrl; organizacija bo ostala in njihova mreža prepreda celo Japonsko kakor kanalizacija. Dobili naju bodo in padale bodo glave. Sliši se trapasto, vem, ampak tako je.”

„Sliši se kot kratka vsebina Vsiljivcev.”

„Trapasto, saj vem, a dejstvo je, da sva se znašla sredi nečesa čudnega. In če rečem ‘sva se’, dejansko mislim naju. Na začetku sem bil vpleten le jaz, zdaj pa si tudi ti sredi dogajanja. Še vedno misliš, da nisi blizu utopitve?”

„Hej, pa saj ravno takšne stvari so mi všeč. Naj ti povem, da je precej bolj zabavno kot spati s tujci ali kazati ušesa ali lektorirati biografije in slovarje. To je pravo življenje.”

„Kar pomeni,” sem jo prekinil, „da nimava rešilnega jopiča, ker se v resnici ne utapljava.”

„Tako je. Najti morava ovco. Ne ti ne jaz nimava veliko izgubiti.”

Morda ne.

Vrnila sva se v hotel in občevala. Všeč mi je beseda občevati. Pomeni lahko le nekaj točno določenih stvari.

Tudi najin tretji in četrti dan v Sapporu sta šla v nič. Vstala sva ob osmih, zajtrkovala, se čez dan ločila, zvečer pa ob jedi predis-kutirala zbrane informacije. Nato sva se vrnila v hotel, občevala in šla spat.

Svoje stare teniske sem vrgel proč, si kupil nove superge, hodil okrog in svojo fotografijo pokazal kakšnim stotim ljudem. Ona je po podatkih z občine in knjižnic sestavila dolg seznam ovčerejcev ter jih začela klicati po telefonu. Rezultatov ni bilo. Nihče ni prepoznal gorovja in noben ovčerejec se ni spomnil, da bi kdaj videl ovco z zvezdo na plečih. Nek star možakar se je spomnil, daje to goro še pred vojno videl na jugu Sahalina. Nisem verjel, da bi Podgana šel vse do Sahalina. Iz Sahalina že ne moreš poslati priporočene pošiljke v Tokio.

Postajal sem vse bolj potrt. Četrti dan sem izgubil smisel za orientacijo. Ko se je jug preselil nasproti vzhodu, sem si kupil kompas, a med sprehodi s kompasom v roki je mesto postajalo vse manj in manj realno. Zgradbe so postajale podobne kulisam iz fotografskega studia, ljudje na ulicah so se zdeli kot izrezani iz kartona. Sonce je vzšlo nad brezoblično pokrajino, kot topovska krogla zletelo čez nebo in zašlo na drugi strani.

Minila sta peti in šesti dan in nad mesto je z vso težo legel oktober. Čeprav je bilo sonce še dovolj toplo, sem moral proti večeru zaradi ostrega vetra že obleči bombažno vetrovko. Ulice Sappora so bile široke in depresivno ravne. Vse do takrat se nisem zavedal, kako zelo te lahko hoja po ravnih mestnih ulicah utrudi.

Spil sem sedem kav na dan in vsako uro sem moral na stranišče. Počasi sem izgubil tek.

„Zakaj ne daš oglasa v časopis?” je predlagala. „Saj veš: ‘Prijatelji želijo stopiti v stik s tabo’ ali kaj takega.”

„Ni slaba zamisel,” sem rekel. Ni bilo važno, kakšen bo rezultat. Bolje to, kot da ne bi nič naredila.

V jutranjo izdajo štirih časopisov sem torej oddal trivrstični oglas:

Pozor: Podgana

Javi se. Nujno!

Hotel Delfin, soba 406

Naslednja dva dni sem stražil pri telefonu. Na dan, ko je oglas izšel, sem prejel tri klice. Prvi je bil lokalni meščan.

„Kaj je to ‘Podgana’?”

„Prijateljev vzdevek,” sem odgovoril.

Zadovoljenje odložil.

Potem se je nekdo zafrkaval.

„Skvik, skvik,” se je oglasilo na drugi strani linije. „Skvik, sk-vik.”

Odložil sem. Mesta so resnično čudni kraji.

Tretja je bila ženska s slabotnim, hripavim glasom.

„Vsi me kličejo Podgana,” je rekla. Glas v katerem sem skoraj lahko čutil, kako sapica nekje v daljavi maje telefonske žice.

„Hvala, da ste se potrudili in me poklicali, ampak Podgana, ki jo iščem jaz, je moški.”

„Se mi je zdelo nekaj takega,” je rekla, „a glede na to, da sem že podgana, sem mislila, da vas bom pač poklicala.”

„Zares, lepa vam hvala.”

„Ni za kaj. Ste našli svojega prijatelja?”

„Ne še,” sem rekel. „Žal.”

„Če bi le bila jaz tista, ki jo iščete.. .ampak ne, nisem bila jaz.” „Se pač zgodi. Žal mi je.”

Obmolknilaje. Vmes sem se z mezincem praskal po nosu. „Veste, v bistvu sem se le hotela pogovarjati z vami,” je začela znova.

,Z mano?”

„Ne vem natančno, kako bi vam razložila, a odkar sem videla vaš oglas, se prepričujem, da ne... Nisem vas hotela motiti...” „Torej vas sploh ne kličejo Podgana in ste si to le izmislili?” „Tako je,” je rekla. „Nihče mi še ni rekel Podgana. Pravzaprav nimam nobenih prijateljev, ki bi me kakorkoli klicali. Zato sem vas tako zelo želela poklicati.”

Vzdihnil sem: „no, vseeno hvala.”

„Oprostite. Ste s Hokkaida?”

„Iz Tokia sem,” sem rekel.

„Potem tukaj iščete prijatelja, ki je tudi iz Tokia?” „Tojeres.”

„Koliko je vaš prijatelj star?”

„Pravkar je bil trideset.”

„Kaj pa vi?”

„Približno enako ”

„Samski?”

„Ja.”

„Jaz sem stara dvaindvajset. Upam, da s časom postanejo stvari kaj lažje.”

„No,” sem rekel, „kdo bi vedel? Nekatere ja, nekatere ne.” „Lepo bi bilo, če bi se lahko dobila in se ob večerji o vsem pomenila.”

„Morali mi boste oprostiti, ampakjaz moram ostati tu in čakati telefonski klic.”

„Ah, ja,” je rekla. „Še enkrat se opravičujem za vse.” „Vseeno hvala, da ste poklicali.”

Odložil sem.

Zvito, zelo zvito. Morda dekle na poziv, ki išče stranke, morda pa je bila v resnici le osamljena deklica. Kakorkoli že, zame je bilo vseeno - še vedno nisem imel nobenih sledi.

Naslednji dan sem prejel le en klic - duševno motenega moža. „Podgana pravite? Le meni prepustite.” Nato petnajst minut govoril, kako so odganjali podgane v nekem sibirskem taborišču. Zanimiva zgodba, a žal ne sled.

Med čakanjem, da pozvoni telefon, sem sedel ob oknu, na stolu iz katerega so že štrlele vzmeti, ter ves dan opazoval delo v tretjem nadstropju stavbe na drugi strani ulice. Buljil sem tja cel dan, pa nisem ugotovil, s čim se podjetje ukvarja. Zaposlenih je bilo deset uslužbencev in ljudje so kar naprej letali noter in ven -kakor na košarkarskem igrišču. Nekdo je vročil papirje, drugi jih je poštempljal, potem pajih je spet tretji stlačil v kuverto ter pohitel z njimi skozi vhodna vrata. Med odmorom za malico je tajnica z ogromnimi prsmi vsem nalila čaj. Popoldan so večim dostavili kavo in tudi jaz sem sije zaželel, zato sem receptorja prosil, naj sprejema sporočila, ko me ne bo, in odšel v najbližjo kavarno. Na poti nazaj sem kupil dve steklenici piva. Ko sem znova zavzel svoj položaj ob oknu, so bili v pisarni le še štirje. Tajnica z velikimi prsmi se je šalila s praktikantom. Pil sem pivo in gledal pisarniške aktivnosti, no, v glavnem sem gledal njo.

Bolj sem gledal njene prsi, bolj nenavadno velike so se mi zdele. Njen modrček je moral biti povezan s kabli iz Golden Gate mosta. Videti je bilo, da večina mlajših uslužbencev sanjari o njej. Njihovo spolno energijo sem čutil prek ulice in skozi dvoje stekel. Čudna reč, začutiti spolni nagon nekoga drugega. Kmalu ga zamenjaš s svojim.

Ob petih se je preoblekla v rdečo obleko in odšla domov. Zagrnil sem zavese in gledal ponovitev Bugs Bunnyja na televiziji. Tako je minil osmi dan v Hotelu Delfin.

„Naravnost odlično,” sem rekel.

Ta "naravnost odlično” mi je prišel v navado. „Tretjina meseca je mimo, prišla pa nisva nikamor.”

„Tako se zdi,” je rekla. „Sprašujem se, kako gre Lososu.”

Po večerji sva še nekaj časa posedela na prostaško oranžni zofi v recepciji Hotela Delfin. Poleg naju je bil tam le še najin tro-prsti receptor. Deloval je nenavadno zaposlen - splezal je na lestev in zamenjal žarnico, pomil okna, zložil časopise. Morda so bili poleg naju v hotelu tudi drugi gosti, morda so čepeli v svojih sobah in se kakor mumije izogibali dnevni svetlobi.

„Kako gre posel?” je sramežljivo vprašal receptor, medtem ko je zalival lončnice.

„Ni omembe vredno,” sem rekel.

„Ste objavili oglas v časopisu..

„Res je,” sem rekel. „Rad bi izsledil tega človeka zaradi dediščine.”

„Dediščine?”

„Ja. Težava je v tem, daje dedič izginil neznano kam.”

„Česa ne poveste. Sliši se zelo zanimivo.”

„Nitine.”

„Ne vem, nekaj Mobv-Dickovskega j e na vsej stvari.” „Moby-DickovskegaT’

„Seveda. Vznemirjenje in lov.”

„Na mamuta?” je vprašala moja punca.

„Seveda. Vse je povezano,” je rekel receptor. „Ta hotel sem poimenoval Delfin po prizoru z delfini iz Moby Dicka."

,,0-ho,” sem rekel. „Pa ne bi bilo potem bolje, če bi ga poimenovali Hotel Kit?”

„Kiti nimajo tako dobrega slovesa,” je priznal rahlo žalosten. „Hotel Delfin je lepo ime,” je dejala moja punca.

„Najlepša hvala,” se je nasmehnil receptor. „Ob tej priložnosti bi rad poudaril, da sem nadvse zadovoljen, da sta se odločila svoje dolgo bivanje v Sapporu preživeti pri nas in rad bi vama ponudil vino v znamenje zahvale.”

„Z veseljem,” je rekla.

„Najlepša hvala,” sem rekel jaz.

Stopil je v sobo za pultom in se čez trenutek vrnil s steklenico ohlajenega belega vina in tremi kozarci.

,,Nazdravimo. Jaz sem še vedno v službi, tako da zame samo požirek.”

Pila sva vino, ne vrhunsko vino, pač pa prijetno, lahko, suho sorto vina. Celo kozarci so bili imenitni.

„Oboževalec MobyDickaT sem se spomnil vprašati.

„Lahko bi tako rekli. Že od otroštva si želim na morje.”

„In zato se zdaj ukvarjat s hotelirstvom?” sem še enkrat pametno vprašal.

„Zato sem brez prstov,” je rekel. „Zapletli so se v vitel, ko smo razlagali tovorno ladjo.”

„Kako grozno!” je vzkliknila.

„Takrat se je zame ves svet stemnil. A življenje je muhasto, po takih ali drugačnih poteh sem postal lastnik tega hotela. Ni kaj prida, a vseeno kar dobro živim z njim. Deset let ga že imam.”

Kar je torej pomenilo, da ni receptor, temveč lastnik.

„Ne bi si mogla predstavljati boljšega hotela,” gaje vzpodbujala.

_ Naj lepša vam hvala,” je rekel lastnik in nam znova napolnil kozarce.

„V teh pičlih desetih letih je ta zgradba, no, kar pošteno razvila svoj značaj,” sem predrzno silil naprej.

„Da, zgrajena je bila takoj po vojni. Zelo sem bil srečen, da sem jo lahko tako poceni kupil.”

„Za kaj pa sojo uporabljali, predenje postala hotel?”

„Imenovali sojo Ovčji hram Hokkaida. Tu so shranjevali najrazličnejše dokumente v zvezi...”

„Ovčji?” sem rekel.

„Ja, ovce,” je rekel on.

„Do deset let nazaj je bila lastnica te zgradbe Zveza Hokkaida za ovčerejo, a zaradi upada te dejavnosti na Hokkaidu so morali Ovčji hram zapreti,” je dejal in srknil požirek vina. „Pravzaprav je bil v tistem času direktor zveze moj oče, ki ni mogel prenesti misli, da bi njegov priljubljeni Ovčji hram zaprli, zato je pod pretvezo, da želi še naprej ohranjati vire v zvezi z ovčerejo pregovoril Zvezo, ,da so mu zemljo in zgradbo na njej prodali pod zelo ugodnimi pogoji. Zato je še dan danes celotno drugo nadstropje arhiv papirjev v zvezi z ovcami, ki so zaradi svoje starosti danes večinoma sicer neuporabni. Kaprica starega moža, pač. Ostali del zgradbe pa je moj in namenjen hotelskim poslom.”

„Kakšno naključje,” sem rekel.

„Naključje?”

„Ce naj vam povem po resnici, je oseba, katero iščemo, povezana z ovcami. In edina sled, ki jo imamo za njim, je fotografija ovce, ki nam jo je poslal.”

„Česa ne poveste,”je dejal. „Rad bi pogledal to fotografijo, če smem.”

Na dan sem potegnil fotografij, ki se je bila grela v sendviču znotraj moje beležke, in mu jo izročil. S pulta je pobral svoja očala in jo začel proučevati.

„Mislim, da se tega spomnim,” je rekel.

»Spomnite?”

„Da, prav gotovo.” To rekoč je vzel lestev in jo izpod svetilke, kjer jo je pustil, premaknil k nasprotni steni ter snel uokvirjeno sliko, s katere je pobrisal prah in nama jo izročil.

„Kaj ni to ista pokrajina?”

Okvir sam je bil kar precej star, fotografija v njem pa je bila še starejša, povsem razbarvana. In da, na njej so bile ovce. Vsega skupaj morda kakšnih šestdeset glav. Ograja, breze, gore. Breze so bile drugačne kot na Podganini fotografiji, a gore v ozadju so bile iste. Celo kompozicija fotografije je bila ista.

»Naravnost odlično,” sem ji rekel. „Ves ta čas sva slepo hodila mimo te fotografije ”

„Zato sem ti pa rekla, da morava v Hotel Delfin,” je bruhnilo iz nje.

„No, torej,” sem vprašal moškega, „kje natančno pa je to?”

„Pošteno rečeno, ne vem,” je dejal. „FotografIja visi na tem istem mestu že iz časov Ovčjega hrama.”

„Hmm,” sem zagodrnjal.

„Vendar obstaja način, kako lahko izvesta.”

„In to je?”

„Vprašajta mojega očeta. Zgoraj ima sobo, kjer preživi vse svoje dneve. Skoraj nikdar ne pride ven, tako je zatopljen v svoje ovčje arhive. Že pol meseca ga nisem videl. Hrano pustim pred njegovimi vrati, kjer me čez pol ure čaka prazen pladenj, tako a vem, daje živ.”

„Nama bo vaš oče znal povedati, kje je bila posneta ta fotografija?”

„Najbrž. Kot sem vama že prej povedal, je bil nekdaj direktor ovčjega hrama in nasploh ve vse, kar bi lahko človek sploh vedel o ovcah. Vsi mu pravijo Ovčji profesor.”

„Ovčji profesor,” sem rekel.

OVČJI PROFESOR: VSE POJE, VSE POVE

Glede na to, kar nama je povedal lastnik Hotela Delfin, njegov sin, Ovčji profesor v nobenem pogledu ni imel srečnega življenja.

„Oče je bil rojen v Sendaju, leta 1905 kot najstarejši sin veleposestniške družine,” je razlagal sin. „Držal se bom zahodnega koledarja, če vama je prav.”

„Kakor vam drago.”

„Niso bili tako bogati, da bi lahko živeli samostojno, a imeli so svojo zemljo. Stara družina, ki je svoj fevd dobila še od lokalnega graščaka. Proti koncu obdobja Edo so postali zelo cenjeni kmetovalci.

Ovčji profesorje že od malih nog blestel v šoli -bil je čudežni deček, ki so ga poznali vsi v Sendaju. Ni pa blestel le pri šolskih predmetih. Vse je prekašal v igranju violine in v srednji šoli je celo igral Beethovnovo sonato cesarju, ki se je takrat ravno mudil na obisku v teh krajih. Cesar mu je podaril zlato uro.”

Družina je želela, da bi študiral pravo, a jih je Ovčji profesor gladko zavrnil. ‘ Pravo me ne zanima,’ je bil odgovor Ovčjega profesorja v mladih letih.

‘Potem pa nadaljuj z glasbo,’ gaje vzpodbujal oče. ‘V vsaki družini bi moral biti vsaj en glasbenik.’

‘Tudi glasba me ne zanima,’ je odgovoril Ovčji profesor.

Sledil je krajši premor.

‘No, in katero pot si želiš ubrati?’ gaje vprašal oče.

‘Zanima me kmetijstvo. Rad bi študiral agronomijo.’

‘No, prav,’ je rekel njegov oče trenutek kasneje. Bi lahko rekel kaj drugega? Ravnanje Ovčjega profesorja je bilo vedno tehtno in premišljeno. Mladenič se je vedno držal tistega, kar je obljubil, zato se mu oče ni mogel postavljati po robu.

Naslednje leto se je Ovčji profesor, kakor si je bil zaželel, vpisal na Fakulteto za agronomijo na Univerzi Imperial v Tokiu. Njegova ljubezen do učenja niti tu ni pojenjala. Vsi, vključno z njegovimi profesorji, so ga občudovali. Pri deluje blestel kot vedno, bil pa je tudi neverjetno popularen. Skratka: bilje izbranec. Razuzdanost in veseljačenje ga nista premamila - vsak prosti trenutek je izkoristil za branje. Ko se je naveličal branja, je na fakultetnem dvorišču igral violino, njegova zlata ura pa je vedno - varno shranjena - počivala v žepu šolske uniforme.

Diplomiral je kot najboljši v letniku in delo na Ministrstvu za kmetijstvo začel kot eden izmed elite. Napisal je dizertacijo na temo poenotenja kmetovalnih shem Japonske, Koreje in Tajvana. Velikopotezen načrt, ki so ga nekateri označevali kot kanček preveč idealističnega. Kakorkoli že, to je bila v tistih časih vroča tema številka ena.

Po dveh letih dela na Ministrstvu je Ovčji profesor odpotoval na korejski polotok raziskovat gojenje riža. Na podlagi njegovega dela Študija pridelovanja riža na korejskem polotoku je vlada oblikovala svoje razvojno strateške smernice.

Leta 1934 so Ovčjega profesorja poklicali nazaj v Tokio, kjer je bil predstavljen mlademu vojaškemu častniku. Ovčji profesor naj bi sestavil program samopreskrbe za potrebe bližajoče se invazije na severno Kitajsko, ki naj bi temeljil na ovčereji. To je bilo njegovo prvo srečanje z ovcami. Njegovo delo je bilo osredotočeno v razvoj infrastrukture potrebne za ovčerejo na področju Japonske, Mandžurije in Mongolije. Naslednjo pomlad so se odpravili na pregled terena.

Pomlad leta 1935 je minila brez pretresov, vse se je zgodilo julija. Na konju in brez spremstva je med svojo opazovalno misijo Ovčji profesor izginil. Neznano kam.

» Minili so trije, štirje dnevi, profesorja pa še kar ni bilo. Obupani vojaški izvidniki so večkrat prečesali teren, vendar ga niso uspeli najti. Morda so ga napadli volkovi, morda ugrabili domorodci in ko so čez teden dni že vsi obupali, se je nekega dne skupaj z večernim mrakom, povsem strgan in razkuštran le prikazal v taboru. Njegov obraz je bil upadel, popraskan na več mestih, a njegove oči so se še vedno bleščale. Vrnil se je brez konja in brez ure. Njegova razlaga, ki sojo vsi brez pomišljanja sprejeli, je bila, da se je izgubil, njegov konj pa se je poškodoval.

„Čez kakšen mesec dni so začele po vladnih pisarnah krožiti čudne govorice. Razvedelo se je, da naj bi z ovcami navezal ‘prav poseben odnos’. Kaj je ta ‘prav poseben odnos’ pomenil, ni vedel nihče. Da bi se stvari razjasnile, gaje nadrejeni povabil na razgovor v svojo pisarno. Družba s kolonialističnimi težnjami ne dopušča govoric.

‘Ali ste v resnici z ovcami doživeli prav poseben odnos?’ je vrtal nadrejeni.

‘V resnici,’je odgovoril Ovčji profesor.

Spraševanje se je nadaljevalo nekako v tem stilu:

V: Ali ta posebni odnos namiguje na karkoli seksualnega?

O: Ne, ni tako.

V: Prosim, razložite.

O: Šlo je za duševno povezavo.

V: To ni nikakršna razlaga.

O: Težko najdem pave besede, gospod, a morda bi bilo še najbolje reči spiritualna združitev.

V: Radi bi mi povedali, da ste se duševno združili z ovco?

O: Tako je.

V: Pravite mi, da ste se v tednu dni, kolikor časa ste bili pogrešani, duševno združevali z ovcami?

O: Tako je.

V: Mislite, daje to dovolj dober razlog, da vas odpustim iz službe?

O: Gospod, moja služba je preučevati ovce.

V: Duševno združevanje ni priznana raziskovalna metoda, zato vas moram prositi, da se v prihodnje vzdržite takšnega ravnanja. Pomislite na svojo diplomo z odliko, na svoje blesteče delo na ministrstvu. Od vas se pričakuje, da boste vodja razvojnih projektov na področju kmetijstva za vzhodno Azijo prihodnosti.

O: Razumem.

V: Potem pozabite te neumnosti okrog duhovnega združevanja. Ovce so živina. Nič drugega kot živina.

O: Nemogoče je, da bi pozabil.

V: Morali mi boste razložiti okoliščine.

O: Razlog, gospod, leži v dejstvu, da zdaj v meni živi ovca.

V: To ni nobena razlaga.

O: Več vam ne morem povedati.

Februarja 1936 so Ovčjega profesorja poslali nazaj domov, na Japonsko. Po mnogih podobnih zaslišanjih je bil premeščen na ministrski urad za zbiranje podatkov, kjer se je ukvarjal s kataložnimi zbirkami in urejal knjižne police. Z drugimi besedami, odstranili so ga iz elitnega jedra vzhodno azijske kmetijske administracije.

‘Ovca je zdaj zapustila mojo notranjost,’ je v tistem času povedal svojemu dobremu prijatelju. ‘Anekočjebilavmeni.’

1937. Ovčji profesor se umakne iz Ministrstva za kmetijstvo in gozdarstvo. V okviru projekta Japonsko-mandžurijska shema za ovčerejo, katerega vodja je nekoč bil, najame državno posojilo in se preseli na Hokkaido, kjer postane ovčar 56 glav ovac.

1939. Ovčji profesor se poroči. 128 glav ovac.

1942. Rodi se mu najstarejši sin (zdaj lastnik-upravitelj Hotela Delfin). 181 glav ovac.

1946.    Ameriške okupacijske sile uporabljajo farmo Ovčjega profesorja za vadbeni tabor. 62 glav ovac.

1947.    Ovčji profesor se zaposli pri Zvezi Hokkaida za ovčereje

1949.    Zena umre zaradi bronhitisa.

1950.    Ovčji profesor postane predsednik Zveze Hokkaida za ovčerejo.

1960. Najstarejši sin izgubi prste v pristanišču Otaru.

1967.    Zaprejo Ovčji hram Hokkaida.

1968.    Otvoritev Hotela Delfin.

1978. Mlad agent z nepremičninami se zanima za fotografijo z ovcami.

Z drugimi besedami: jaz.

„Naravnost odlično,” sem rekel. Potem pa: „Na vsak način bi si želel spoznati vašega očeta.”

„Nič nimam proti temu, a moje oče me ne mara in zato vas bom moral prositi, da sami odidete k njemu,” je rekel sin Ovčjega profesorja.

„Ne mara vas?”

„Ker sem izgubil prste in postajam plešast.”

,,Razumem,” sem dejal. „Čudaški mož, vaš oče.”

„Kot njegov sin, tega veijetno ne bi smel reči, vendar ja, zares čudaški mož. Od trenutka srečanja z ovco se je popolnoma spremenil. Nadvse težaven, včasih celo krut, a globoko v srcu je dober človek. Če bi ga slišali igrati violino, bi vedeli. Ovca je prizadela mojega očeta in prek njega tudi mene.”

„Radi ga imate, kaj?” je rekla moja punca.

„Da, zares, ga imam. Zelo ga imam rad,” je dejal lastnik Hotela Delfin, „a on me prezira. Niti enkrat, odkar sem bil rojen, me ni vzel v naročje, zame ni imel niti ene tople besede. Odkar pa sem izgubil prste in se me loteva plešavost, se mi le še posmehuje.”

„Prepričana sem, da ne misli tako,” je dejala.

„Tudi jaz ne verjamem, da bi lahko,” sem dodal.

„Preveč sta prijazna,” je rekel hotelir.

„Naj torej kar poskusiva in ga spoznava še v živo?” sem vprašal.

„Ne vem,” je rekel hotelir. „ Prepričan sem, da vaju bo sprejel, le glede dveh stvari morata biti previdna. Najprej morata jasno poudariti, da vaju zanimajo ovce.”

„In druga stvar?”

„Nikar ne povejta, da sem vama jaz povedal zanj.”

„Pošteno,” sem rekel.

Zahvalila sva se sinu Ovčjega profesoija in jo ubrala po stopnicah navzgor. Na vrhu stopnišča je bil zrak hladen in vlažen. Luči so bile zatemnjene, njihova svetloba je komaj odkrivala kupe prahu, ki so ležali po kotih hodnika. Prostorje bil prepojen z nejasnim duhom po starem papirju in postaranih telesnih vonjavah. Odšla sva do konca hodnika in, kakor nama je naročil sin, potrkala na starinska vrata. Nanje je bila pritrjena stara plastična ploščica, na kateri je pisalo: DIREKTORJEVA PISARNA. Brez odgovora. Potrkal sem še enkrat. Spet brez odgovora. Ko sem potrkal tretjič, je nekaj zaječalo in nato odgovorilo: „Nenadlegujte me. Izginite!”

„Prišla sva, da bi vas vprašala par stvari glede ovc, če smeva.”

„Speljita se!”je zavpil Ovčji profesor. Zdrav inmogočen glas za triinsedemdesetletnika.

„Resnično se morava pogovoriti z vami,” sem skozi vrata vpil zdaj tudi jaz.

„Nikar me ne utrujajta s tem rada-bi-govorila-z-vami-glede-ovc sranjem!” je besnel Ovčji profesor.

„Gre za zadevo, o kateri bi se morala nujno pogovoriti z vami,” sem se pričel dobrikati. „0 ovci, ki je izginila leta 1936.”

Trenutek tišine, potem pa so se vrata sunkovito odprla in pred nama je stal Ovčji profesor.

Ovčji profesorje imel dolge las, bele kakor sneg. Tudi njegove obrvi so bile bele in so visele preko njegovih oči kakor ledene sveče. Velik je bil blizu meter osemdeset. Obvladan in hladnokrven. Krepke konstitucije. Njegov nos je kljubujoče in izzivalno štrlel iz njegovega obraza kakor smučarska skakalnica.

Soba je bila prežeta z vonjem njegovega telesa. Ne, temu ne bi bilo več mogoče reči telesni vonj, na neki točki je le-ta presegel samega sebe in se zlil s časom spojenim s svetlobo. Nekdaj najbrž velik prostorje bil tako nabito poln starih papirjev in knjig, da so se tla komaj še videla. V glavnem je šlo za učbenike v tujihjezikih, ki so bili - brez izjeme - vsi popackani. Na desni, ob steni je bila umazana postelja, pred oknom pa ogromna mahagonijeva miza in vrtljivi stol. Miza je bila relativno pospravljena-papiiji šobili skrbno poravnani in pokriti z obtežilnikom v podobi ovce. Soba je bila temna - edini vir svetlobe je bila s prahom prekrita namizna svetilka s šestdesetvatno žarnico.

Ovčji profesorje bil oblečen v sivo srajco, črn brezrokavnik in sicer lepe hlače z vzorcem ribje kosti, ki pa so že povsem izgubile obliko. V mračni sobi bi njegovo sivo srajco in črn brezrokavnik prav lahko zamenjal za belo srajco in siv brezrokavnik. Morda so bile to celo njune originalne barve, kdo bi vedel.

Ovčji profesor se je usedel za mizo in nama s prstom pokazal, naj se usedeva na posteljo. Uspelo se nama je prebiti do tja, izogibajoč se grmadam knjig, kot da prečkava minsko polje, in usedla sva se. Postelja je bila tako vidno umazana, da sem se bal, da se bodo moje leviske prilepile na rjuhe. Ovčji profesor je zložil prste na vrh mize in nepremično strmel v naju. Njegovi prsti so bili debeli in vse do členkov prekriti z gostimi, črnimi dlakami. Kot da hoče črnina nalašč nasprotovati svetleči belini, ki je prekrivala njegovo glavo.

Nenadoma je Ovčji profesor dvignil telefon in zakričal v slušalko: „Prinesi večerjo! Hitro!”

„No, tako,” je dejal Ovčji profesor. „Pravita, da sta se prišla pogovorit o ovci, ki je izginila leta 1936?”

„Tako je,” sem odgovoril.

„Hmm,” je zagodel, nato pa se nenadoma in nenavadno glasno usmrknil v zmečkano kepico papirja. „Bi želela kaj povedati? Ali kaj vprašati?”

„Oboje.”

„Najprej naj slišim, kaj imata povedati.”

„Veva, kaj se je zgodilo z ovco, ki je pomladi leta 1936 ušla iz vaše notranjosti.”

Ovčji profesorje prhnil: „Mi želita povedati, da vesta, da sem vse svoje življenje žrtvoval za ovco, ki jo poskušam izslediti že dvainštirideset let?”

„Tega se zavedava,” sem rekel.

„Pa vendar bi si vse to lahko tudi gladko izmislila.”

Iz žepa sem potegnil srebrni vžigalnik in ga skupaj s Podaganino fotografijo položil na mizo. Njegova kosmata roka se je stegnila in ju pobrala ter ju podrobno pregledala pod namizno svetilko. Po sobi so neskončno dolgo lebdeli delčki tišine. Okno z dvojnimi stekli je odrezalo mestni hrup, tako daje tišino prebadalo le prasketanje stare svetilke.

Ko si juje ogledal, je ugasnil svetilko in si s čokatimi prsti pomel oči, kakor da bi si hotel zariniti dve žarnici v lobanjo. Ko je umaknil prste je imel oči temno rdeče kot angora zajec.

„Oprostita mi,” je dejal Ovčji profesor. „Tako dolgo me že obkrožajo sami idioti, da sem postal nezaupljiv do ljudi.”

„Že prav,” sem dejal.

Moja punca se je vljudno smehljala.

„Si lahko predstavljata, kako je, če te obseda ena sama misel, njeno utelešenje pa je bilo iztrgano iz tebe?”

„Ne, ne morem.”

„Peklensko je. Peklenski labirint zakopan globoko pod zemljo, ki ga ni ublažil niti žarek svetlobe, niti kapljica vode. Tako je bilo moje življenj zadnjih dvainštirideset let.”

„Zaradi te ovce?”

„Ja, ja, ja, vse samo zaradi te ovce. Pustila meje na cedilu. Pomladi leta 1936.”

„In da bi jo našli, ste zapustili ministrstvo za kmetijstvo, ali pa se morda motim?”

„Tisti prelagalci papirjev so bili sami kreteni. Pojma nimajo, kaj je v resnici pomembno in najverjetneje nikdar ne bodo doumeli resničnega pomena te ovce.”

Potrkalo je, čemur je sledil ženski glas: „Prinesla sem vam večerjo.”

„Pustite,” je rekel Ovčji profesor.

Zvok pladnja, ki ga je postavila na tla, in odhajajočih korakov.

Moja puncaje odprla vrata in odnesla pladenj proti mizi Ovčjega profesorja.

„Vidva sta že jedla?” je vprašal.

„Da, hvala vam,” sem rekel.

„Kaj pa?”

„Govedino v vinski omaki,” sem rekel.

„Rakce, pečene,” je rekla ona.

Ovčji profesorje zagodrnjal. Potem je pojedel juho in zmlel kroglice. „Oprostita, ker jem, medtem ko govorita. Lačen sem.” „Na vsak način,” sva rekla.

Ovčji profesorje torej jedel juho, midva pa srkala kavo. Med jedjo je nepremično strmel naravnost navzdol v skledo.

„Bi morda vedeli, kje je bila ta fotografija posneta?” sem vprašal.

„Seveda bi. Dobro poznam ta kraj.”

„Nama boste povedali?”

„Najprej malo počakajta,” je dejal Ovčji profesor in odrinil svojo, zdaj prazno, skledo vstran. „Lepo po vrsti. Začnimo pri dogodkih iz leta 1936. Najprej bom govoril jaz, nato vidva.” Prikimal sem.

Ovčji profesorje začel svojo pripoved: „Poleti leta 1935 je ovca vstopila vame. Izgubil sem se na ogledu terena za pašnike blizu meje med Mandžurijo in Mongolijo. Naletel sem na jamo in se odločil, da bom tam prenočil. Tiste noči sem sanjal ovco, ki me je vprašala, če sme vstopiti vame? ‘Zakaj pa ne?’ sem ji odgovoril. Takrat nisem veliko razmišljal o tem. Konec koncev so bile vendar samo sanje.” Stari mož se je zahehetal in začel jesti solato.

„Take vrste ovce nisem videl še nikdar prej. Zaradi narave svojega dela sem bil seznanjen z vsemi na svetu obstoječimi vrstami ovac, a ta je bila enkratna. Njeni rogovi so bili zaviti pod nenavadnim kotom, noge je imela močne in čokate, oči pa jasne kakor studenčnica. Njeno runo je bilo snežno belo, razen ijavkaste zvezde na plečih. Nikjer drugje na svetu ni take ovce, zato sem ji rekel, da lahko vstopi vame. Kot specialist za ovce, nikakor nisem mogel dopustiti, da bi šla takšna trofeja mimo mene.”

„In kakšen je bil občutek - imeti ovco v sebi?”

„Nič posebnega pravzaprav. Zgolj občutek, da imaš ovco v sebi. Začutil sem šele zjutraj: zbudil sem se in bila je notri. Povsem naraven občutek.”

„Vas pogosto boli glava?”

„Niti enkrat me ni od dne, ko sem bil rojen.”

Ovčji profesorje nadaljeval z mesnimi kroglicami. Oblil jih je z omako, nato pa s slastjo stlačil v usta. „V nekaterih predelih severne Kitajske in Mongolije je nekaj povsem običajnega slišati zgodbo, kako je ovca vstopila v koga. Domačini verjamejo, daje to poseben božji blagoslov. V neki knjigi, izdani med vladavino dinastije Yuan, lahko na primer preberete, da je v Džingis Kana vstopila ovca, ‘ki je nosila zvezdo’. Zanimivo, ne?”

„Precej.”

„Ovca, ki vstopa, naj bi bila nesmrtna, z njo pa tudi njen gostitelj, a če ovca uide, ste izgubili tudi nesmrtnost. Vse je odvisno od nje. Če ima gostitelja rada, lahko z njim ostane desetletja dolgo. Če ne -zup!- in žeje ni več. Ljudi, ki jih je ovca zapustila, imenujejo ‘brezovčji’. To so ljudje, kakršen sem jaz.”

Mljask, mljask.

„Potem ko je ovca vstopila vame, sem začel prebirati etnološke študije in preučevati običaje, povezane s temi živalmi. Hodil sem naokrog, spraševal domačine in pregledoval stare zapise. Kmalu so se razširile govorice, daje vame vstopila ovca, kar je izvedel tudi moj nadrejeni, ki se ni prav prijazno odzval. Označili so me za ‘duševno nesposobnega’ in hitro poslali nazaj na Japonsko. Klasičen ‘kolonijskiprimer’.”

Zmazal je tri čufte in se lotil zavitka.

„Glavna napaka modeme Japonske je, da se iz stikov z drugimi azijskimi kulturami nismo popolnoma ničesar naučili. Enako velja tudi za ovčerejo, ki je na Japonskem propadla, ker smo na ovce gledali izključno kot na vir volne in mesa. Naše mišljenje se premalo navezuje na vsakodnevno življenje. V gonji za čim boljšimi rezultati zanemarjamo faktor časa. Z vsem rečmi je tako. Če povem drugače: nismo prizemljeni. Nismo brez razloga izgubili vojne.” „Predpostavljam, daje ovca prišla z vami na Japonsko,” sem rekel, skušajoč vrniti ga na osnovno temo.

„Ja,” je dejal Ovčji profesor. „Z ladjo sem odplul iz Pusana. Ovca pa z mano.”

„Kaj mislite, kaj na vsem svetuje ovca nameravala?”

„Ne vem,” je bruhnilo iz njega. „Ničesar mi ni povedala, a povem vam, zverina je imela v mislih nekaj velikega, v to sem prepričan. Mogočen načrt, ki bi za zmerom spremenil človeštvo in človeški svet.”

„Ena sama ovca je vse to načrtovala?”

()včj i profesorje prikimal in vrgel v usta še zadnji grižljaj zavil ka ter si otrl drobtinice z rok. „Nič posebej pretresljivega v primerjavi z Džingis Kanom.”

„Imate prav,” sem rekel. „Toda zakaj zdaj? Zakaj prav Japonska?”

„Mislim, da sem jo jaz zbudil. Drugače bi najbrž še stotine let spala v tisti jami. A jaz, kreten, sem jo moral zbuditi.”

„Saj niste vi krivi,” sem rekel.

„Ne,” je rekel Ovčji profesor, „prav jaz sem kriv. Že takrat bi se mi moralo posvetiti in potem bi imel skritega aduta, na katerega bi lahko igral. A dolgo je trajalo, preden sem popolnoma razumel, ko pa končno sem, je ovca že pobegnila.”

Ovčji profesorje utihnil. S prsti je podrgnil svoje zaledenele obrvi in bilo je, kot daje teža dvainštiridesetih let prodrla v najbolj oddaljene končke njegovega telesa.

„Nekega jutra sem se zbudil in ovce ni bilo več. Takrat sem razumel, kaj pomeni biti ‘brezovčji’. Popoln pekel. Ovca izgine, za njo pa ostane slutnja nekih tujih sanj in misli, ki se brez nje ne morejo izraziti. To pomeni biti ‘brezovčji’.

Ovčji profesor se je še enkrat usmrknil v kepo papirja. „Zdaj sta pa vidva na vrsti.”

Začel sem opisovati pot, ki jo je ovca ubrala, potem ko je zapustila Ovčjega profesorja. Kako je vstopila v telo desničarskega mladeniča v zaporu in kako je, brž ko je prišel iz zapora, ta mladenič postal pomembna vodilna osebnost desne opcije. Kako je potem odšel na Kitajsko, tam vzpostavil mrežo obveščevalnih služb in si nabral bajno bogastvo. Daje bil spoznan za vojnega zločinca razreda A, a so ga v zameno za njegovo podatke iz njegove obveščevalne mreže, oprostili. In kako je s premoženjem, ki si gaje nagrabil med vojno, kupil celotno japonsko podzemlje -politično, ekonomsko, obveščevalno itd., itd., itd.

„Slišal sem že zanj,” je grenko dejal Ovčji profesor. „Ovca ima strašljivo dober občutek za to, kdo ji bo najbolj koristil na poti do njenega cilja.”

„Šele to pomlad je ovca zapustila njegovo telo. Možje v komi, na robu smrti. Na mesto ovce je stopila možganska okvara.” „Blagor mu. Bolje, kot biti ‘brezovčji’ v tej napol zavedajoči se lupini od telesa.”

„Zakaj pa mislite, daje ovca zapustila njega? Po vsem tem času in trudu vloženem v izgradnjo ogromne organizacije?”

Ovčji profesorje globoko vzdihnil: „Še vedno ne razumete? Zgodilo se je enako kot v mojem primeru. Ni bil več uporaben. Vsi imamo svoje meje in ko jih dosežemo, postanemo za ovco neuporabni. Mislim, da se ni povsem zavedal, kakšni so ovcini načrti. Njegova naloga je bila izgraditi velikansko organizacijo in ko je bila opravljena, je postal nekoristen. Tako kot sem bil jaz zanjo le transportno sredstvo.”

„Kaj torej ovca zdaj počenja?”

Pobral je fotografijo z mize in jo frcnil s prsti. „Celo Japonsko je prepotovala, da bi našla drugega gostitelja. Verjetno to pomeni, da želi na čelo organizacije postaviti novega človeka. Na tak ali drugačen način.”

„In kaj hoče ta ovca?”

„Kot sem vama že prej povedal: z besedami ne znam izraziti nič konkretnega. Ovca išče nekaj, kar bi utelesilo njeno misel.” „Je to dobro?”

„Po njenem mnenju seveda je.”

„Pa po vašem?”

„Ne vem,” je dejal starec. „Resnično ne vem. Vse odkar me je zapustila, ne znam ločiti, kolikšen del mene sem dejansko še jaz, kolikšen del pa zgolj njena senca.”

„Prej ste govorili o adutu, ki bi ga lahko zaigrali proti ovci? Kaj ste s tem mislili?”

„Tega vam pa ne mislim povedati.” Ovčji profesorje stresel z glavo.

Soba se je znova ogrnila v mrliško tišino. Zunaj je začelo močno deževati. Prvi dež odkar sva prišla v Sapporo.

„Samo še ena stvar: nama lahko poveste, kje je ta kraj na fotografiji?” sem vprašal.

„To je domačija, kjer sem devet let živel. Redil sem ovce. Po vojni so si jo prilastili ameriški vojaki in ko so mi jo po odhodu zopet prepustili, sem jo prodal nekemu bogatašu kot vikend s pašnikom. Mislim, da je še vedno v njegovi lasti.”

„Tudi on redi ovce?”

„Ne vem. A sodeč po sliki, bi že rekel tako. Kakorkoli že, daleč od vseh naselij je. Nobenega soseda ne vidite. Cesta je pozimi zaprta. Prepričan sem, da domačijo uporablja kvečjemu kakšna dva, morda tri mesece na leto. Lepo in mimo je tam gori.” „Ali kdo skrbi za hišo, ko lastnika ni tam?”

„Dvomim, da kdo ostane zgoraj čez zimo. Ne morem si predstavljati, da bi kdo-razen mene-želel tam prezimiti. V vasi ob vznožju gorovja lahko najamete ovčarje, da čez zimo skrbijo za vaše ovce. Streha hiše je strma, tako da sneg sam zdrsne na tla, glede vlomilcev pa tudi ni treba skrbeti. Če bi kdo tam zgoraj že kaj ukradel, bi to hudičevo težko spravil v dolino. Osupljivo, kako veliko snega lahko zapade pozimi.”

„Je zdaj kdo tam?”

„Hmm. Morda ne, saj bo kmalu začelo snežiti in medvedje bodo iskali večerjo pred zimskim spanjem. Saj ne mislite iti tja

gor?”

„Najbrž bova morala. To je najina edina prava sled.”

Ovčji profesor je nekaj časa sedel z zaprtimi usti in paradižnikovo omako od čuftov v enem kotičku.

„Najbrž bi vama moral povedati, daje pred vama že nekdo spraševal o domačiji. Misli, daje bilo februarja. Po letih in izgledu, no, precej vam podoben. Rekel je, da ga zanima fotografija iz hotelske avle. V tistem obdobju sem se zelo dolgočasil, zato sem mu povedal marsikatero zgodbo. Rekel je, da išče snov za roman, ki ga piše.”

Iz žepa sem potegnil fotografijo posneto pred osmimi leti, na kateri sva bila s Podgano v J-jevem baru. Slikan sem bil iz profila, s cigareto v ustih, Podgana pa je gledal naravnost v aparat s pokonci dvignjenimi palci. Oba sva bila mlada in zagorela.

„To ste vi, ne?” je dejal Ovčji profesor ogledujoč si sliko pod svetilko. „Takrat ste bili mlajši.”

„Prav imate.”

„To paje tisti moški. Tudi on je izgledal starejši in imel je brke, vendar je bil on.”

„Brke?”

„Čedne, drobne brčice, okrog pa kratko neobrito brada.”

Skušal sem si predstavljati Podgano z brki, vendar ni šlo.

Ovčji profesor namaje narisal podroben načrt, kako priti do domačije. Blizu Ashikawa je bilo treba prestopiti na lokalni vlak; od tam so bile tri ure do zadnje vasice, od nje pa še tri ure z avtom do domačije.

„Najlepša vam hvala za vse,” sem rekel.

„Če bi radi vedeli resnico, mislim, da manj ljudi kot se zaplete s to ovco, bolje bo za vse - potem ni bil še nihče srečnejši. Sam sem najboljši primer. Vrednote posameznika nikakor ne vzdržijo ovčje prisotnosti. No, a vi že morate imeti svoje razloge.”

„Imam jih.”

„Pazite torej,” naju je še posvaril Ovčji profesor, „in postavite pladenj pred vrata.”

NASVIDENJE, HOTEL DELFIN!

En dan sva potrebovala, da se pripraviva na odhod.

V trgovini s športno opremo sva nakupila gorsko opremo in se oskrbela s hrano za na pot; v prodajalni z volnenimi izdelki sva kupila debele ribiške puloverje in volnene nogavice; v knjigami pa specialko in zgodovinski priročnik področja, kamor sva bila namenjena. Priskrbela sva si tudi grobe, trpežne čevlje in podloženo, zimsko perilo.

„Če mene vprašaš, so vse te priprave povsem odveč,” je rekla.

„Ko boš sredi snega, ne boš imela časa razmišljati, kako in kaj,” sem odgovoril.

„Nameravaš ostati do prave zime?”

„Ne morem reči. Vem pa, da bo začelo snežiti že konec oktobra. Bolje je biti pripravljen. Nikdar ne veš, kaj vse lahko pričakuješ.”

Zvlekla sva najine nakupe nazaj v hotel in jih stlačila v velik nahrbtnik. Potem sva spravila na kup še vse odvečne reči, ki sva jih s sabo prinesla iz Tokia ter jih pustila pri hotelirju. Pravzaprav je bila vsa njena prtljaga odveč. Kozmetični pripomočki, pet knjig in šest kaset, papirnata vrečka polna nogavic in spodnjega perila, kratke majice in kratke hlače, ‘budilka za na pot’, risalni blok in komplet štiriindvajsetih barvic, kuverte in pisalne potrebščine, brisača, mini komplet za prvo pomoč, sušilec za lase in vata palčke.

„Zakaj pa jemlješ na pot obleko in čevlje z visoko peto?”

„Kaj pa naj drugače naredim, če bova šla na zabavo?” je potožila.

Z njo se res ni dalo razumno pogovarjati. Zraven ostale prtljage, okrnjene na le najbolj potrebno, je skrbno zložila še obleko in čevlje z visoko peto. Glede kozmetike se je zadovoljila z mini potovalnim kompletom, ki gaje kupila v bližnji trgovini.

Lastnik hotelaje rade volje sprejel najino prtljago. Poravnal sem račun še za naslednji dan in rekel, da se bova vrnila čez kakšen teden ah dva.

„Vam je bil moj oče v kakršnokoli pomoč?” je zaskrbljeno vprašal.

Odvrnil sem, da nama je izjemno pomagal.

„Včasih si želim, da bi tudi jaz lahko odrinil nekaj iskat,” je naznanil, „ajaz nimam pojma niti, kaj naj iščem. Moj oče, na primer, on je vse življenje nekaj iskal. In še vedno išče. Že odkar sem bil majhen deček, mi je oče pripovedoval o beli ovci, ki gaje obiskala v sanjah, zato sem bil vedno prepričan, daje življenje pač takšno: neskončno iskanje.”

Sprejemnica Hotela Delfin je bila tiha kot vedno. Starejša sobarica je hodila gor in dol po stopnicah s krpo za brisanje poda v rokah.

„Moj oče ima zdaj triinsedemdeset let, ovce pa še vedno od nikoder. Niti nisem prepričan, da ta zlodej sploh obstaja. A vseeno mislim, da ni imel slabega življenja. Zdaj si bolj kot kadarkoli poprej želim, da bi bil moj oče srečen, čeprav me on samo omalovažuje in se sploh noče pogovarjati z mano. To je zato, ker mojemu življenju manjka smisel.”

„Saj imate vendar Hotel Delfin,” je rekla moja punca prisrčno.

„Poleg tega pa je vaš oče odstopil od lova za ovco,” sem dodal. „Zdaj sva midva prevzela nalogo.”

Lastnik hotela se je nasmehnil.

„Če je tako, nimam ničesar več dodati. Zdaj bi se morala prav dobro razumeti.”

„Iskreno upam, da se bosta,” sem rekel.

Pozneje, ko sva ostala sama, meje vprašala: „Misliš, da si zaslužita drug drugega?”

„Tako dolgo sta že skupaj... Čisto v redu jima bo... No, vsaj to sva dosegla, da po dvainštiridesetih letih stopava na sled njegove ovce.”

„Všeč sta mi.”

„Tudi meni sta všeč.

Spakirala sva in občevala, potem sva šla v kino. Tudi v filmu je veliko moških in žensk občevalo. Navsezadnje ni nič narobe s tem, da gledaš druge, kako občujejo.

OSMI DEL

DIVJA JAGA ZA OVCO, III

ROJSTVO, VZPON IN PADEC MESTECA JUNITAKI

Iz Sappora sva šla na prvi jutranji vlak do Asahikawa. Odprl sem si pivo in se udobno namestil ob zajetno, ovito izdajo Resnične zgodovine mesteca Junitaki. Tam je bila domačija Ovčjega profesorja. Preučevanje njegove zgodovine najbrž ne bo k ničemur pripomoglo, škoditi pa tudi ni moglo.

Avtorje bil rojen leta 1940 v Junitakiju in je bil po diplomi iz književnosti na Univerzi Hokkaido aktiven kot zgodovinar za domačo regijo. Tako je vsaj naslovnica zatrjevala. Čeprav je bil tako aktiven, je napisal eno samo knjigo. Izdana je bila leta 1970 - prva in najbrž zadnja izdaja.

Avtor pravi, da so prvi naseljenci prispeli na področje, kjer je danes Junitaki, poleti leta 1881, vsega skupaj osemnajst oseb.

Uboge pare, nepomembni kmetje iz Tsugaruja. Zdelano orodje, nekaj oblačil, perilo, kuhinjska posoda in noži je bilo vse, kar so imeli.

Blizu Sappora so šli skozi ainujsko vas in s tisto malo denarja, kolikor so ga premogli, so najeli slokega, temnookega ainujskega mladeniča za vodiča. V ainujskem jeziku je mladeničevo ime pomenilo "Pojemajoča luna” (kar po avtorjevi hipotezi potrjuje nagnjenost k manični depresiji).

Morda mladenič res ni bil rojen za vodiča, a izkazal se je dosti bolje, kot bi sprva morda kdo mislil. Čeprav japonsko ni razumel skoraj nič, je popeljal teh osemnajst mračnih, sumničavih kmetov navzgor ob reki Ishikari. V glavi je imel jasno predstavo, kje bo našel plodno zemljo.

Četrti dan je odprava prispela na cilj. Obdarjena z mnogo vode je bila pokrajina vsa živa od prelepih rož.

„Tukaj je lepo,”je dejal mladenič. „Malo divjih živali, rodovitna zemlja, veliko lososov.”

„Ne bo dobro,” je odgovoril vodja kmetov. „Mi hočemo še naprej.”

Mladenič je razumel, da so kmetje prepričani, da bo zemlja postajala vedno boljša, dlje v notranjost kot bodo šli. Prav. Če si tega želijo, gremo naprej.

In tako je odprava še dva dni nadaljevala pohod proti severu. Mladenič jih je pripeljal na planoto, kjer zemlja sicer ni bila tako zelo plodovitna kot nižje spodaj, a tukaj vsaj ni bilo nevarnosti poplav.

„Kaj pravite?” jih je vprašal. „Tudi tukaj bi bilo dobro.”

Kmetje so zmajali z glavami.

Prizor se je še nekajkrat ponovil, dokler niso prispeli na mesto, kjer je danes Asahikawa. Sedem dni in dvesto kilometrov od Sappora.

„Kaj pa tukaj?” je vprašal mladenič, manj prepričan kot kdajkoli prej.

„Ne bo šlo,” so odgovorili kmetje.

„A od tli naprej bomo hodili po gorah,” je dejal mladenič.

„Vseeno nam je,” so rekli kmetje vedro.

In tako so se povzpeli čez prelaz Shiogari.

Najbrž ni treba poudarjati, da so kmetje imeli razlog, zakaj so se ognili rodovitni zemlji v nižinah in vztrajali, da hočejo globoko v divjino. Bili so na begu. Svojo vas so zapustili, ker so bili do vratu zadolženi in so si želeli pobegniti kar najdlje od civilizacije.

Seveda ainujski mladenič tega ni mogel vedeti in tako se je njegovo začetno začudenje nad dejstvom, da kmetje zavračajo rodovitno zemljo, sprevrglo v začudenje, nelagodje, stisko in izgubo samozaupanja.

Mladeničev značaj je bil toliko kompleksen, da se je, ko je odprava prečkala prelaz Shiogari, vdal v svojo nerazumljivo usodo in jih peljal še naprej, vedno bolj proti severu. Trudil se je in izbiral najtežje poti, najnevarnejša močvirja, vse da bi ugodil svojim nadrejenim.

Štiri dni hoda naprej od prelaza Shiogari so prišli do reke, ki je tekla proti zahodu. Soglasno so se strinjali, da morajo na vzhod. Ta nova smer jih je po strašnih poteh peljala prek strašnega terena. Prebijali so se skozi neprehodna morja bambusovega goščav-ja, si izsekali pot skozi travo, ki jim je segala do ramen, gazili blato, globoko do prsi in se zvijali po nemogočih pečinah, vse, da bi prišli dlje proti vzhodu. Ponoči so na rečnem bregu razgrnili svoje ponjave in med spanjem z enim ušesom budno prisluškovali zavijanju volkov. Njihove roke, do krvi popraskane od bambusovega grmičja, so oblegali muhe in komarji, ki bi se v želji po krvi najbrž zavrtali tudi v njihova ušesa.

Pet dni poti naprej proti vzhodu so jim pot zastavile gore, da niso mogli več naprej. Pokrajina, ki je ležala dlje, ni bila primerna, da bi se tam naselili ljudje, je razglasil mladenič. Ko so to slišali, so se kmetje ustavili. Bil je julij leta 1881 in bili so tristo kilometrov flaleč od Sappora.

Najprej so pregledali lego zemlje, poskusili vodo, preverili kvaliteto prsti. Bila je razmeroma dobra zemlja za kmetovanje. Potem so zemljišče razdelili med skupine, v središču pa postavili skupni tabor.

Mladenič je srečal skupino ainujskih lovcev, ki so slučajno hodili tam mimo. „Kako se pravi temu področju?” jih je vprašal.

„Kaj res misliš, da si tak ušiv teren zasluži ime?” so mu odgovorili.

Tisti čas to območje torej ni imelo imena. Ker osemdeset kilometrov naokrog ni bilo nobenega drugega bivališča (oziroma vsaj ne bivališča, ki bi si zaslužilo človeški obisk), novoselci imena niti niso potrebovali. Pravzaprav so novoselci ostali povsem brezbrižni tudi, ko jih je leta 1889 obiskal uradni popisovalec z območne uprave in prepričeval, naj svojo zemljo vendarle kako poimenujejo. S srpi in motikami v rokah so se zbrali v skupni koči in po posvetu odločili, da naselbine ne bodo poimenovali. Uradnik se je znašel v zagati. Lahko je le preštel slapove na bližnji reki - dvanajst- in po njih naslovil svoje poročilo Junitaki-buraku oziroma Naselbina dvanajstih slapov. Od takrat naprej je naselbina nosila uradni naziv Junitaki-buraku (in kasneje Junitaki-mura ali Vas dvanajstih slapov).

Zemljišče. Ki so ga osvojili, se je kot klin pod kotom šestdesetih stopinj vrivalo med dve gori, natančno po sredini pa je tekla globoka rečna struga. Ušiv teren, prav gotovo. Tla so bila prekrita z bambusovim dračjem, pod katerim so zelo visoki iglavci s svojimi koreninami pletli gosto mrežo. Volkovi in lososi in medvedi in pižmovke in ptice so se v tej divjini bojevali za tisto pičlo hrano, ki je bila na voljo. Vsepovsod so brenčali muhe in komarji.

„In vi bi resnično radi živeli tu?” je vprašal ainujski mladenič.

„Prav gotovo,” so odgovorili.

Zakaj se je tudi ainujski mladenič odločil ostati z novoselci, namesto da bi se vrnil k svojim domačim, ni jasno. Morda je bil radoveden, je predpostavljal avtor (rad je predpostavljal). Kakorkoli že, če ne bi ostal, novoselci najbrž ne bi preživeli zime. Mladenič jih je naučil, kako iskati zimsko zelenjavo, kako preživeti snežne razmere, kako loviti ribe v zmrznjeni reki, kako nastavljati volčje pasti, kako uiti medvedom, ko se pripravljajo na hibernacijo, kako po smeri vetra napovedati vreme, kako preprečiti ozebline, kako pripraviti bambusove korenine, da postanejo jedljive,, kako kontrolirano podirati visoke iglavce. Kmalu so se kmetje zavedli mladeničeve vrednosti in temu se je povrnila samozavest. Končno je prevzel japonsko ime in se poročil s hčerko enega izmed novoselcev, s katero je imel tri otroke. Nič več "Pojemajoča luna”.

A mladeničevi iznajdljivosti navkljub, so bili novoselci nesrečni. Do avgusta so si vse družine postavile koče - na hitro na kup nametana debla in veje-, ki pa proti krutemu zimskemu vetru niso pomagale praktično nič. Nič nenavadnega ni bilo. Če so zjutraj ob svoji blazini zagledali kakšne pol metra snega. Ker je imela vsaka družina samo en komplet odej in rjuh, so morali moški ponavadi spati skupaj, stisnjeni k tabornemu ognju. Ko so porabili svoje zaloge hrane, so se novoselci odpravili na lov za ribami in ovenelim divjimi rastlinami, ki jih je bilo moč najti pod debelo snežno odejo. Bila je prav posebej mrzla zima, a umrl ni nihče. Nobenih prepirov, nobenih solza. Moč je ležala v njihovi neverjetni revščini.

Potem je prišla pomlad. Rodila sta se dva otroka in število novoselcev je naraslo na dvaindvajset. Dve uri pred porodom sta materi še delali na polju in naslednji dan sta se zjutraj že vrnili nazaj.

Posadili so krompir in koruzo. Moški so podirali drevesa in zažigali njihove korenine, da bi pridobili več zemlje. Novo življenje je zavladalo pokrajini, mlade rastline so bogato obrodile, a ravno, ko so prišleki malo bolj sproščeno zadihali, so se nadnje zgrnile jate in jate požrešnih kobilic.

Kobilice so se usule izza gorovja. Sprva so bile podobne orjaškemu, črnemu oblaku. Potem se je zaslišalo brenčanje, a le ainujski mladenič je vedel, kaj se dogaja. Naročil je možem, naj na poljih zakurijo ognje. Zažgali so vse, še poslednji kos pohištva in zadnjo kapljico olja, ženske pa so udarjale po kuhinjski posodi.

Naredili so vse, kar je bilo v njihovih močeh, vendar to ni bilo dovolj. Stotine tisočev kobilic so se spustile nad njihove pridelke in jih požrle do golega. Nič užitnega ni preostalo.

Ko so kobilice odletele, je mladenič odšel na polje in jokal. Nihče od novoselcev ni potočil niti solze. Zbrali so mrtve kobilice in jih zažgali in čim je od njih ostal le še pepel, so nadaljevali s krčenjem zemlje.

Naslednjo zimo so zopet jedli ribe in divjo zelenjavo. Pomladi so se rodili trije novi otroci. Ljudje so znova posadili polja. Poleti sojih spet obiskale kobilice. In spet do golega požrle vse njihove pridelke. A tokrat ainujski mladenič ni jokal.

Pokol kobilic se je končal naslednje leto, ko je dolgo deževje uničilo jajčeca kobilic. A dolgo deževje je uničilo tudi pridelek novoselcev. Še naslednje leto so prišli nenavadno požrešni hrošči, poletje zatem pa je bilo izjemno mrzlo.

Prebil sem se do sem in zaprl knjigo. Odprl sem še eno pivo in iz torbe potegnil lososov zvitek, ki sem ga imel pripravljenega za malico.

Ona je sedela nasproti mene - zavita v lastne roke je trdno • spala. Jesensko jutranje sonce, ki je kukalo skozi okno vlaka, je čeznjo ogrnilo tanko odejo svetlobe. Od nekodje priletel majhen molj in kot košček papirja frfotal naokoli. Na končuje pristal na njenih prsih, tam na kratko obmiroval ter odletel proč. Ko je molj odletel, je izgledala za odtenek starejša.

Pokadil sem cigareto in nadaljeval branje Resnične zgodovine mesteca Junitaki

Šesto leto je za prišleke končno le posijalo sonce. Letinaje dobro obrodila, obnovili so koče, hladni klimi so se pa tudi že prilagodili. Koče iz dračja in vejevja so začele nadomeščati hiše iz žaganega lesa, postavljali so ognjišča, obešali svetilke. Zbrali so tisto malo presežnih pridelkov, kolikor jim jih je ostalo, jih naložili na čoln in se odpeljali proti najbližjemu mestu, kamor so prispeli čez dva dni, prodali svoje blago na trgu in v zameno kupili sol, oblačila in olje. Nekateri od njih so se naučili žgati oglje. Ob reki je naenkrat zraslo kar nekaj podobnih naselbin in kmalu se je med njimi vzpostavila redna trgovina.

Okoliško goščavje so še kar naprej krčih in kmalu je postalo očitno, da jim primanjkuje ljudi, zato so sklicali vaški svet, ki je po dveh dneh posvetovanj sklenil poklicati pomoč iz rodne vasi. Na dan je prišlo vprašanje nevrnjenih dolgov, a iz odgovorov na previdna poizvedovanja v pismih, ki sojih bili poslali domov, so lahko razbrali, da so njihovi upniki že davno opustili vsakršen namen, da bi svoj denar kdaj izterjali. Najstarejši med njimi je nato poslal sporočilo starim prijateljem, naj se jim pridružijo pri obdelovanju nove zemlje. Leta 1889 je bil popis prebivalstva in takrat je naselbina tudi uradno dobila ime.

Naslednje leto se je na novo priselilo šest družin, ki so štele devetnajst članov. Za dobrodošlico so jim dodelili najboljše koče. Ponovno snidenje je plavalo v solzah sreče. Prišlekom so odmerili zemljo in ob pomoči starih prijateljev so posadili poljščine ter si kmalu postavili lastne hiše.

Leta 1893 so prispele še štiri družine s šestnajstimi člani, leta 1897 pa sedem novih družin s štiriindvajsetimi člani.

Število priseljencev je stalno naraščalo. Skupno kočo so prenovili v bolj uradno dvorano za skupna srečanja, zraven nje pa so postavili majhen tempelj. Naselbina je zdaj uradno postala vas. Junitaki-buraku je postal Junitaki-mura. Pojavljati, čeprav neredno, se je začel poštar. Glavna sestavina njihovih jedilnikov je bilo sicer še vedno proso, a zdaj so sem ter tja vanj umešali čisto pravi beli riž.

Seveda jih je doletel tudi pripadajoči delež nesreč: pojavili so se uradniki ter začeli pobirati davke in novačiti za vojsko. Ainujskega mladeniča, ki je bil zdaj že sredi tridesetih, so te spremembe še posebej motile. Ni mogel razumeti, zakaj so stvari kot so davki in vojska sploh potrebne.

„Zdi se mi, da bi bilo bolje, če bi stvari ostale take, kot so

bile,”je govoril.

A vas se je kljub temu razvijala naprej.

Leta 1903 so v bližini odkrili planoto, primemo za pašnike, in vaščani so uredili skupni pašnik za ovce. Uradnik iz območne uprave jim je svetoval, kako naj zgradijo ograde, kako napeljejo namakalne naprave in kako bi bilo najbolje zgraditi ovčje staje. Potem so pripeljali kaznjence, prisilne delavce, da so jim do vasi ob reki zgradili cesto in kmalu so se proti vasi začele zgrinjati črede ovac, ki jimjihje poceni prodala vlada. Kmetje niso niti slutili, zakaj je vlada tako radodarna do njih. No, zakaj pa ne? so si mislili. Po naporni borbi za obstanek, je bilo to nadvse dobrodošlo olajšanje.

Seveda vlada ni bila radodarna kar tako. Ovce so jim dali z namenom. Vladaje pod nadzorom vojske in v okviru programa za samooskrbo z volno pred invazijo na celino Ministrstvu za kmetijstvo naročila, naj pospešijo ovčerejo, to pa je nato vsililo vladne načrte območnim upravam. Rusko-japonska vojna se je približevala.

In spet je bil ainujski mož, zdaj že ne več mladenič, tisti ki je v vasi pokazal največje zanimanje za ovce. Iz priročnika, ki gaje izdala območna uprava, se je naučil različnih pristopov k vzreji ovac in prevzel odgovornost za vaške pašnike. Ni znano, zakaj se je tako zelo navezal na ovce. Morda gaje v to potisnilo vse bolj zapleteno vaško življenje, ki je bilo posledica skokovitega porasta prebivalstva.

Vaški pašniki so postali dom šestintridesetim South-downčankam, enaintridesetim Shropshirkam in dvema škotskima ovčarjema. Ainujski možje postal sposoben ovčar in število njegovih ovc in psov je raslo iz leta v leto. Svoje ovce in pse je imel iskreno rad. Oblast je bila nadvse zadovoljna. Mlade kužke so kot najboljše ovčarje razdelili med druge podobne kmetije, ustanovljene v bližini.

Ko je izbruhnila msko-japonska vojna, so vpoklicali pet vaških mladeničev in jih poslali na fronto na Kitajsko. Dva sta umrla, eden pa je bil zaradi eksplozije granate v spopadu za manjši grič, ob levo roko. Ko so se boji čez tri dni končali, sta preostala dva mladeniča zbrala posmrtne ostanke svojih tovarišev. Vsi so bili sinovi prvega in drugega vala priseljencev. Eden od njih je bil najstarejši sin ainujskega, nekdaj mladeniča, zdaj ovčarja. Umrl je oblečen v volneno vojaško suknjo.

,,Zakaj bi naše fante pošiljali na fronto v tujo deželo?” je ainujski ovčar spraševal ljudi, ki jih je srečal. Takrat je bil star petinštirideset let.

Nihče mu ni odgovoril. Ainujski ovčarje takrat zapustil vas in vse svoje dneve in noči prebil med ovcami, na pašniku. Njegova žena je pred petimi leti umrla zaradi bronhitisa, medtem ko sta bili njegovi dve hčerki že obe poročeni. V zameno za to, daje pasel ovce, mu je vas odmerjala pičlo plačo in ga oskrbovala s hrano.

Ainujski ovčarje postal zagrenjen, potem ko je izgubil sina. Umrl je star dvainšestdeset let. Nekega zimskega jutra gaje našel deček, njegov pomočnik, stegnjenega po tleh ovčje staje. Zmrznil je. Ob njem sta z žalostnimi očmi cvilila dva kužka, vnuka prve generacije škotskih ovčarjev. Ovce so, ne meneč se za dogajanje okoli sebe, žvečile seno iz jasli. Ritem ovčjih zob, ki so premlevali seno, je zvenel kot zbor kastanjet.

Zgodovina Junitakija se je nadaljevala, čeprav se je zgodovina ainujskega mladeniča na tem mestu zaključila. V stal sem in šel na stranišče odtočit dve pivi. Ko sem se vrnil, je bila budna in je razmišljeno strmela skozi okno. Riževa polja so se razširjala, do koder je seglo oko. Sem in tja je iz pokrajine štrlel kak silos. Včasih so se nam približale reke in se potem spet umaknile. Pokadil sem cigareto in skupaj s pokrajino opazoval profil njenega obraza. Rekla ni niti besede. Pokadil sem in se vrnil h knjigi. Senca jeklenega mostu je preletela stran.

Po nesrečni zgodbi ainujskega mladeniča, ki je postal ovčar, se postaral in umrl, je postala zgodovina precej dolgočasna. Ovčja kuga je sicer pokosila deset glav živine in hud mraz je uničil letino, a drugače je življenje v vasi teklo gladko. V obdobju Taisho je vas postala mesto in se preimenovala v Junitakicho. Junitaki-cho se je hitro razvijal, veliko se je gradilo. Dobili so osnovno šolo, mestno hišo, pošto. To je bilo obdobje, v katerem se je zaključevalo naseljevanje Hokkaida.

Izkoristili so že vso rodovitno zemljo, zato se je več mladeničev odločilo, da gre svojo srečo iskat v na novo odkrito Mandžurijo in Sakhalin. Leta 1937 se je v mestu pojavil Ovčji profesor.

V Zgodovini piše: „Tehnični administrator z Ministrstva za kmetijstvo in gozdarstvo, znan po študijah, ki jih je opravljal v Mandžuriji in Koreji, doktor (star 32 let). Zaradi posebnih okoliščin je zapustil delovno mesto in začel sam rediti ovce v gorski dolini severno od Junitaki-choja.”

To je bilo vse, kar je pisalo o njem.

Zdelo se je, da so dogodki po tridesetih letih dolgočasili celo avtorja samega, saj so njegova poročila postala pičla in razpršena. Celo način pisanja je postal obotavljajoč. Ni bilo več jasnosti, s kakršno je pripovedoval zgodbo o ainujskem mladeniču.

Izpustil sem enaintrideset let med 1938. in 1965. letom in preskočil na poglavje ‘Junitaki danes’. Danesje bil danes leta 1970, kar pomeni, daje bil prav malo podoben današnjemu danes. A če že pišeš zgodovino domačega kraja, najbrž moraš vse skupaj pripeljati do ‘danes’ in čeprav tak danes kaj kmalu neha biti danes, nihče ne more zanikati, daje vsaj neke vrste danes. Kajti če bi danes povsem prenehal biti danes, potem zgodovina ne bi mogla obstajati kot zgodovina.

Resnična zgodovina mesteca Junitaki je povedala, da je število prebivalstva leta 1965 padlo na 15000, kar pomeni, da se je zmanjšalo za 6000 glede na deset let nazaj, to pa je bilo skoraj v celoti posledica splošnega trenda upadanja kmetijskih dejavnosti, ki je bilo logičen nasledek infrastrukturnih sprememb v obdobju hitre industrijske rasti, pa tudi svojevrstne narave kmetovanja v hladnem podnebju Hokkaida.

Kaj se je zgodilo z zapuščenimi kmetijskimi zemljišči? Pogozdili sojih. Zemljo, na kateri so njihovi predniki krvavi pot potili, da bi jo očistili, so posadili z drevesi. Ironija življenja.

Kar je pomenilo, daje Junitaki danes živel od gozdarstva in lesarstva. Postavili so manjše žage in delavnice, kjer so izdelovali televizijske omarice, mizice za ličenje in lesene figurice za turiste, ki so upodabljale medvede in Ainuje. Nekdanjo skupno kočo so spremenili v Muzej pionirjev, v katerem so hranili nekdanja orodja, pribor in druge potrebščine, ki so se še ohranile iz dni prvih prišlekov. Izdelovali so tudi spominske figurice mladeničev, ki so padli v rusko-japonski vojni. Kupiti se je dalo tudi škatlo za malico z odtisi zob rjavega medveda in celo pismo enega izmed novoselcev, ki je spraševal domače glede dogajanja okoli upnikov.

A če naj bo resnici zadoščeno, je bil Junitaki danes obupno dolgočasno mesto. Domačini so po prihodu z dela vsak dan gledali televizijo povprečno štiri ure, nato pa šli spat. Volitve so bile nadvse popularne, čeprav zmagovalec ni bil nikdar presenečenje. Mestni slogan je bil ”Obilo humanosti in obilo narave”. Tako je vsaj pravil napis pred postajo.

Zaprl sem knjigo, zazehal in zaspal.

NADALJNI PROPAD MESTECA JUNITAKI IN NJEGOVIH OVC

Prestopila sva na vlak proti Asahikawi. Potovali smo proti severu, čez prelaz Shiogari, po skoraj isti poti, po kateri so davno tega hodili ainujski mladenič in osemnajst kmetov.

Jesensko sonce se je blesketalo med zadnjimi ostanki pragozda, daje listje jerebik rdeče žarelo kakor v požaru. Ozračje je bilo mimo in jasno. Tako zelo, da so že ob samem pogledu na pokrajino bolele oči.

Vlak je bil sprva prazen, a nekje na sredi poti je vstopilo za cel vagon srednješolcev, ki so naju preplavili s svojim razburjenjem, telesnim vonjavami in prhljajem, nerazumljivimi pogovori in nepotešenimi spolnimi potrebami. To je trajalo pol ure, nakar so izstopili - vsi na isti postaji. Zdaj je bil vlak spet prazen, slišati ni bilo niti glasu.

Razdelila sva si tablico čokolade in jo grizljala, medtem ko se je pokrajina šopirila pred najinimi očmi. Umirjena svetloba se je razlivala po tleh. Vse se je zdelo tako daleč stran, kot da bi svet gledala skozi obrnjeno cev teleskopa. Požvižgavala sij eJohnnv B. Goode. Tako dolgo nisva bila še nikdar tiho.

Ko sva izstopila iz vlaka, je bil že popoldan. Obstala sva na peronu in globoko sem zajel sapo ter se raztegnil. Imel sem občutek, da se bodo moja pljuča sesula, tako svež je bil zrak. Sonce je čutno in toplo božalo mojo roko, čeprav je bil zrak vaj kakšne tri, štiri stopinje hladnejši kot v Sapporu. Ob progi je stala vrsta starih skladišč za opeko, ob njej pa v piramide zloženi, kakšen meter široki kupi hlodov, premočeni in temni, saj je prejšnjo noč deževalo. Ko je vlak, s katerim sva prispela, odpeljal s postaje, ni bilo videti nikogar več. Ostala je le cvetlična gredica z ognjičem, ki se je pozibaval v svežem vetrcu.

S perona sva videla tipično majhno podeželsko mestece. Glavna ulica, skromna trgovinica, avtobusna postaja, turistični informacijski center. Enolično, dolgočasno mesto, vsaj če gre verjeti prvim vtisom.

„To je najin cilj?” je vprašala.

„Ne, ni tu. Tukaj morava spet na vlak. Najin cilj je dosti, dosti manjše mesto.”

Zazehal sem in globoko vdihnil.

„To je le prehodna točka. Tukaj so se novoselci obrnili proti vzhodu.”

„Novoselci?”

Čakajoč najin naslednji vlak, sva se usedla pred radiator v čakalnici in razložil sem ji nekaj koščkov zgodovine Junitakija. Kronološko sem stvari malce pomešal, zato sem moral na zadnjo stran knjige skicirati poenostavljeno časovno premico dogodkov, ki je temeljila na povzetku vsebine, podanim na koncu Resnične zgodovine. Na levo stran sem napisal datume in ključne trenutke v razvoju Junitaki-choja, na desno pa pomembnejše dogodke japonske zgodovine, ki so se zgodili v istem obdobju. Nastala je kar spodobna kronološka tabela.

Na primer, leta 1905 je padel Port Arthur in sin ainujskega mladeniča je bil ubit na fronti. In če me spomin ni varal, je bil takrat rojen ovčji profesor. Dogodki so se začeli sestavljati in nadgrajevati.

„Če tako pogledaš stvari, se res zdi, ” je dejala, primerjajoč levo in desno stran, „da Japonci živimo iz ene vojne v drugo.” „Res se zdi tako,” sem rekel.

„Le kako, da se stvari tako obrnejo?”

„Zapleteno je. Ne bi mogel reči. Ne kar tako.”

„Hmmm.”

Čakalnica je bila kakor večina čakalnic, zapuščena in ne omembe vredna. Klopi so bile bedno neudobne, pepelniki prepolni z vodo prepojenih cigaretnih ogorkov, zrak zatohel. Na stenah so viseli popotniški plakati in oglas za najbolj iskanimi kriminalci. Poleg naju so bili v čakalnici le še starejši možakar oblečen v pulover iz kamelje volne termam s štiriletnim sinom. Starejši gospod je sedel kot prilepljen na svojem mestu, poglobljen v literarno revijo. Strani je obračal počasi, kot da odstranjuje lepilni trak. Petnajst minut z ene strani na drugo. Mati in otrok sta delovala kot par, katerega zakon se maje v samih temeljih.

„Na koncu koncev gre za to, da smo vsi revni, a želimo verjeti, da če se bodo stvari dobro izšle, ne bomo več.”

„Kot prebivalci Junitaki-choja.”

„Točno. Zato so za svojo novo zemljo garali skoraj do smrti, a kljub temu je večina od njih umrla revnih.”

„Zakaj?”

„Dežela je taka. Hokkaido je vedno hladen, vsake toliko let pa pride prav ubijalska zmrzal. Če je pridelek uničen, ni hrane, ni prihodkov za nakupe. Ljudje ne morejo kupiti niti semena za naslednje leto. Zato se zadolžijo, zastavijo zemljo, potem pa morajo izposojeni denar vračati z visokimi obrestmi. A nobeno kmetijstvo, na nobenem področju ni dovolj produktivno, da bi lahko odplačalo tako visoke obresti in na koncu koncev ostanejo brez zemlje. In tako imamo namesto veliko kmetov, veliko zakupnih kmetov, v praktično fevdalnem odnosu.

Listal sem po svoji Resnični zgodovini in ji bral: „Do leta 1930 je število samostojnih kmetov upadlo na 46 odstotkov prebivalcev Junitaki-choja. Prizadela sta jih dva udarca: slabo povpraševanje na trgu, skupaj z ubijalsko zmrzaljo.”

„In tako so po vseh naporih, ki so bili potrebni, da so si ustvarili novo za kmetovanje pripravno zemljo, padli še globlje v dolgove,”je zaključila.

Ker sva imela še štirideset minut do vlaka, je sklenila, da se malo sprehodi po mestu. Jaz sem ostal v čakalnici, si privoščil kokakolo in nadaljeval z branjem neke druge knjige. Kmalu meje začela dolgočasiti, zato sem jo odložil. Na nič se nisem mogel osredotočiti. Po moji glavi so brez reda poskakovale ovce iz Junitaki-choja in požrle vse tiskane besede, ki so priletele do njih. Zaprl sem oči in vzdihnil. Mimo je peljal tovorni vlak in nekdo je potegnil piščalko.

Nekaj minut pred odhodom se je vrnila z vrečko jabolk. Pojedla sva jih za kosilo, potem pa se vkrcala na vlak.

Vlak je videl že boljše dneve. Tla so bila zgrbančena in obrabljena. Če ste se sprehodil po hodniku, vasje vlak premetal z ene na drugo stran. Sedežna pregrinjala so bila zguljena, blazine pa trde kot mesec dni star kruh. Mračno ozračje pomešano z vonjem po straniščih in kerozinu je napolnjevalo vagon.deset minut sem se trudil, da bi odprl okno in malo prezračil vagon, a ko mi je končno uspelo, je začelo skozi okno prinašati droben pesek in približno enako količino časa sem porabil, da sem okno spet zaprl.

Vlak je imel dva vagona. Vsega skupaj nas je bilo petnajst potnikov, sprijaznjeni in povezani z dolgočasjem in nezanimanjem. Stari gospod s puloverjem iz kamelje volne je še vedno bral svojo revijo. Pri njegovi hitrosti branja bi prav lahko bila stara tri mesece. Debela gospa srednjih let je vadila pogled v oddaljeno točko nekam zunaj vneto, kot da kritično posluša Skriabinovo sonato.

Tudi otroci so bili tiho. Mimo so sedeli in strmeli skozi okno. Sem in tja je kdo suho zakašljal, kar se je slišalo, kot da kdo mumijo s kleščami tolče po glavi.

Na vsaki postaji, kjer se je vlak ustavil, je kdo izstopil in vedno je za njim šel tudi sprevodnik, mu vzel karto ter nato počasi stopil nazaj. Njegov obraz je bi tako zelo brezizrazen, da bi lahko oropal banko brez vsakršne maske. Noben nov potnik ni vstopil.

Zunaj se je vila neskončno dolgo reka, blatno rjava od deževja preteklih dni. Svetlikala se je v jesenskem soncu in me spominjala na razlito mlečno kavo. Ob njej je tekla zakrpana cesta, ki pa je le sem ter tja skočila v naše vidno polje. Včasih je po njej proti zahodu sicer odbmel velikanski tovornjak, do vrha naložen z lesom, a v glavnem se je zdela praktično neuporab ljana. Obcestni plakati so kljub temu v praznino prenašali sporočila svojih sponzoijev. Dolgčas sem odganjal tako, da sem si vsak plakat podrobno ogledal. Iz njih je bil oster klic mesta. Popolno zagorelo dekle v bikiniju je šobilo ustnice nad kokakolo, igralec karakternih vlog v srednjih letih je gubal čelo nad kozarcem Scotcha, potapljaška ura, radodarno zalita z vodo, manekenka, ki si sredi sijajne, sofisticirano opremljene sobane lakira nohte... Pionirji oglaševanja so utirali strugo globoko v novo deželo.

Po dveh urah in štiridesetih minutah smo prispeli v Junitakicho - na končno postajo. Nekje na poti sva zadremala in očitno zamudila obvestilo za postajo. Dizelski motorje še zadnjič izdihnil, nakar je vse obnemelo. Tišina meje žgečkala po koži, da sem planil iz spanja. Ko sem se ozrl naokoli, ni bilo na vlaku nikogar več.

Iz mreže za prtljago sem pobral najine torbe, jo nekajkrat stresel za ramena, da se je zbudila, nakar sva izstopila. Veter, ki je pometal peron, je bil že obarvan s poznojesenskim hladom.

Nad ozkim peronom so stražili visoki hribi, po tleh so se kot velike mrliške lise plazile temne sence okoliških hribov. Zdelo se je, da se neposredno na drugi strani ulice združujeta gorska grebena, ki sta vas skrbno obdajala z vsake strani kot veliki dlani, ki želita kakor plamen vžigalice obvarovati pred vetrom.

Tam sva stala, bolj ali manj izgubljena, in nekaj minut strmela v prizor pred nama.

„Kje je stara domačija Ovčjega profesorja?” je vprašala.

„V gorah. Tri ure vožnje z avtomobilom od tu.”

„Greva takoj na pot?”

„Ne,” sem rekel. „Če bi se odpravila zdaj, bi tja prispela sredi noči. Prenočiva tukaj in zjutraj začniva na novo.”

Pred postajo je bilo majhno, prazno krožišče. Nihče ni postopal naokoli. Nobenih taksijev, ki bi čakali stranke. Le vodnjak v obliki ptice na sredini, a v njem ni bilo vode. Ptica je prazno strmela v nebo z odprtimi usti, ki niso imela ničesar povedati. V krožni gredici okoli vodnjaka so bili nasajeni ognjiči. Na prvi pogled se je videlo, daje mesto dosti bolj dotrajano in obubožano, kot je bilo pred desetletjem. Na ulicah ni bilo skoraj nikogar, pa še tista peščica je imela na obrazu enak utrujen in blodnjav izraz kot celo mesto. Imel sem občutek, da izgineva.

Na levi strani krožiščaje stalo pet ah šest starih skladišč, še iz časov, ko so tovor prevažali po železnici. Staromodne opečnate zgradbe z visokimi strehami in jeklenimi vrati so bile neštetokrat prepleskane, a kljub temu so na koncu ostale zapuščene. Na strešnih žlebovih so čepele dolge vrste vran in tiho nadzorovale mesto. Naslednje zemljišče je bilo prazno, preraščeno z gostim plevelom, od katerega bi veijetno dobil nadležen izpuščaj. Na sredi sta stala dva stara avtomobila, izropana do okostja. Oba sta bila brez koles in povsem prazna od znotraj.

VODIČ PO MESTU, postavljen ob zapuščeno krožišče, je bil tako spran od vremena, da sem komaj lahko razločil napisano. Edine jasno berljive besede so bile JUNITAKICHO in SEVERNA MEJA ZADRUŽNIH RIŽEVIH POLJ.

Pred krožiščem je bila majhna ulica s trgovinami na vsaki strani. Ulica, kakršno lahko vidiš kjerkoli na Japonskem, le daje bil tu cesta prav absurdno široka m je zato mesto delovalo še bolj prazno in hladno. Sive jerebike so bile posajene na obeh straneh ceste, katerih listje se je svetlikalo, a zaradi tega niso dajale nič manj hladnega vtisa. To je bil hlad, ki je prežemal vse, kar je bilo v mestu živega. Človek pri tem ni imel dosti besede. Ves neskončni spisek vsakodnevnih opravil in početij prebivalcev mesteca je bil prežet s tem hladom.

Oprtal sem si nahrbtnik na rame in se, iščoč prenočišča, sprehodil do konca petsto metrov dolge trgovske četrti. Nikjer ni bilo videti nobenega gostišča. Tretjina trgovin je imela zagrnjene rolete. Pred trgovino z urami je visela napol raztrgana tabla, s katero je razbijal veter.

Ulica s trgovinami se je nenadoma končala in na njenem končuje bilo veliko parkirišče. Tudi to je bilo preraščeno s plevelom, na njem pa sta bila parkirana dva popolnoma nova avtomobila: Honda Fairlady peščene barve in rdeča Toyota Celica. Kakšna podoba - njuna nedotaknjenost sredi na smrt utrujenega mesta!

Od trgovin naprej je cesta po hribčku navzdol odkrevsljala proti reki, tam pa se je v obliki črke T razcepila na levi in desni krak. Ob njej so stale majhne, enonadstropne hiše, pred katerimi so kot prah siva drevesa stegovala svoje trnaste veje visoko v zrak. Ne vem zakaj, a zdelo se mi je, da so veje teh dreves razporejene nadvse bizarno. Vse hiše so imele pred vhodnimi vrati enake rezervoarje za gorivo z ujemajočimi se škatlami za dostavo mleka, na vseh strehah pa so bile postavljene nedoumljivo visoke televizijske antene. Ti srebrni izvidniki so tipali po zraku, kljubujoč visokim goram, ki so ustvarjale ozadje Junitakichoja.

„Ampak tu ni videti nobenega gostišča,” je rekla zaskrbljeno.

„Ne skrbi. Vsako mestece mora imeti gostišče.”

Odšla sva nazaj do postaje in vprašala dva uslužbenca, kje bi lahko kakšno našla. Po letih sodeč bi bila železničarja prav lahko oče in sin. Bilo jima je na smrt dolgčas in pot do prenočišča sta nama razložila do bolečih podrobnostih natančno.

„Dve gostilni imamo,” je dejal starejši uslužbenec. „Ena je malo dražja, druga pa kar poceni. V dražjo namestimo pomembne odposlance iz Urada za območno upravo. Tam ob posebnih priložnosti prirejamo tudi bankete.”

„Hrana tam sploh ni slaba,” je dejal mlajši.

Nato sta se spustila v debato o domnevno tankih stenah.

„Kar za dražjo se bova odločila,” sem rekel. Resnično ni bilo razloga, zakaj bi varčevala. Imela sva kuverto, še vedno polno denarja.

Mlajši je strgal list papirja iz bloka in nama narisal podroben načrt, kako priti do gostišča.

„Hvala vam,” sem rekel. „Najbrž dan danes k vam ne zaide več toliko obiskovalcev, kot jih je včasih.”

„Ja, to je res,” je dejal starejši. „Zdaj obratuje le še ena žaga, druge industrije pa praktično ni. Kmetijstvo je povsem propadlo, tudi število prebivalcev se je občutno zmanjšalo.”

„Vraga, saj ni več niti dovolj otrok, da bi v šoli sestavili poštene razrede,” je dodal mlajši.

„Koliko ljudi pa živi tu?”

„Pravijo, da kakšnih sedem tisoč, a v resnici jih je gotovo manj. Bliže pet tisočim, bi rekel,” je odgovoril mlajši.

„Kar tole progo si poglejte, preden nas zaprejo, kar bo vsak čas. Tretja najbolj zadolžena linija v državi smo,”je dejal starejši z grozečo končnostjo v glasu.

Presenečen sem bil, da obstajajo še bolj zdelane proge od te. Zahvalila sva se ima in odšla.

H gostišču se je prišlo po hribčku navzdol do reke, potem pa v T-križišču desno in še kakšnih tristo metrov ob toku navzgor. Prijetna, stara gostilna s pridihom blišča iz dni, ko je mesto najbolj cvetelo. Proti vodi je gledal lepo urejen vrt. Ovčarski mladičekje v kotu vrta zakopal smrček globoko v svojo večerjo.

„Gresta v gore?” naju je vprašala služkinja, ko naju je pospremila do sobe.

„V gore greva,” sem odgovoril preprosto.

Na vrhu sta bili le dve sobi. Obe sta bili prostorni, s hodnika

pa se je videlo isto reko bele kave, kot sva jo videla z vlaka.

Moja punca se je hotela okopati, jaz pa sem odšel iskat mestno hišo. Stala je na zapuščeni cesti, dve ulici vzhodno od ulice s trgovinami. Bila je dosti novejša in bolj ohranjena, kot sem pričakoval, da bo.

Sprehodil sem se do Oddelka za živinorejo, kjer sem se predstavil z vizitko, ki sem jo dobil pri neki reviji, za katero sem honorarno delal pred dvema letoma in brbljal neke neumnosti o tem, kako bi rad vprašal par reči o ovcah, če seveda nima kdo kaj proti. Bilo je precej neverjetno, da bi revija za ženske hotela objaviti zgodbo o ovcah, a vodja odseka za živinorejo je takoj pograbil vabo in me odpeljal v svojo pisarno.

„Trenutno imamo v mestu nekaj več kot dvesto ovac, vse so Suffolčanke. To pomeni ovce za meso. Razdelimo ga med bližnje gostilne in restavracije in moram reči, da uživa kar precejšen ugled.”

Na plan sem potegnil beležnico in si zapisal vse potrebne opombe. Ta ubogi revež bo naslednjih nekaj tednov prav gotovo kupoval ženske revije, ob čemer sem se, priznam, pričel sramovati samega sebe.

„Kuharski članek, predpostavljam?” se je ustavil, med pojasnjevanjem trenutnega stanja v ovčereji.

„No, to bo seveda tudi del članka,” sem dejal. „A radi bi podali širšo sliko o ovcah.”

„Širšo sliko?”

„Saj veste, njihov značaj, navade, take reči.”

„Ah,” je dejal moj informant.

Zaprl sem beležnico in spil čaj, ki mi je bil postrežen. „Slišala sva, daje nekje višje v hribih stara ovčja farma.”

„Da, resje. Po vojni so si jo prilastili ameriški vojaki, zdaj pa ni več v uporabi. Kakšnih deset let potem, ko sojo Američani vrnili, jo je odkupil nek bogataš in jo uporabljal kot vilo, a resnično je zelo daleč, tako daje na koncu obupal in jo nehal uporabljati. Zdaj je tako rekoč zapuščena in je na voljo mestu za izposojo.

Morali bi jo odkupiti in predelati v turistično kmetijo, a bojim se da mestni proračun tega ne zmore. Najprej bi bilo treba popraviti cesto...”

„Na izposojo?”

„Poleti občinski ovčar pelje gor kakšnih petdeset glav drobnice. Na tukajšnjih pašnikih ni dovolj trave, zgoraj pa so, kar se paše tiče, razmere odlične. Ko se pozno septembra začne vreme kvariti, pripelje živino nazaj dol.”

„Morda veste, ali so ovce zdaj zgoraj?”

„Iz leta v leto je drugače, a načeloma so zgoraj od začetka maja do druge polovice septembra.”

„In koliko pastirjev jih pelje gor?”

„Eden. Že zadnjih deset let to počne isti človek.”

Uradnik je poklical upravnika ovčje farme.

„Če greste takoj zdaj tja, se lahko še srečate z njim,” je rekel. „Vas odpeljem?”

Najprej sem vljudno odklonil, a kaj kmalu ugotovil, da drugače ne bom mogel do ovčje farme. V mestu ni bilo ne taksijev ne avtomobilov za najem, peš pa bi trajalo štiri ure in pol.

Upravnik je vozil majhnega sedana. Odpeljala sva se mimo najine gostilne proti zahodu, kjer sva po dolgem betonskem mostu prečkala hladno, močvirnato območje ter se kmalu začela vzpenjati po hribu navzgor. Kolesa so se na makadamu večkrat zavrtela v prazno.

„Glede na to, da prihajate iz Tokia, se vam to najbrž zdi pravo mesto duhov.”

Zamrmral sem nekaj nevtralno neobvezujočega.

„No, saj v resnici umiramo. Dokler imamo železnico, se bomo še nekako obdržali, a če enkrat te ne bo več, bo mesto umrlo. Čudno, kaj, umirajoče mesto. Umirajoč človek, to še nekako razumem, a celo mesto...”

„Kaj se bo zgodilo potem, ko mesto umre?”

„Kaj se bo zgodilo? Nihče ne ve. Vsi bodo pred tem ušli in nihče ne bo hotel vedeti. Če enkrat število prebivalcev pade pod tisoč, kar se prav lahko zgodi, bomo tudi mi ostali brez služb in bomo morali tudi mi pobegniti.”

Ponudil sem mu cigareto in mu jo prižgal z Dupontom z vgravirano ovco.

„V Sappora se hitro dobi dobro službo. Stric ima tiskarsko podjetje, kjer delajo predvsem za založbe s šolskimi knjigami, tako da ni dela nikdar premalo in potreboval bi še kak dodaten par rok. Resnično bi bilo najpametneje, če bi se preselil tja. Bolje že, kot da tu spremljam ovce in ostalo živino.”

„Najbrž,” sem rekel.

„Ampak ko dejansko pridem do točke, ko bi moral spakirati kovčke in oditi, ne morem. Me lahko razumete? Če bo mesto zares umrlo, potem moram ostati tu in ga spremljati do konca.” „Ste bili tu rojeni?” sem vprašal.

„Da,” je dejal, a ni nadaljeval. Tretjina melanholično obarvanega sonca se je že skrila za gore.

Vhod na zemljišče ovčje farme sta označevala dva stebra, med katerima je visel napis: OBČINSKA OVČJA FARMA JUNITAKICHO. Cesta se je pod napisom zvila navzgor v hrib ter izginila v gostem listju jesenskih barv.

„Za tem gozdičkom je staja za ovce in za njo skrbnikovi prostori. Kako bova pa glede vašega povratka uredila?”

„Navzdol je. Toliko bom že zmogel. Hvala vam za vse.”

Avto je odpeljal iz mojega vidnega območja in počasi sem se odpravil med stebroma navzgor proti stajam. Zadnji žarki sonca so dodali še zadnjo kapljico oranžne barve že tako zlatimjavor-ovim listom. Skozi krošnje visokih dreves so se so se kakor skozi velikansko sito usipale krpice svetlobe ter se potem bleščale na makadamski cesti.

Na vrhu hriba je za gozdičkom stala ozka stavba, od katere je vel vonj po živini. Streha ovčje staje je bila iz rdečega jekla, na treh mestih preluknjana za prezračevalne jaške.

Ob vhodu v hišo je stala pasja uta, ki sem jo videl šele, ko se je pred njo prikazal majhen škotski ovčar, priklenjen na verigo ter dvakrat ali trikrat zalajal. Star kuža zaspanih oči, brez grožnje v glasu. Počohal sem ga za vratom in takoj se je pomiril. Pred njegovo hišico sta stali rumeni plastični skledi za hrano in vodo. Takoj ko sem umaknil roko, je kuža zadovoljen odšel nazaj v hišico, se ulegel na tla in poravnal tačke tako, da so bile vzporedne z vhodom.

Notranjost staje je bila mračna. Nikjer ni bilo žive duše. Po sredini j e vodi 1 širok betonski hodnik, ob katerem so bili na vsaki strani razporejeni ovčji tamaiji. Ob hodniku med njimi so bili speljani jaški za odtok ovčjih iztrebkov in voda za umivanje. Sem in tja so bila v lesene stene vdelana okna, skozi katera so se videle nazobčane planine. Večerno sonce je ovce na desni obarvalo rdeče, tiste na levi pa pahnilo v mračno modro senco.

V trenutku, ko sem vstopil v njihovo stajo, se je vseh dvesto ovc obrnilo proti meni. Polovica jih je stala, druga polovica pa ležala na senu razgrnjenem po tleh njihovih tamarjev. Njihove oči so bile nenaravno modre, kot da bi imele na vsaki strani obraza majhne vodnjake izvirske vode. Svetile so se kakor steklene oči, ki svetlobo brez lomljenja odbijajo naprej. Vse so strmele vame. Niti ena se ni premaknila. Nekaj jih je kljub temu še vedno žvečilo travo, drugih zvokov pa ni bilo slišati. Nekaj tistih, ki so molele glavo skozi ograjo tamarja, je prenehalo piti in kakor otrple so obstale na mestu z očmi uprtimi neposredno vame. Razmišljale so kakor skupina. Je dejstvo, da stojim pri vhodu, zmotilo enotnost njihovega razmišljanja? Vse je obstalo, nobena sodba še ni padla. Moral sem se premakniti, da se je ponovno zagnal njihov mišljenjski proces. Vseh osem tamaijev se je hkrati zganilo. Ovčice so se nagnetle okoli trama za seno, ovni v moškem tamaiju pa so začeli bitko za dominanten položaj. Le nekaj najbolj radovednih je ostalo ob ograji in me še kar naprej gledalo.

Ob strani njihovih obrazov so navzven molela dolga in ravna čma ušesa, na katera so bile pritrjene plastične ploščice. Nekatere ovce so imel modre, druge rumene, tretje spet rdeče ploščice. Barvne oznake so imele tudi na plečih.

Hodil sem po prstih, da jih ne bi prestrašil. Delal sem se, kot da me v bistvu ne zanimajo in se tako približal moškemu tamarju ter iztegnil roko, da bi pobožal enega izmed ovnov po glavi. Trznil je, a umaknil se ni. Napet, širokih oči, trd. Mogoče si bom prek njega utrl pot mednje. Druge ovce so strmele v naju.

A naj za začetek povem, da so Suffolčanke zelo čudna vrsta ovc. Povsem črne so, a njihovo runo je belo. Njihova ušesa so velika in štrlijo naravnost navzven kakor krila pri moljih. Zaradi svetlih, modrih oči in dolgih koščenih nosov delujejo tuje. Te Suffolčanke tu so me opazovale kot nekaj povsem prehodnega in niso moje prisotnosti ne zavračale ne odobravale. Scale so krepko in cingljajoče, scanje pa jim je pod nogami odtekalo v kanal.

Zapustil sem stajo, spet potrepljal ovčarja in globoko vdihnil.

Sonce je že zašlo za gorami. Prek njihovih pobočjih se je razlil vijoličen mrak kakor kapljica črnila, ki se raztaplja v vodi. Sprehodil sem se ob zadnji strani staje do lesene brvi postavljene čez potok in se podal proti skrbnikovim prostorom. Udobna, majhna enonadstropna zgradbica, ki jo je stiskal velikanski skedenj za shranjevanje sena in orodij.

Skrbnik je zraven skednja zlagal plastične vreče dezinfekcijskega sredstva ob kakšen meter široko in meter globoko betonsko jamo. Ko sem se mu približal, se je ozrl proti meni in se vrnil nazaj k svojemu opravilu, kot da moja prisotnost z njim nima nič opraviti. Šele ko sem bil tik pred njim, je prenehal ter si z brisačo otrl obraz in vrat.

„Jutri je dan za dezinfekcijo ovc,” je rekel, potegnil iz žepa zmečkan zavojček cigaret in si eno prižgal. „Sem nalijemo dezinfekcijsko sredstvo, ovce pa morajo preplavati z enega končana drugega, če ne, dobijo čez zimo, ko so v staji, vse sorte zajedal-cev.”

„Vse delate sami?”

„Se hecate? Dva pomočnika imam. Mi trije in pes. Pravzaprav pes opravi večino dela. Ovce mu zaupajo. Saj tudi ne bi bil kaj prida ovčar, če mu ne bi, kajne?”

Bilje nekaj centimetrov manjši od mene in čvrsto grajen. Bližal se je kocu štiridesetih let, njegovi na kratko ostriženi lasje so bili ravni in trdi kakor krtača za lase. Snel je gumijaste rokavice, kot da s sebe lušči plast kože. Tlesknil se je po hlačah in obstal z rokami potisnjenimi v našite žepe. Bilje veliko več kot le ovčji skrbnik, še najbolj meje spominjal na narednika v vojski, odgovornega za urjenje rekrutov.

„Prišli ste me torej nekaj vprašat?”

„Ja, resje.”

„No, potem pa le dajte.”

„Že dolgo delate na tem področju?”

„Deset let,” je odgovoril. „Ne vem, ali je to dolgo ali ne, poznam le svoje ovce. Pred tem sem bil pri Enotah za samoobrambo.”

Brisačo sije ogrnil okoli vratu in se ozrl v nebo.

„Ostanete tu tudi čez zimo?”

„No, ja,” je zakašljal, „najbrž že. Drugam nimam iti. Poleg tega je treba čez zimo marsikaj postoriti. V naših krajih zapade več kot meter in pol snega. Nagrmadi se na kupe in če se streha vdre, imate kar naenkrat celo čredo ploščatih ovc. Pa še krmiti jih je treba, jim počistiti stajo in še to in ono.”

„Poleti jih polovico odpeljete še više v gore?”

„Resje.”

„Je težko gnati toliko ovc?”

„Pravzaprav je zelo lahko. To je nekaj, kar ljudje počnejo že od vekomaj. Šele v zadnjem času so postali modemi ovčji skrbniki namesto pastirjev. Včasih sojih celo leto gonili okrog. V Španiji so imeli v osemnajstem stoletju ceste, ki sojih lahko uporabljali le ovčarji, niti kralj ne.”

Možje ravnodušno pljunil na tla in s čevljem podrgnil v prah. „Kakorkoli že, dokler jih ni strah so ovce nadvse kooperativna bitja. Psu sledijo, ne da bi jih brigalo kaj drugega.”

Iz žepa sem potegnil Podganino fotografijo in jo dal skrbniku. „Tojeta kraj, ne?”

„Prav gotovo,” je dejal mož. „Brez dvoma - in to so naše ovce.”

„Kaj pa tale?” sem s kulijem pokazal na čokato ovco z zvezdo na plečih.

Možje priprl oči in kratek trenutek opazoval fotografijo. „Ne, ta ni naša. Čudna pa je, to pa. Ni mogoče, da bi zašla zraven. Pašnik je ograjen z žico, poleg tega pa jaz sam pregledam vse živali pregledam zjutraj in zvečer. Tudi pes bi opazil, če bi kakšna čudna prišla zraven in ovce same bi naredile cel halo, ampak veste, še nikdar v življenju nisem videl take sorte.”

„Se je letos zgodilo karkoli nenavadnega, medtem ko ste bili z ovcami v gorah?”

„Prav nič,” je odgovoril. „Bilo je mimo, kolikor se le da.” „Ste bili celo poletje sami zgoraj?”

„Ne, nisem bil sam. Vsak drugi dan je prišel sodelavec iz mesta, včasih kak opazovalec iz državnih uradov. Enkrat na teden sem šel v mesto - takrat je za ovce skrbel moj namestnik. Treba je obnoviti zaloge in take reči.”

„Torej niste bili ves čas sami?”

„Ne. Poletje traja, dokler ne zapade preveč snega in do pašnikov je le kakšno uro in pol vožnje z džipom. Sprehod, tako rekoč. Seveda, ko pa enkrat pade sneg in avtomobili ne morejo več skozi, ostanete zgoraj celo zimo.”

„Torej zdaj zgoraj ni nikogar?”

„Nikogar razen lastnika vile.”

„Lastnik vile? Toda rekli so mi, da posestva že leta nihče ne uporablja.”

Skrbnik je vrgle ogorek cigarete na tla in ga pohodil. „Saj ga ni, do zdaj. Jaz sem se vsa ta leta malo trudil z vzdrževanjem hiše in če ste kolikor toliko iznajdljivi, ni razloga, zakaj ne bi mogli živeti zgoraj. Elektrika, plin, telefon - vse dela. Niti ena šipa v oknih ni razbita.”

„Mož iz mestne hiše mi je rekel, da zgoraj ni nikogar.”

„Ti fantje marsičesa ne vedo. Od lastnika sem ves čas dobival še dodatne zadolžitve, dodatno delo, pa nisem nikomur nikdar nič povedal. Prosil meje, naj bom tiho.”

Hotel je pokaditi še eno cigareto, a je bil njegov zavojček prazen. Ponudil sem mu svoj do polovice spraznjeni zavojček Larks ter obenj priložil bankovec ta deset tisoč jenov. Za trenutek je okleval, predenje dal cigareto v usta. Vse ostalo je spravil v žep. „Lepa hvala,” je rekel.

„Kdaj se je torej prikazal lastnik?”

„Pomladi. Čeprav še niti ni bila zares pomlad, moral je biti marec. Nazadnje je bil gor pred petimi leti. Ne vem, zakaj se je po vsem tem času vrnil, ampak naj bo, to je njegova stvar, ne moja. Rekel mi je, naj nikomur nič ne povem. Že mora imeti svoje razloge za to. Kakorkoli že, od takrat je zgoraj. Na skrivaj mu kupujem hrano in gorivo ter mu nabavljeno vsake toliko časa dostavim z džipom. Zgoraj ima zalog vsaj za eno leto.”

„Je morda mojih let, z brki?”

„M-hm,” je dejal skrbnik. „To je on.”

„Naravnost odlično,” sem rekel. Fotografije mu nisem niti pokazal. Ni bilo potrebno.

NOČ V JUNITAKIJU

Nadaljnja pogajanja s skrbnikom so - ob dodatni finančni pozornosti - potekala gladko. Dogovorila sva se, da naju naslednji dan ob osmih zjutraj pobere v gostilni ter naju odpelje do pašnikov in vile v gorah.

„Dezinfekcija najbrž lahko počaka do popoldneva,” je dejal skrbnik. Življenjsko in realistično.

„Nekaj me pa vendarle skrbi,” je nadaljeval. „Od včerajšnjega dežja bodo tla razmočena in prek določene točke morda ne bomo uspeli priti z džipom, tako da vaju bom mogoče moral prositi, da od tam naprej pot nadaljujeta peš. Ne po lastni krivdi.”

„Prav,” sem odgovoril.

Ko sem se vračal po hribu navzdol v vas, sem se nenadoma spomnil, daje imel Podganin oče počitniško vilo na Hokkaidu. Spomnil sem se, da mi je Podgana pred mnogimi leti sam to povedal. Visoko sredi gora, velik pašnik, dvonadstropna hiša. Pomembnih podrobnosti se vedno spomnim veliko prepozno. Moralo bi se mi posvetiti v trenutku, ko sem dobil Podganino pismo. Če bi takoj pomislil na to, bi lahko stvari prišel do dna na mnogo bistveno lažjih načinov.

Jezen sam nase sem mukoma korakal po gorski cesti, ki je postajala vedno temnejša, nazaj proti mestu. V uri in pol, kolikor sem potreboval za pot nazaj, sem srečal tri vozila. Dva velika dizelska tovornjaka, do vrha naložena z lesom in en majhen traktor. Vsi so šli v dolino, a nihče ni ponudil, da me vzame s sabo. Toliko bolje, vsaj kar se mene tiče.

Ura je bila že čez sedem, ko sem končno le prišel v gostišče, in bilo je temno kot v rogu. Premražen sem bil do kosti. Ovčarski mladičekje pomolil smrček iz ute in zacvilil proti meni.

Oblečena v kavbojke in moj pulije, popolnoma zatopljena v računalniško igrico, sedela v skupni sobi blizu vhoda v gostilno. V tem prostoru je bil včasih najbrž salon, od katerega je vse do danes ostal veličasten kamin s pravim ognjiščem na drva. Poleg njega pa štiri računalniške igrice in dva fliperja poceni španske izdelave, model, kakršnega ne bi našli nikjer drugje.

„Sestradana sem,” je rekla.

Naročil sem nama večerjo in se na hitro okopal. Obrisal sem se in prvič po zelo dolgem času stopil na tehtnico. Petinšestdeset kilogramov - enako kot pred desetimi leti. Dodatni centimeter, ki sem ga bil pridelal okoli pasu, je izginil v preteklem tednu.

Ko sem se vrnil, je bila večerja že postrežena.

ZAKLETI OVINEK

Jutro je bilo hladno in megleno. Tiste ovce so se mi smilile. Predstavljal sem si, daje lahko prav brutalno doživetje, če moraš na tak dan plavati skozi mrzlo dezinfekcijsko sredstvo. Ali pa morda ovce ne čutijo mraza? Morda ovce sploh ničesar ne čutijo.

Kratka jesen se je na Hokkaidu že približevala koncu. Gosti sivi oblaki na severu so bili znanilci bližajočega se snega. Z letom iz septembrskega Tokia na oktobrski Hokkaido sem izgubil jesen. Ujel sem sicer njen začetek in konec, ne pa samega bistva jeseni.

Zbudil sem se ob šestih in si umil obraz. Sam sem sedel na hodniku in strmel skozi okno, dokler ni bil zajtrk pripravljen. Gladina reke je od prejšnjega dne znatno upadla in voda je bila zdaj že povsem bistra. Na nasprotnem bregu so se širila riževa polja, skozi katerih gosto, zrelo zelenilo so jutranje sapice brezciljno podile valove. Traktorje peljal čez betonski most proti hribom - leni zvok njegovega motorja je slabotno odzvanjal v vetru. Tri vrane so vzletele iz zdaj zlatega brezovega gozda. Zakrožile so nad reko in pristale na ograji pred neko zgradbo. Tam so občepele kot popolna kulisa za kakšno avantgardno dramo. Toda te vloge so se kmalu naveličale in ena za drugo odletele ob reki navzgor.

Natančno ob osmi uri je pred najinim gostiščem parkiral star džip s skrbnikom ovc za volanom. Zložljiva streha je bila vanj vdelana naknadno, tako sem sklepal, kajti džip je bil nekdaj last Enot za samoobrambo. Tako je vsaj zagotavljala identifikacijska tablica na sprednjem odbijaču.

„Veste, nekaj čudnega se dogaja,” je dejal skrbnik takoj, ko meje zagledal. „Hotel sem poklicati gor, anisem dobil zveze.” Zlezla sva na zadnje sedeže. Smrdelo je po bencinu. „Kdaj ste pa nazadnje poskušali poklicati?”

„Okrog dvajsetega prejšnji mesec, najbrž. Od takrat se nismo slišali niti enkrat. Ponavadi pokliče on, kadar kaj potrebuje. Sporoči mi svoj nakupovalni seznam ali kaj takega.”

„Ali je telefon sploh zvonil?”

„Niti signala, daje zasedeno, ni bilo. Mora biti kaj narobe z napeljavo, kar sploh ni neverjetno, če je zgoraj veliko snega.” „Toda, saj letos sploh še ni snežilo.”

Skrbnik se je ozrl proti strehi džipa in zasukal glavo, da mu je zapokalo v vratu: „To pomeni, da bomo morali gor in preveriti na lastne oči, ne?”

Prikimal sem. Bencinski hlapi so me delali omotičnega. Prečkali smo betonski most in začeli pot po isti cesti, po kateri sem šel včeraj. Ko smo se peljali mimo občinske ovčje staje, smo se vsi trije obrnili ter pogledali stebra in napis med njima. Kmetija je utelešala mir in tišino. Lahko sem si predstavljal ovce, kako s prozorno modrimi očmi strmijo v svoje lastno tiho vesolje. „Dezinfekcijo ste preložili na popoldan?”

„Ja, saj se nič ne mudi, le pred snegom je treba opraviti.” „Kdaj pa mislite, da bo začelo snežiti?”

„Ne bi bil presenečen, če že ta teden,” je dejal skrbnik. Z eno roko na volanu je pogledal navzdol in zakašljal. „Vendar se pred novembrom sneg ne bo začel prijemati. Ste bili kdaj v teh krajih pozimi?”

„Ne,” sem odgovoril.

„No, ko se enkrat začne nabirati, se kar grmadi na kupe, kot da bi popustil kak preklet jez. Potem se lahko le zavlečete v toplo izbo in sklonite glavo, početi namreč nimate kaj. Mislim, da ljudem v resnici nikdar ni bilo namenjeno, da bi živeli v teh krajih.”

„Saj vendar sami že ves čas živite tu!”

„Zato ker imam rad ovce. Ovce so po naravi dobrega srca. Zapomnijo si celo različne obraze. Leto med njimi mine, preden se dobro zaveš, nakar se leta hitro začnejo nalagati eno na drugo. Jeseni se parijo, pomladi so jagenjčki, poleti paša... Jagenjčki zrastejo in jeseni se parijo oni. In tako dalje in tako dalje. Vse se ponavlja. Ovce se vsako leto spreminjajo, jaz pa sem vedno starejši. In starejši kot sem, manj me mika, da bi se preselil nazaj v mesto.” „Kaj ovce počnejo pozimi?” je vprašala moja punca. Skrbnik se je obrnil in se zastrmel vanjo, vsesal se je v njen obraz, kot daje prej sploh ne bi opazil. Čeprav je bila cesta ravna in asfaltirana in ni bilo nikier nobenega rirupeaa avtnmnhila sem se spotil od strahu.

„Celo zimo ostanejo v staji,” je dejal in se končno le obrnil naprej.

„Se nič ne naveličajo?”

„Se vi nikdar ne naveličate vašega življenja?”

„Ne bi mogla reči.”

„No, enako je z ovcami,” je dejal skrbnik. „0 teh rečeh ne razmišljajo, a tudi če bi, jim ne bi dosti pomagalo. Prezimijo pač -meljejo seno, ščijejo, sem in tja se spričkajo, razmišljajo o jagenjčkih, ki rastejo v njihovih trebuhih.”

Hribi so postajali čedalje bolj strmi in cesta je pričela vijugati v serpentinah. Na obeh straneh so se pašniki počasi umikali strmim stenam pragozda. Sem in tja se je med drevjem zasvetlikala dolina pod nami.

„Če bi bil sneg, nikakor ne bi mogli gor,” je dejal skrbnik. „Saj takrat niti ni treba hoditi gor.”

„Ni na tem področju nobenih smučišč ali pohodniških poti?” sem vprašal.

„Ne, tukaj ne, zato tudi ni nobenih turistov in ker ni turizma, tudi razvoja ni. Do začetka šestdesetih je mesto služilo kot zgled za kmetovanje v hladni klimi, a odkar imamo presežke v produkciji riža, se nikomur več ne ljubi ukvarjati se s kmetovanjem v hladilniku. Človek bi rekel, da je to kar razumna odločitev.”

„Kaj pa se je zgodilo z lesnimi žagami?”

„Ni bilo dovolj ljudi, da bi delali na njih, zato sojih preselili v manj odročne kraje. Nekaj manjših še vedno obratuje v okoliških vaseh, a ne prav dosti. Les, ki ga tukaj posekajo, odpeljejo naravnost v Nayori ah Asahikawo. To je tudi razlog, zakaj so ceste povsem nove, medtem ko mesto razpada. Velik tovornjak z zimskimi gumami se lahko prebije skozi večino snežnih preprek.”

Ne da bi se zavedal, sem dal med ustnici cigareto, a preden sem jo prižgal sem se spomnil na bencinske hlape, zato sem jo vrnil v zavojček in raje sesal limonin krhelj. Rezultat: neobičajen okus po bencinu z aromo limone.

„Se ovce prepirajo?” je vprašala moj punca.

„Stavite lahko, da se,” je odgovoril skrbnik. „Vse živali, ki živijo v skupinah, se prepirajo. Vsaka ovca ima točno določeno vlogo v svoji skupini. Vzemite na primer petdeset-glavo čredo -od prve do petdesete jih lahko vse razvrstite po pomembnosti in vsaka od njih se dobro zaveda, na katero mesto sodi.” „Osupljivo,” je rekla.

„Zato jih je toliko lažje obvladati. Prepričajte prvo in vse ostale ji bodo sledile, ne da bi kaj vprašale.”

„Toda, zakaj bi se potem prepirale, če vsaka ve, kje je njeno mesto?”

„Recimo, da se katera izmed njih poškoduje in opeša - potem postane njen položaj negotov. Ovce, ki so po položaju za njo, postanejo požrešne in začne se boj za boljši položaj. Ponavadi traja kakšne tri dni.”

„Uboge stvarce.”

„No, saj na koncu koncev se vse poravna. Ena ovca izgubi položaj in na njeno mesto pride druga, mlajša. Nazadnje pa se tako ali tako vse zaključi pri mesarju. Potem ni več ne številke ena ne številke petdeset, samo še en velik piknik.”

„Hmm,” je rekla.

„A pravi reveži so ovni - saj poznata zgodbo o ovčjih haremih,

ne?”

„Ne, jaz je ne,” sem rekel.

»Najvažnejša stvar pri vzreji ovčje prav gotovo parjenje. Morate jih držati ločene - fante s fanti, punce s puncami, ko je čas za parjenje pa spustite enega ovna v ženski tamar. Običajno je to najmočnejši samec, oven številka ena. Z drugimi besedami: postrežete jim najboljše seme. Čez mesec dni, ko je posel opravljen, vrnete ovna v moški tamar, kjer se je vmes seveda vzpostavila čisto nova hierarhija. Oven pa je v mesecu dni, ko je pridno stregel s svojimi uslugami, shujšal na polovico prejšnje teže in nima možnosti, da bi zmagal v kakšnem dvoboju, zato se vsi ostali samci obrnejo proti njemu. Res žalostna zgodba.”

„In kako se ovce spopadajo?”

„Trkajo z glavami. Ovčje čelo je na zunaj trdo kot jeklo, znotraj pa votlo.”

Nič ni rekla, le globoko zamišljena se je zdela. Verjetno sije skušala predstavljati jezne ovce, kako se z glavami zaletavajo druga v drugo.

Čez kakšnih trideset minut se je asfaltna cesta končala in se zožila na polovico prejšnje širine. Z obeh strani nas je kakor velikanski valovi objel temen pragozd. Temperatura se je še bolj spustila.

Cesta je bila grozna. Džip je premetavalo kakor iglo na seizmografu. Bencin v kanti ob najinih nogah je divje butal ob plastične stene, kar je zvenelo precej zlovešče - kot da možgani butajo ob lobanjo, pripravljeni, da vsak trenutek poletijo ven. Sem bil živčen? Prav gotovo.

Taka cesta se je nadaljevala kakšnih dvajset, trideset minut. Niti toliko se nisem mogel umiriti, da bi pogledal na uro. Ves ta čas

ni nihče spregovoril. Trdno sem se držal pasu, ki je bil pritrjen k sedežu, ona pa se je obesila na mojo desno roko. Skrbnik se je koncentriral na držanje volana.

„Levo,” je nenadoma spregovoril. Ne da bi vedel, kaj naj pričakujem, sem se obrnil in zagledal, kako se je stena temnega gozda nenadoma razprla. Bilo je, kot da so tla padla v prepad. Pod nami se je odprla velikanska dolina in pogled je bil zares veličasten, a brez kančka topline. Gole skale, oropane življenja so izdihavale grozo.

Zdaj se je naravnost pred nami pojavil spolzek, stožčast vrh, katerega konica je bila razobličena, kot da se gaje lotila neka velikanska sila in ga ukrivila.

Z rokami trdno objemajoč volan je skrbnik potisnil brado daleč naprej, v smeri bližajoče se gmote.

„Na drugo stran tele reči smo namenjeni.”

Močan veter je vel po strmem pobočju navzgor ter iz doline prinašal debele plasti listja. Sem in tja nam je šipo oškropil s kot pršec lahnim slapom peska.

Tik pod vrhom so se serpentine končale, pobočje na naši desni se je spremenilo v rob pravega vulkanskega kraterja, ki je počasi preraščal v strmo skalnato steno. Po ozki skalnati polički, izklesani v brezoblično gmoto skalovja je naš džip počasi lezel naprej.

Vreme se je nenadoma poslabšalo. Zaplate nebesne sivine obarvane rahlo modrikasto so se naveličale svoje neškodljivosti in se prelevile v neenakomerno, zamolklo črnino. Zdaj so gore postale zlovešče in zlovoljne.

V kotlu, ki so ga izoblikovali gorski grebeni, so besneli vetrovi. Strašno so zavijali in tulili. Otrl sem si znojne kapljice z obrvi, a hladen pot me je oblival tudi pod puloverjem.

Skrbnik je našobil ustnice vsakokrat, ko se je kolo zavrtelo v prazno in venomer sukal volan v desno, desno in desno. Potem se je nagnil naprej, kot da nečemu napeto prisluškuje, ter začel počasi upočasnjevati avto, dokler ni tik pred ovinkom do konca pohodil zavore. Ugasnil je motor, nakar smo brez besed obsedeli sredi ledene tišine. Slišalo se je le, kako veter raziskuje pokrajino pod sabo.

Skrbnik je še vedno držal obe roki na volanu. Zdelo se mi je, daje minilo vsaj pol ure, predenje stopil ven in s peto svojega delovnega čevlja potrkal ob tla. Tudi jaz sem zlezel iz avta in stopil zraven njega ter si ogledoval površino cestišča.

„Ne kaže dobro,” je dejal skrbnik. „Deževalo je veliko močneje, kot sem predvideval.”

Meni se cesta sploh ni zdela tako zelo razmočena. Prej nasprotno; zdela se mi je suha in zbita.

„Jedro je premočeno,” mi je razložil. „Vsakogar prevara, a v teh krajih so stvari drugačne, kot se morda zdijo.”

„Drugačne?”

Namesto, da bi mi odgovoril, je iz žepa potegnil cigareto in jo prižgal. „Pridite z mano.”

Šla sva kakšnih dvesto metrov naprej, do naslednjega ovinka. Bilo je neprijetno hladno. Zapel sem si vetrovko do vratu, a meje vseeno zeblo.

Skrbnik se je ustavil na mestu, kjer je začela cesta zavijati. Obrnjen proti skalnati steni na desni strani se je nakremžil, med ustnicami pa mu je še vedno visela cigareta. Voda, svetlo glinene barve, je kapljala iz sredine stene, stekla po skali navzdol in počasi prečkala cesto. S prstom sem potegnil po površini stene. Bila je dosti bolj porozna, kot se je zdelo na prvi pogled. Površina se je zdrobila že ob najlahnejšem dotiku.

„Ta ovinek je najbolj vražji od vseh,” mi je razložil skrbnik. „Vse se kruši, a to še ni vse. No, nesrečo prinaša. Celo ovce se ga bojijo.”

Skrbnik je zakašljal in vrgel ogorek na tla. „Tega ne delam z veseljem, a ne bi rad tvegal.”

Prikimal sem.

„Mislite, da bosta zmogla preostanek poti peš?”

„Pešačenje samo ni problem. Vibracije, kijih bo najinahoja oddajala, me delajo živčnega.”

Skrbnikje še enkrat močno butnil s čevljem ob tla. Odgovor, ki je sledil drobec sekunde kasneje, je zvenel zamolklo in depresivno. „Za hojo je varno.”

Vrnila sva se k džipu.

„Kakšnih pet kilometrov je še od tod naprej,” je rekel skrbnik. „Tja boste prišli v uri in pol, čeprav je ona z vami. Cesta je ravna in ne preveč strma. Žal mi je, da vaju na morem peljati do konca.”

„Je že v redu. Hvala vam za vse.”

„Mislita ostati tam zgoraj?”

„Ne vem. Morda se že jutri vrneva v dolino, morda šele čez teden dni. Odvisno, kako se bodo stvari razvile.”

Vzel je še eno cigareto, a zdaj je pričel kašljati, še preden jo je utegnil prižgati. „Ampak bodita previdna. Vse kaže, da bo kmalu začelo snežiti in če vaju enkrat zamede, ne bosta več prišla od tod.”

„Pazil bom,” sem rekel.

„Zraven vhodnih vrat je poštni nabiralnik. Na dnu je shranjen ključ. Uporabita ga, če slučajno ne bo nikogar tam.”

Pod svinčeno sivim nebom smo začeli raztovaijati džip. Odložil sem vetrovko in oblekel debelo gorsko jakno. Še vedno meje zeblo.

Z velikimi težavami je skrbniku uspelo obrniti džip. Večkrat se je zaletel v skalnato steno in vsakokrat, ko je zadel vanjo, je odletelo nekaj koščkov. Ko mu je končno le uspelo do konca obrniti, je potrobil in nama pomahal v slovo. Pomahal sem nazaj. Džip se je zamajal okrog ovinka in izginil.

Ostala sva povsem sama. Kot da bi naju odvrgli na konec sveta.

Odložila sva nahrbtnike na tla, stala brez besed in skušala zbrati misli. Pod nama je vitek trak srebrne reke vijugal po dolini navzdol. Oba njena bregova sta bila poraščena z gostim, zelenim gozdom. Prek doline so v jesenskih barvah valovali nizki hribčki, za njimi pa se je razširjala meglena ravnica. Ozki stebrički dima so se dvigali iznad polj, kjer so zažigali slamo ostalo po žetvi riža. Razgled, da ti vzame dih, a se nisem zato počutil nič bolje. Vse se je zdelo tako oddaljeno, tako odtujeno.

Nebo je bilo obteženo z vlago in prekrito z oblaki, povezanimi v veliko sivo pregrinjalo, ki je posrkalo vase vso svetlobo. Pod nami so se podili gosti črni kupčki oblačne tvarine, tako blizu, da bi jih skoraj lahko prijel z roko. Oblaki so se z neverjetno hitrostjo podili s celinske Azije preko Japonskega moija čez Hokkaido proti Onkhotskemu morju. Vse to je botrovalo dejstvu, da sem začel razmišljati, kako je vse okoli mene že davno in daleč vnaprej obsojeno na propad. En podivjali piš vetra pa naju bi ta polica zdrobila in odnesla v globine prepada.

„Daj, premakniva se,” sem rekel in si oprtal na rame svoj gromozanski nahrbtnik. Nekaj groznega - ali dež ali žled - je viselo v zraku in zelo sem si želel biti blizu nečesa, kar ima streho. Resnično si nisem želel, da bi me v tem mrazu še premočilo.

Na hitro sva se torej odpravila stran od "mrtvečeve ride”. Skrbnik je imel prav: kraj je resnično prinašal nesrečo. Takoj ko sva prvič prišla na to mesto, je moje telo začutilo pretečo grožnjo in ta občutek se je znotraj možgan počasi spremenil v opozorilni signal. Kot da bi prečkal reko in kar naenkrat stopil v par stopinj toplejše blato.

Zven najinih korakov se je večkrat spremenil, čeprav sva prehodila le kakšnih tristo metrov. Sem in tja so nama pot presekali majhni potočki, ki jih je hranila izvirska voda.

Niti ko sva prišla izza ovinka, se nisva upočasnila - čim hitreje sva hotela priti čim dlje stran od tega zakletega kraja. Sele čez kakšne pol ure sva se malo sprostila, najbrž tudi zahvaljujoč strmi steni, ki se je spremenila v manj prepadno pobočje, poraslo z drevesi.

Ko sva enkrat prišla tam mimo, preostali del poti ni bil več težaven. Cesta je postala položna, gore pa so izgubile svojo ostrino. Počasi sva se znašla sredi mirne, idilične gorske pokrajine.

Kopasti vrh, ki smo ga prej od daleč opazovali, je bil čez pol ure že za nama. Prišla sva na ravnino, obkroženo z gorskimi vrhovi, ki so se zdeli kakor izrezani iz papirja. Kot da bi se sesula zgornja polovica velikanskega vulkanskega kraterja. Neskončno moije brez, odetih v jesenske barve, se je raztezalo v vse smeri. Med brezami sta se svetila pisano obarvana praprot in podrast, sem in tja pa tudi kakšno podrto drevo, rjavo in gnijoče.

„Kar prijeten kraj,” je dejala moja punca.

Po tistem ovinku je bil tole res prijeten kraj.

Cesta naju je popeljala naravnost skozi morje brez. Bila je povsem ravna in komaj dovolj široka, da bi po njej lahko peljal džip. Niti enega ovinka, nobenih strmih vzpetin. Če si gledal naravnost naprej, se je ves svet združil v eno samo točko. Še celo črni oblaki so hiteli natančno skozi tisto točko.

In tiho je bilo. Neskončna gozdna širjava je vase posrkala celo zavijanje vetra. Ozračje je pretrgal krik debelega, črnega ptiča. Ko je ta izginil iz našega obzorja, je nazaj privrela tišina in kot viskozna tekočina počasi napolnila vse pore in kotičke. Listje, ki je odpadlo na pot, je bilo razmočeno od dežja izpred dveh dni. Cesta se je zdela prav tako neskončna kakor brezov gozd okoli nje. Težki, nizki oblaki, ki so še trenutek nazaj delovali grozeče, so skozi gozdne veje postali povsem nadrealni.

Čez kakšnih petnajst minut sva prispela do čistega potočka, prek katerega je bila speljana čvrsta brezova brv z ograjo, v bližini pa se je bleščala majhna jasa. Odložila sva torbe, se spustila do potočka in se odžejala. To je bila najboljša voda, kar sem jih kdaj okusil. Mrzla, da so mi od nje pordele roke, in sladka, z rahlim okusom po zemlji.

Oblaki so še kar naprej hiteli po začrtani smeri, a vreme se je nedvomno izboljševalo. Popravila je vezalke na svojih pohodnih čevljih, jaz pa sem se naslonil na ograjo in si prižgal cigareto. Nekje spodaj sem zaslišal slap. Ni bil prav velik, vsaj ne po zvoku sodeč. Z najine leve je pripihljala igriva sapica, razburkala kupe listja in ga raztrosila naokrog.

Pokadil sem do konca in pohodil ogorek, v istem trenutku pa zraven svojega zagledal še enega. Pobral sem ga. Sploščen Seven

Starš. Ni bil razmočen, torej ni bil star več kot dva dni, to pomeni, daje bil od včeraj ali danes.

Skušal sem se spomniti, katero znamko je kadil Podgana, a se nisem mogel spomniti niti, ali je sploh kadil. Obupal sem in vrgel ogorek v potok. Tok ga je v trenutku odplavil naprej.

„Kaj je?” j e vprašal a.

„Našel sem svež cigaretni ogorek, kar pomeni, daje na tem mestu še nedavno tega nekdo kadil, prav kakor zdaj jaz.”

„Tvoj prijatelj?”

„Kobi le vedel.”

Usedla se je poleg mene in si počesala lase nazaj. Po dolgem času mi je spet pokazala ušesa. Zvok slapa je v trenutku zamrl in se le počasi vrnil nazaj.

„So ti moja ušesa še vedno všeč?” je vprašala.

Nasmehnil sem se in hitro stegnil roko, da se jih dotaknem.

„Veš, da so mi,” sem dejal.

Čez naslednjih petnajst minut se je cesta nenadoma končala, hkrati z njo pa tudi brezov gozd. Pred nama se je odprl velikanski pašnik.

Obkoljen je bil z ograjo iz lesenih količkov, postavljenih kakšnih pet metrov vsak sebi, med katerimi je bila napeljana stara, zarjavela žica. Našla sva, vsaj tako se je zdelo, najin cilj. Odrinil sem zdelana vrata in vstopil. Trava je bila mehka, zemlja pa črna in vlažna.

Črni oblaki so hiteli prek pašnika proti visokim, nazobčanim gorskim vrhovom. Gledal sem jih sicer iz druge perspektive, a pravzaprav ni bilo nobenega dvoma: to so bile gore s Podganine fotografije. Ni mi bilo treba še enkrat preveriti.

Občutek, ko sem s svojimi očmi zagledal tisto, kar sem že stokrat videl na sliki, je bil nenavaden in meje navdajal z nemirom. Nisem mogel dojeti globine tega kraja, zdel se mi je neresničen. Ne dejstvo, da se jaz končno nahajam tu, ampak kraj sam. Kot daje nekdo začasno pač sestavil posamezne delčke skupaj tako, da bodo čimbolj podobni sceni na fotografiji.

Naslonil sem se na vrata in vzdihnil. To je bilo to. To je bilo to, kar sva toliko časa iskala. Alije imelo najino iskanje kakšen pomen ali ne - našla sva.

„Uspelo namaje, kaj?” je rekla in se dotaknila moje roke.

„Uspelo nama je,” sem rekel. Vse druge besede bi bile odveč.

Naravnost na drugi strani pašnika je stala stara dvonadstropna hiša kot iz kakšne ameriške veleposesti. Hiša, ki jo je Ovčji profesor zgradil, štirideset let preden jo je Podganin oče kupil. V bližini ni bilo ničesar, s čimer bi jo lahko primeijal, tako da iz najine razdalje ni bilo mogoče oceniti, kako velika je. Bilaje, to je dejstvo, čokata in brezizrazna. Bela fasada se je pod zakritim nebom zavila v težko sivino. Na prednji strani je iz sredine strehe gorčične, skoraj rjaste barve, štrlel štirikoten dimnik. Namesto ograje je hišo varovala živa meja. Posestvo je delovalo nenaravno nenaseljeno. Bolj sem gledal to hišo, bolj se mi je zdela čudna. Ni bila ne pretirano negostoljubna ne hladna niti ni bila čudno zgrajena, še manj potrebna popravila... Bilaje le... čudna. Kot da bi se veliko bitje postaralo, ne da bi kdaj uspelo izraziti svoja občutja. Pa ne da jih ne bi znalo izraziti, le ni vedelo točno, kaj naj izrazi.

Kar naenkrat je vse dišalo po dežju. Čas, da se premakneva. Šla sva čez travnik proti hiši. Oblaki, ki so zdaj divjali iz zahoda, niso bili več nedolžne bele kepice. Bližali so se veliki, grozeči dežni oblaki.

Pašnik je bil gromozanski. Zdelo se je, da se nikamor ne premakneva, pa naj sva hodila še tako hitro. Nisem si mogel ustvariti občutka za razdalje. To je bil prvi odprt in položen teren, po katerem sva hodila, tako da so se celo zelo oddaljene stvari zdele dosegljive.

Jata ptičje prekrižala pot oblakom, namenjenim na sever.

Ko sva se končno le približala hiši - zdelo se mi je, daje trajalo ure - je že začelo škropiti. Od blizu je bila hiša večja in starejša, kot je delovala od daleč. Beli omet je bil mehurjast in je odpadal na vseh koncih. Koščki so ležali na tleh in se obarvali rjavo že mnogo pred zadnjim dežjem. Ko ste enkrat tako daleč, vam ne preostane nič drugega, kot da postrgate stran ves stari omet, preden začnete hišo na novo oblačiti. Ob misli, da bi moral prepleskati takole hišo, - zakaj sem sploh razmišljal o tem? - se mi je začelo vrteti. Hiša, v kateri nihče ne živi, je pač zapisana propadu in ta je bila, brez dvoma, na hitri poti do tja. Drevesa, ki so bolehno stavbo stiskala v objem, daje postala podobna drevesni hišici švicarske družine Robinson, pa so kipela od energije. Že dolgo jih ni nihče obrezal in njihove veje so se divje razpredale v vse smeri.

Kakšen podvig je moral biti za Ovčjega profesorja, zgraditi takšno vilo, tako visoko v gorah, po tako nemogoče vijugasti cesti. Sam je podiral les, sam je vse postoril, vanjo je nedvomno vložil tudi vse svoje prihranke. Zdaj pa je bil zaprt v temno sobo Hotela Delfin! Ne bi si mogli izmisliti boljšega (ali pa hujšega) primera, kako kruto življenje ne izpolni svojih obljub.

Obstal sem na mrzlem dežju in strmel navzgor v hišo. Niti od blizu ni kazala znakov, da bi v njej kdo prebival. Na lesenih polknih se je nabralo več plasti finega prahu. Okna so bila ozka, visoka in dvokrilna. Dežje preoblikoval in strdil prah v najrazličnejše figure, na katere je veter naložil nov sloj prahu, katerega je potem znova učvrstil dež.

Na sredi vhodnih vrat je bila v višini oči kakšnih deset kvadratnih centimetrov velika steklena ploščica, z notranje strani prekrita s krpo. Tudi medeninasto tolkalo je bilo prekrito s peskom in če si se ga dotaknil, so se z njega začele luščiti drobtinice. Kljuka je bila majava kot star kočnik, vrata pa se kljub temu niso vdala. Trije hrasti so padli zanje in bila so dosti trpežnejša, kot so izgledala. Nekajkrat sem glasno potrkal - kar tako, zaradi lepšega. Kot sem pričakoval, ni nihče odgovoril. Edina posledica mojega početja so bile bolečine v roki. Krošnje velikih hrastov za nama so se majale v vetrn in naju zasipale s peskom.

Kot nama je povedal skrbnik, je bil ključ v nabiralniku. Staromoden ključ, obrabljen in obledel od mnogih prijemov.

„Niso malo neprevidni, da kar tako pustijo ključ?” je vprašala moja punca.

„Poznaš vlomilca, ki bi prišel vso pot do sem, nekaj ukradel in potem to še spravil v dolino?”

Ključ se je neverjetno dobro usedel v ključavnico. Obrnil sem ga, daje glasno zaškrtalo in vrata so se odprla.

Bilo je mračno, nenaravno mračno. Polkne so bile že dolgo časa zaprte in kar nekaj časa sem potreboval, da so se moje oči privadile temi. Vse se je mračno bleščalo.

Soba je bila velika. Velika in tiha, dišala pa je kot star senik. Vonj, ki sem se ga spominjal še iz otroštva. Staro pohištvo in obrabljene preproge. Zaprla sva vrata za sabo in veter je v hipu obmolknil.

„Zdravo?” sem zavpil. „Je kdo doma?”

Seveda ne, jasno, da ne. Le dedkova ura nad kaminom je tiktakala čas v prazno.

Za hip se mi je zvrtelo. V temi se je čas prekucnil na glavo, trenutki so se prekrili, spomini nagrmadili na kup. Potem je bilo vsega konec. Odprl sem oči in vse je bilo spet na svojem mestu. Pred mojimi očmi je bil spet samo siv prostor in nič drugega.

„Si v redu?” meje zaskrbljeno vprašala.

„V redu,” sem odgovoril. „Poglejva še v drugo nadstropje.”

Medtem ko je iskala stikalo, da bi prižgala luči, sem odšel proti stari uri. Navijala se je s tremi utežmi, privezanimi na verižice in čeprav so vse že skoraj ležale na tleh, je ura še vedno tiktakala. Sodeč po dolžini verižic, so uteži potrebovale teden dni, da so se iztekle do tal, kar je pomenilo, daje uro nekdo navil v zadnjem tednu dni.

Potegnil sem uteži nazaj na vrh, se usedel na kavč in stegnil noge. Star kavč, še izpred vojne, a vseeno kar udoben. Ne premehek in ne pretrd je dišal, kakor včasih dišijo dlani.

Klik in prižgale so se luči. Prišla je iz kuhinje, se usedla na stol

ter prižgala eno svojih odišavljenih cigaret. Tudi jaz sem prižgal eno njeno - postale so mi všeč.

„Izgleda, da se je tvoj prijatelj odločil, da bo prezimil tukaj,” je rekla. „V kuhinji je dovolj goriva in hrane za celo zimo. Pravi supermarket.”

„0 njem pa ne duha ne sluha.”

„Kaj pa zgoraj?”

Zraven kuhinje je bilo stopnišče in povzpela sva se po njem. Na sredi poti so stopnice zavile pod pravim kotom in zdelo se je, da nisva stopila le v drugo nadstropje, marveč v povsem drug sloj atmosfere.

Tam so bile tri spalnice: ena velika na levi strani hodnika in dve manjši na desni strani. V vsaki je bilo le najnujnejše pohištvo in vse • tn so bile mračne. V veliki sobi je bila zakonska postelja in kozmetična omarica. Vse tri postelje so bile reducirane na golo ogrodje. Čas je negibno visel v zraku.

Le v najbolj oddaljeni, najmanjši spalnici je bilo zaznati sledove človeške prisotnosti, čeprav so bili tudi tu precej malo opazni. Postelja je bila skrbno postlana, v vzglavnik je bila izdolbena plitva vdolbinica, ob njem pa je ležala zložena modra pižama. Starinska svetilka na nočni omarici je stražila odprto, narobe obrnjeno knjigo. Roman iz zbirke Conrad.

Ob postelji je bil predalnik iz težke hrastovine, v njem pa cela zbirka moških puloverjev, srajc, trenirk, nogavic in perila. Trenirke in puloverje so leta neprestanega nošenja sicer že dobro zdelala, a videlo se je, da so dobre kvalitete. Prepričan sem bil, da semjih nekje že videl. Gotovo so bili Podganini. Srajce obsega devetintrideset centimetrov okoli vratu, trenirke številka devetindvajset.

Ob oknu sta stala stara miza in stol, preproste izdelave, kakršno se dan danes le še redko vidi. V predalu mize sem našel poceni nalivnik, tri škatlice pumpic in komplet pisem - nič od tega še ni bilo uporabljeno. V drugem predalu napol porabljen sirup proti kašlju in kup najrazličnejših, drobnih predmetov. Tretji predal je bil prazen. Nobenega dnevnika, nobenih zapiskov, ničesar osebnega. Znebil se je vsega nepotrebnega. Vse je pospravil. Preveč vsega. S prstom sem potegnil po površini mize. Prah gaje sicer belo obarval, a ni ga bilo veliko - morda za kak teden.

Odprl sem dvokrilno okno in odstrl polkne. Nizki, črni oblaki so se splazili noter. Veter je postal še močnejši, skoraj sem ga lahko videl, kako se prekopicuje po pašniku kakor divja žival. Za njim so bile breze, še za njimi pa gore - kakor na fotografiji. Le ovc ni bilo.

Vrnila sva se v pritličje in se usedla na kavč. Dedkova ura je zakašljala, kot da se želi uglasiti, in dvanajstkrat odbila. Ostala sva tiho, dokler ni do konca izzvenel še zadnji ton.

„Kaj pa zdaj?” je vprašala.

„Zdaj bova pa čakala. Kaj pa naj drugega?” sem rekel. „Podgana je bil tu pred tednom dni. Vse njegove stvari so še vedno tu. Mora se vrniti.”

„Kaj pa, če že pred tem zapade sneg? Morala bova ostati tu vso zimo, vmes pa nama bo potekel čas.”

Imela je prav.

„Tvoja ušesa ničesar ne sporočajo?”

„Zdaj ne delajo. Kadar jih odprem, me začne boleti glava.”

„No, potem pa najbolje, da se zlekneva in počakava Podgano,” sem predlagal.

Kar je - lepše povedano - pomenilo, da nama je zmanjkalo drugih možnosti.

Šla je v kuhinjo, da nama pripravi kavo, jaz pa sem hitro še enkrat pregledal dnevno sobo, od enega kota do dmgega. Kamin, pravi, delujoči kamin je bil vgrajen v sredino glavne stene. Bilje čist in pripravljen, da se ga zaneti, a v zadnjem času ga ni nihče uporabljal. Na tleh ognjišča je ležalo nekaj hrastovih listov, ki so noter padli skozi dimnik. Zraven je stal velik, povsem poln rezervoar s kerozinom.

Naprej od kamina je stala zastekljena stenska omara, tako polna starih knjig, daje pokala po šivih. Izbral sem si nekaj izvodov in jih prelistal. Izdane so bile še pred vojno in praktično vse so bile brez vrednosti. Zemljepis in znanost in zgodovina in filozofija in politika. Razen kot dokument, kako naj bi izgledala knjižnica intelektualca izpred štiridesetih let, niso imele prav nobene vrednosti. Nekaj je bil celo povojnih izdaj, vendar podobne teže. Le Plutarhova Življenja in Izbrane grške tragedije ter peščica drugih romanov so uspeli preživeti razjedo časa. To je bilo zame nekaj novega: nikdar prej še nisem videl tako obsežne zbirke povsem neuporabnih zapisov. Zraven knjižnih je bila še dekorativna polica

- tudi ta je bila vzidana v steno - na njej pa je stal stereo, ojačevalec, visoki zvočniki in gramofon - vsi so bili modemi sredi šestdesetih let. Kakšnih dvesto starih plošč, vse popraskane do nerazpoznavnosti, a te vsaj niso bile brez vrednosti. Glasbeni okus ne zastara tako hitro kot ideologije. Vključil sem vakuumski ojačevalec, naključno izbral ploščo in spustil iglo. Nat King Col in South of the Border. Prostor se je hipoma vrnil v petdeseta leta.

Na nasprotni strani sobe so bila v steno v enakomernih presledkih vgrajena štiri dvokrilna, meter osemdeset visoka okna. Zunaj je zdaj deževalo, kot bi se utrgal hudournik. Siv dež, ki je zameglil obrise gorskih grebenov v daljavi.

Tla so bila prekrita z lesenim parketom, na sredi sobe pa je ležala preproga dimenzij meter in pol krat tri metre in pol, na kateri je stalo slikarsko stojalo, zraven njega pa stoječa svetilka. V kotu sobe je prah v debeli plasti pokrival jedilno mizo.

Soba s priokusom po praznem .

V eno izmed preostalih sten so bila neopazno skrita vrata, ki so se odpirala v shrambo prav spodobnih dimenzij. Taje bila do vrha nagrmadena z odvečnim pohištvom, preprogami, posodami, kompletom palic za golf, kitaro, žimnico, pregrinjali, gorskimi čevlji in starimi časopisi. Našel sem celo osnovnošolske kontrolke in letalo na daljinsko vodenje. Večina stvari je bila izdelanih v petdesetih ali šestdesetih letih.

Hišaje, kakor staromodna dedkova ura iz dnevne sobe, živela v svojem času. Kadar so bili ljudje v bližini, so dvignili uteži in ura je nekaj časa tiktakala, ko pa so ljudje odšli, so cele kepe časa ostale neizmeijene in obležale na tleh v obliki zbledelega življenja.

V dnevno sobo sem si odnesel nekaj starih revij. V eni izmed njih je bila reportaža s fotografijami o Alamu. John Wayne-ov režijski debut z izdatno podporo Johna Forda. Posneti želim veliki ep, ki bo prebudil srca Američanov, je dejal Wayne. Hudičevo kmečko je izgledal s tisto svojo bobrovo kapo.

Moja punca se je vrnila s kavo. Pila sva jo obrnjena drug proti drugemu, na okna paje sem in tja potrkala kakšna kapljica dežja. Mraz, ki je vdiral v sobo je zamrznil čas, daje tekel vse počasneje. Rumeni soj žarnic je lebdel po sobi kakor cvetni prah.

„Utrujen?” je vprašala.

„Najbrž že,” sem odvrnil, odsotno strmeč skozi okno. „Ves ta čas že letava okrog kot nora in iščeva, zdaj pa imava končno dober razlog, da se umiriva, pa se še ne morem prav navaditi na to. Tako sva se namučila, da bi našla kraj s fotografije, zdaj pa tu ni ne Podgane ne ovc.”

„Naspi se. Pripravila bom večerjo.”

Iz zgornjega nadstropja mi je prinesla odejo ter me pokrila. Pripravila je kerozinski gorilnik, mi potisnila cigareto med ustnice in mi jo prižgala.

„Malo volje pokaži, saj bo vse v redu.”

„Hvala,” sem rekel.

Potem je izginila v kuhinjo.

Tako samo se je moje telo občutilo težko. Potegnil sem dva dima in ugasnil cigareto. Pokril sem se do vratu in zaprl oči. Trajalo je kvečjemu nekaj sekund, da sem zaspal.

ONA ODIDE, LAKOTA PRIDE

Ura je odbila šest, ko sem se zbudil. Luči so bile ugasnjene, soba pa zavita v gost večerni mrak. Vse na meni, od jedra do konic prstov je otopelo. Tema se je razlezla po moji koži kakor črnilo. Nehalo je deževati in skozi steklene šipe sem lahko slišal petje nočnih ptic. Plameni gorilnika so bele stene poslikali z dolgimi in nežnimi plapolajočimi sencami. Vstal sem in prižgal svetilko, ki je stala zraven slikarskega stojala, ter odšel v kuhinjo, kjer sem spil dva kozarca mrzle vode. Na štedilniku je stal še vedno topel lonec z enolončnico. V pepelniku sta ležala dva ugasnjena ogorka njenih odišavljenih cigaret.

Takoj, nagonsko sem vedel, daje ni več.

Stal sem tam, držeč roke na pokrovu lonca, in skušal zbrati svoje misli.

Ni je bilo več, v to sem bil prepričan. Brez ugibanj ali prepričevanj. Dejstvo je bilo, daje ni. Ozračje praznine, ki je napolnjevalo hišo, je bilo dokončno in ni ga bilo mogoče zanikati. Ta občutek sem spoznal v mesecih tik preden me zapustila žena, ko sem tudi spoznal svojo punco.

Šel sem pogledat še v drugo nadstropje. Odprl sem vrata omare - niti sledu o njej. Izginili sta tudi torba in jakna, prav tako njeni čevlji iz veže. Brez dvoma - odšla je. Pogledal sem na vsa možna mesta, kjer bi mi lahko pustila sporočilo, a našel nisem ničesar. Najbrž je bila že v dolini.

Nisem mogel kar tako sprejeti dejstva, daje izginila. Bil sem komaj buden, a tudi če bi bil že povsem luciden, bi bilo to - kakor pravzaprav vse, kar se mi je dogajalo - daleč od mojega koncepta razumevanja realnosti, a vendar nisem mogel narediti nič drugega, kot da pustim stvarem, da gredo svojo pot.

Obsedel sem na kavču in nenadoma postal lačen. Seveda to ni bila običajna lakota.

Iz kuhinje sem se spustil v klet z zalogami in si odprl steklenico rdečega vina. Preveč ohlajeno, a pitno. Nato sem se vrnil v kuhinjo, si odrezal nekaj kosov kruha in olupil jabolko. Medtem ko sem čakal, da se hrana pogreje, sem spil tri kozarce vina.

Ko je bila večerja pripravljena, sem se preselil zajedilno mizo v dnevni sobi in poslušal Percy Faith Orchestra, ki je igral ”Prefid-io”. Po večerji sem spil kavo, ki je ostala v loncu, in si zavojček kart, ki sem ga zagledal na polici nad kaminom, razdelil za pasijanso. Igro so v devetnajstem stoletju izumili Angleži, kasneje je ostala popularna zaradi svojih preprostih pravil. Nek matematik je nekoč izračunal, da se izide vsaka petindvajseta igra. Poskusil sem trikrat - seveda neuspešno. Pospravil sem karte in posodo ter spil še preostalo vino.

Spustila se je noč. Zaprl sem polkna in se ulegel na kavč, kjer sem poslušal stare plošče.

Le kdaj se bo Podgana prikazal?

Če predpostavim, da se sploh bo vrnil, a navsezadnje si vendarle je pripravil zalog hrane in goriva za celo zimo.

A to so bile zgolj domneve. Podgana je morda obupal in se vrnil v mesto ali pa se je zapletel s kakšno žensko. Možno je bilo praktično vse.

Kar bi nadalje lahko pomenilo, da sem se znašel v fini godlji. Pretekla je natančno polovica mojega enomesečnega roka, ki se bo kaj kmalu v celoti iztekel. Če ne bo Podgane, ne bo ovce, le mož v črni obleki me bo obsodil na Gdtterddmmerung. Izvršil bo obljubljene grožnje, čeprav sem popolnoma nepomemben. V to sem bil prepričan.

Drugi teden oktobra je najbolj urbani čas življenja v mestu. Če se vse to ne bi dogajalo, bi zdaj mimo jedel omlete in pil viski. Lep čas, v lepem delu leta. Zvečer, ko neha deževati in se dvignejo meglice... koščki leda in masiven lesen šank... čas teče počasi in lahkotno kot nežen rečni tok.

Premlevajoč vse te reči, sem samega sebe zagledal kot drugo osebo; osebo, ki sedi v baru in si pusti streči z viski jem, brez ene same skrbi v življenju. Bolj ko sem razmišljal o tem, bolj je tisti drugi jaz postajal resničen, svet okoli mene pa je bledel v nerealnost.

Stresel sem z glavo, da bi se zjasnila.

Zunaj so nočne ptice tiho grulile.

Odšel sem na vrh in si pripravil posteljo v spalnici, ki je Podgana ni uporabljal. Žimnice, ijuhe in odeja so bile skrbno pospravljene v omaro ob stopnišču.

Pohištvo je bilo identično tistemu v Podganini sobi. Nočna omarica s svetilko, miza, stol in luč. Staromodno, iz obdobja, ko so stvari še izdelovali z namenom, da bi bile čimbolj funkcionalne in trpežne. Ne načičkane.

Z okna nad vzglavjem postelje se je videl pašnik. Deževalo ni več in debeli oblak nad nami se je začenjal parati. Sem in tja je na pašnik posvetil ljubek polmesec - kot da nekdo z velikansko žepno svetilko pregleduje morsko dno.

Še oblečen sem zlezel pod odeje in opazoval kako se scenografija pod mano raztopi in z kmalu spet prikaže. V mislih sem zagledal obledelo podobo svoje punce, kako prihaja izza zakletega ovinka, namenjena v dolino. Pregnal jo je Podgana, ki se je trudil posneti fotografijo črede ovac. Luna se je spet skrila za oblake in ko se je znova pojavila, so že vsi izginili.

Prižgal sem nočno svetilko in bral Sherlocka Holmesa.

NAJDBA V GARAŽI, MISLI SREDI PAŠNIKA

Ptice, kakršnih nikdar prej nisem videl, so kakor božični okraski visele s hrastov ob vhodnih vratih in brezbrižno čivkale. Svet se je v jutranji svetlobi vlažno bleščal.

V staromodnem toasterju, pri katerem je treba rezine obračati ročno, sem si popekel kruh. V ponvi sem stopil maslo in si spekel par jajc na oko. Zraven sem spil dva kozarca grozdnega soka. Počutil sem se osamljenega brez nje, a tolažilo meje dejstvo, da se sploh še lahko počutim osamljenega. Osamljenost konec koncev sploh ni tako slab občutek. Kakor mirna tišina, ki veje med hrasti, potem ko so odletele tiste drobne ptičke.

Pomil sem posodo, si obrisal rumenjak z ustnih kotičkov in si celih pet minut ščetkal zobe. Po tehtnem in dolgotrajnem preudarku sem se odločil, da se obrijem. Ob umivalniku sta bila skoraj povsem nova pločevinka pene za britje in Gillettova britvica, poleg njiju še zobna ščetka in pasta, milo, krema in celo kolonjska. Deset raznobarvnih brisač za roke je skrbno zloženih čakalo na stranski polički. Niti enega madeža ni bilo, ne na ogledalu ne na umivalniku, kar je povsem ustrezalo metodičnemu značaju Podgane.

Enak red je vladal tudi stranišču in v kopalnici. Umazanijo med ploščicami je poribal s čistilom in krtačo, da so se belo svetile. Prava umetnost! Kotliček z vodo na stranišču je dišal po ginu z limono, s kakršnim bi vam postregli v najbolj elegantnem lokalu.

Odšel sem v dnevno sobo, da pokadim svojo jutranjo cigareto. Ostali so mi še trije zavojčki Larks. Potem bo konec s kajenjem. Prižgal sem še eno cigareto in razmišljal, kako bo brez njih. Jutranje sonce je bilo čudovito in sedeti na tem kavču, ki se je povsem prilagodil mojim oblinam, se mi je zdelo pravi luksuz. Preden sem se dobro zavedel, je minila cela ura. Leno je odbilo devet.

Začenjal sem razumeti, zakaj je Podgana tako temeljito pospravil hišo, zakaj je zribal ploščice, zlikal srajce in se bril, čeprav je bil po vsej verjetnosti prepričan, da nikogar ne bo srečal. Če si tu zgoraj prenehal biti aktiven, si povsem izgubil občutek za čas.

Vstal sem, prekrižal roki in se sprehodil po sobi, toda našel nisem ničesar, kar bi bilo treba postoriti. Podgana je očistil vse, kar se je dalo očistiti. Pometel je celo prah, ki se je nabral pod stropom.

Zato sem se odločil, da grem na sprehod. Vreme je bilo naravnost sijajno. Peresno lahki oblaki, kakršne bi narisal z brezbrižnim potegom čopiča, so krasili nebo, ozračje pa je bilo prežeto s ptičjim žvrgolenjem.

Na zadnji strani hiše sem zagledal veliko garažo. Pred dvojnimi vrati na pročelju je ležal cigaretni ogorek. Seven Starš. Vendar je bil ta v primeijavi s prejšnjim že kar precej star. Papirje razpadal in na dan je že pogledal filter.

Pepelniki. V hiši sem videl le nega in še ta se je zdel nerabljen. Podgana ni kadil! Posvaljkal sem filter v dlani in ga vrgel nazaj na tla.

Odklenil sem velikanski zapah in odprl garažna vrata. Pred mano se je odprl ogromen prostor. Sončni žarki, ki so vdirali v notranjost skozi poke in špranje v stranskih stenah, so na temno zemljo izrisali več vzporednih linij. Smrdelo je po umazaniji in bencinu.

V sredini prostora je čepel star Toyota Land Cruiser. Na gumah nisem opazil niti drobnega madeža. Tank je bil skoraj poln. Potipal sem pod armaturko, kjer je Podgana vedno skrival ključe in kot sem pričakoval, so bili tam. Vtaknil sem jih v ključavnico in obrnil. Motorje v hipu zapredel. Tudi to se je skladalo s Podgano

- bilje nadarjen za uglaševanje avtomobilov. Ugasnil sem motor, vrnil ključe na mesto in se razgledal okoli voznikovega sedeža. Nič posebej vpadljivega - zemljevidi, brisača, pol čokolade. Na zadnjih sedežih, nenavadno umazanih za Podgano, so ležale velike klešče in zvitek žice. Odprl sem zadnja vrata in pometel smeti v roko. Podržal sem jih proti svetlobi, ki je uhajala skozi stranske špranje. Polnilo za blazine. Ali pa ovčja volna. Iz žepa sem potegnil robček in vanj zavil pometene smeti ter vse skupaj spravil v srajčni žep.

Nisem mogel razumeti, zakaj Podganam vzel avta. Dejstvo, daje avto ostal v garaži je lahko pomenilo dvoje: daje Podgana odšel v dolino peš ali da sploh ni odšel v dolino. Ne eno ne drugo ni imelo smisla. Še tri dni nazaj je bila cesta povsem varna. Bi zapustil hišo in tu zgoraj spal pod milim nebom?

Zbegan sem zaprl garažna vrata in odšel proti pašniku. Tako nerazumnim okoliščinam je bilo nemogoče najti razumno razlago.

Sonce je plezalo vse više po nebu navzgor in iz pašnika se je pričela kaditi megla. Gorski vrhovi so se zopet skrili med oblake, jaz pa sem bil ves omamljen od vonja sveže trave.

Sprehodil sem se skozi mokro travo prav po sredini pašnika. Našel sem staro avtomobilsko gumo, ki je bil že vsa bela in razpokana. Usedel sem se nanjo in opazoval okolico. Iz te perspektive meje hiša spominjala na belo skalo, ki štrli iz morja.

Osamljenost je priklicala spomine na otroštvo in plavanje v oceanu. Kadar sem plaval med dvema oddaljenima otokoma, sem se včasih ustavil na sredini in se razgledal naokrog. Nadvse smešno se mi je zdelo, da sem hkrati enako oddaljen od obeh. Precej čudno je bilo tudi razmišljati o tem, da v istem trenutku na obali ljudje hodijo okrog in se ukvarjajo s povsem običajnimi stvarmi. Vznemirljiv občutek, ugotoviti, da lahko družba povsem nemoteno shaja brez mene.

Kakšnih petnajst minut sem sedel, nato pa odtaval nazaj proti hiši, kjer sem se usedel na kavč v dnevni sobi in nadaljeval s prebiranjem Sherlocka Holmesa.

Ob dveh je prišel Ovčji mož.

OVČJI MOŽ STRMOGLAVI

Ura je odbila dve, ko je pri vhodnih vratih potrkalo. Najprej ' dvakrat, čemur je sledila pavza dolga dva vdiha, nato še trikrat.

Kar nekaj čas sem potreboval, preden sem prepoznal zvok trkanja. Pojma nisem imel, kdo bi lahko bil. Podgana ne bi trkal, saj je bila hiša vendarle njegova. Skrbnik bi morda še potrkal, a gotovo ne bi čakal na odgovor, preden bi vstopil. Morda moja punca - ne, ona bi se prikradla skozi kuhinjska vrata in si nalila skodelico kave. Ona ni bila tip človeka, ki trka.

Odprl sem vrata in dva metra pred mano je stal Ovčji mož. Zdelo se j e, da ga ne odprta vrata ne j az, ki sem j ih odprl nismo kaj preveč ganili. Skrbno je pregledoval poštni nabiralnik, kot da bi šlo za kak posebej eksotičen primerek. Ovčji možje bil komaj večji od nabiralnika - meter petinštirideset v višino, krive drže in še bolj krivih nog.

Med nama je bilo še dodatnih petnajst centimetrov višinske razlike, saj sem jaz stal na dvignjenem pragu vrat, on pa na tleh, tako da se mi je zdelo, da gledam nanj iz okna avtobusa. Kot da hoče ignorirati svojo majhnost, je še naprej buljil v nabiralnik.

„Lahkpridemnotr?” je nenadoma ustrelil kot iz brzostrelke. Slišal se je jezno.

„Prosim, daj,” sem odgovoril.

Sklonil se je in se skrbno lotil odvezovanja gorskih čevljev, ki jih je pokrivala debela skoija blata, da so bili podobni pomladanskim zvitkom. V vsako roko je pobral enega in trdno udaril - videlo se je, da ne prvič - enega ob drugega. Na tla so se usuli koščki strjenega blata. Nato mi je pokazal, da se prav dobro spozna v hiši, saj sije kar sam poiskal copate, se obul in odcapljal proti kavču, kamor se je usedel.

Naravnost odlično, sem pomislil.

Ovčji možje bil od glave do pet oblečen v ovčjo kožo. Tace sicer niso bile prave - bile so prišite na obleko, toda kostum je bil kakor ulit na njegovo čokato telo. Tudi obrazna maska je bila bolj improvizirana, rogova pa, ki sta se vihala nad ušesi, sta bila povsem resnična. Na vsaki strani oglavnice je daleč navzven štrlelo dvoje ploščatih ušes - verjetno so bila ojačana z žico. Zgornjo polovico njegovega obraza je prekrivala črna usnjena maska, s katero so se ujemale rokavice in nogavice. Od vratu do presredka je imel zadrgo.

Na prsih je bil všit žep, prav tako na zadrgo, iz katerega je potegnil zavojček cigaret in vžigalice. Ovčji možje potisnil svojo Seven Starš med ustnici, prižgal in globoko vzdihnil. Iz kuhinje sem mu prinesel pomit pepelnik.

„Nekajbispil,”je rekel Ovčji mož. Ubogljivo sem odšel v kuhinjo ter prinesel do polovice izpraznjen Four Roses in dva kozarca z ledom.

Ledje prelil z viski jem, sam sem storil enako in pila sva, ne da bi nazdravila. Medtem ko je pil, je Ovčji mož sam pri sebi nekaj mrmral. Njegov nos je bil kakor ustvarjen za vohljanje in veliko prevelik za njegovo telo - vsakokrat ko je vdihnil, sta njegovi nosnici dramatično vzplapolali. Skozi masko kukajoče oči so nemirno tavale po sobi.

Takoj ko je popil viski je deloval veliko bolj sproščeno. Ugasnil je cigareto in si z obema rokama pomel oči.

„Volnamizlezevoči,” se je pritožil.

Nisem vedel, kaj naj rečem, zato sem ostal tiho.

„Ti si prišel včeraj popoldan?”je vprašal Ovčji mož in si še naprej mencal oči. ,,Vesčasteopazujem.”

Ustavil se je in si prek raztopljenega ledu še enkrat nalil viski ter ga pospravil z enim samim požirkom. ,,Ženskajedanespopoldansamaodšla.”

„Tudi to si videl, kaj?”

„Tovidel?Mismo jo odpeljali.”

„Odpeljali?”

„Vtaknilismoglavoskozikuhinjskooknoinreklibojledagrešdo-

mov”

,Zakaj?”

Ko sem ga to vprašal, se je Ovčji mož začel muliti. Vprašanja z zakaj mu očitno niso ležala, a še preden sem utegnil reči karkoli drugega, so njegove oči povsem drugače zažarele. „ŠlajenazajvHotelDelfin,”je rekel Ovčji mož.

„Ti je sama povedala?”

„NičreklaagotvojevHoteluDelfin.”

„Kako pa to veš?”

Ovčji mož spet ni hotel nič povedati. Obe roki je položil na kolena in se zastrmel v kozarec na mizi.

„Vendar zagotovo veš, daje šla nazaj v Hotel Delfin?” „MhmmhmHotelDelfinjefinhotel.Poovcahdiši,” je povedal Ovčji mož.

Zdaj ko sem ga lahko opazoval od blizu, sem ugotovil, daje njegovo runo umazano - volna je bila zamaščena in ščetinasta.

„Je pustila sporočilo ali kaj takega, predenje odšla?”

„A-a,” je rekel Ovčji mož in stresel z glavo. „Onaniničrek-lamipanismoničvprašali.”

„Ko siji rekel, naj gre, je enostavno vstala in spokala, ne da bi rekla eno samo besedo?”

„Ja.Reklismojinajgrezatokersijesamaželelaoditi.”

„Sama je želela priti sem gor.”

„Nires!” je zakričal Ovčji mož.

„HoteIajeoditiasamajebilaprevečzmedena.Zatosmojominapodilidomov.Tisijozmedel.” Ovčji možje vstal in z desno roko plosko udaril po mizi. Njegov kozarec z viski jem je zdrsnil za nekaj centimetrov.

Otrpnil je v tem položaju, nakar je žar v njegovih očeh počasi pričel pojemati in sesedel se je na kavč.

„Zmedelsitopunco,” je nadaljeval Ovčji mož, tokrat malo bolj mimo. „Toniprevečlepo. Tiničesameveš.Lenasemisliš.”

„Mi hočeš povedati, da ne bi bila smela priti sem?” „Takoje.Nibilomišljenodapride.Lenaseznašmisliti.”

Brez besed sem obsedel in pestoval svoj viski. „Akarjeje.Kakorkoližezanjojezgodbakončana.”

„Končana?”

„Nikdarvečnebošvideltepunce.”

„Zato ker sem mislil le nase?” „Takoje.Kersimislillenase.Pravtije.”

Ovčji možje vstal in odcapljal proti oknu. Z eno roko gaje potisnil navzgor in globoko vdihnil sveži zrak. Nič kaj skromno razkazovanje moči.

„Takilepidnevi.Trebaodpretiokno,” je ugotovil Ovčji mož, se na hitro obrnil in obkrožil sobo. Ustavil se je pred knjižno polico in s prekrižanimi rokami preučeval hrbte knjig. Iz zadnjega dela njegovega kostuma je brstel majhen repek. Iz te perspektive je bil videti kot ovca, ki se je postavila na zadnje noge.

„Prijatelja iščem,” sem poskusil.

„Kajres?” je povsem brez zanimanja odgovoril Ovčji mož. „Tukaj je živel. Še kak teden dni nazaj.”

„Nebivedel.”

Ovčji možje stal pred kaminom in mešal karte z okrasne police.

„Iščem tudi ovco z zvezdo na plečih,” sem še naprej silil vanj. „Nisemvidel,” je rekel Ovčji mož.

A bilo je povsem jasno, da ve nekaj tako o Podgani kot tudi o moji ovci. Njegova brezbrižnost je bila zaigrana, odgovori prehitri, zven glasu prisiljen.

Poskusil sem z drugačno taktiko. Pretvarjajoč se, da sem se vdal, sem zazehal, pobral z mize svojo knjigo in jo malo prelistal. Rahlo ozlovoljen Ovčji možje stopil do kavča in me opazoval med branjem.

„Jebranjeknjigzabavno?” meje vprašal.

„Mhm,” sem odgovoril.

Zdaj je Ovčji mož čakal mene, jaz pa sem mimo bral. „Žalmijedasemkričal,” je rekel s pridušenim glasom. „Včasih-sečlovekinovcaznotrajmenespričkatainpotemsemtak.Ničslabeganisem mislil.Polegtegapatigovorišstvariobkaterihsepočutimo-ogrožene.”

„Je že v redu,” sem rekel.

„Škodadanebošnikdarvečvideltistepunce.Ampaknismomikrivi”

„Mhm.”

Vzel sem preostale tri zavojčke Larksov iz žepa in jih podaril Ovčjemu možu. Osupnil je.

„Hvala.Teznamkešenisemkadil.Ampakalijihtinebošpotreboval?” „Nehal sem kaditi,” sem rekel.

„Jatojepametno,” je dejal Ovčji mož in nadvse zavzeto prikimal. „Kajenjeresnoškodujezdravju.”

Skrbno je pospravil zavojčke v žep na rokavu. Na runu se mu je izrisala kvadratasta izboklina.

„Nujno moram najti svojega prijatelja. Vso dolgo, dolgo pot do sem sem pripotoval, da bi ga videl.”

Ovčji možje prikimal.

„Enako velja za tisto ovco.”

Ovčji možje prikimal.

„Domnevam, da ti o njiju ne veš nič?”

Ovčji možje nebogljeno zmajal z glavo. Na kapuco prišita ušesa so zaplapolala gor in dol. Tokrat ni zanikal tako zelo ognjevito.

„Lepojetukaj,” je hitro zamenjal temo. „Čudovtirazgleddober-čistzrak.Samosnegvsepo vse odinničdruge ga,vsezmrznjeno.Vsež-ivalispijoljudini.”

„Vso zimo ostaneš tu?”

„Mhmmhm.”

Nič več ga nisem vprašal. Ovčji možje bil kot žival: če sem se mu približal, se je umaknil, če sem se umaknil jaz, se je približal on. Nikamor nisem imel namena iti, zato se mi ni nikamor mudilo. Lahko sem si vzel čas.

Z levo roko je povlekel za prste desne rokavice, enega za drugim je vlekel, dokler ni rokavica slednjič le zdrsnila z roke in odkrila črno poraslo hrbtišče dlani. Majhno, a mesnato. Stara brazgotina po opeklini je od korena palca tekla proti sredini vso dolgo pot okoli zapestja.

Ovčji možje buljil v hrbtišče svoje dlani, potem obrnil roko in nekaj časa buljil še v dlan. Enako je včasih počel Podgana-to je bila njegova gesta. Ampak Ovčji mož povsem gotovo ni bil Podgana. Med njima je bilo štirideset centimetrov višinske razlike. „Bošostaltu?” meje vprašal.

„Ne, takoj ko najdem ah prijatelja ah ovco, bom odšel. Samo zaradi tega sem prišel.”

„Pozimijetukajlepo,” je ponovil Ovčji mož. „Bleščečebe-lo.Vsečistozmrznjeno.”

Ovčji mož se je pri sebi zasmejal in zopet so zaplapolale tiste gigantske nosnice. Iz ust so pokukali temni in oguljeni zobje - sprednja dva sta manjkala. Njegove misli so potovale po čudnih poteh in zdelo se je, da se zaradi njih cela soba širi in krči v neenakomernem ritmu.

„Moramiti,” je rekel kar naenkrat. „Hvalazačike.”

Pokimal sem.

„Upamdaboškmalunašelprijateljaintistoovco.”

„Mhm,” sem rekel. „Ti pa mi sporoči, če ju kje srečaš.” Ovčji mož se je nelagodno obotavljal in zajecljal: „Mhmjas-evedabompravgotovo.”

Komaj sem se zadržal, da se nisem zasmejal. Ovčji možje bil hudičevo slab lažnivec.

Nataknil sije rokavico nazaj in vstal, da bi odšel.

„Šebomprišel.Nemoremtočnorečikdajbompapravgotovoše-prišel.” Potem so se njegove oči omračile: „Sajtinisemvbreme?”

„Se hecaš?” sem hitro odkimal. „Zelo rad bi te še kdaj videl, na vsak način.”

„Nobomprišel,” je še dejal in zaloputnil vrata za sabo. Skoraj bi si bil priškrnil rep.

Skozi režo v polknih sem opazoval, kako strmi v do belega zguljeni poštni nabiralnik, prav kakor je to počel, ko sem mu odprl vrata. Potem je malo pomigal, daje kostum zlezel nazaj na pravo mesto in jo hitrih nog ucvrl prek pašnika proti gozdu. Njegova štrleča ušesa so me spominjala na skakalno desko nad bazenom. Počasi se je pretvarjal v kosmato belo piko, dokler se ni končno zlil z belimi brezami.

Nisem in nisem mogel nehati strmeti v brezov gozd za pašnikom, čeprav je Ovčji mož že davno izginil. Je bil resničen ali zgolj iluzija?

Pogledal sem steklenico viskija, ogorke Seven Starš in kosme volne, ki so ostali na kavču. Primerjal sem jih z volno, ki sem jo pobral na zadnjih sedežih Land Cmiseija.

Identični.

Šel sem v kuhinjo in si začel pripravljati zrezek z namenom, da si malo uredim misli. Sesekljano čebulo sem popražil v ponvi. Medtem sem odtajal kos govedine in ga s srednje velikim nožem narezal. Kuhinja je bila - kako bi rekel? - kompaktna, a kljub temu je bilo v njej veliko več kot le običajen komplet pripomočkov in začimb.

Če bi le asfaltirali cesto do sem, bi lahko takoj odprl restavracijo - gorski stil in te reči. Ne bi bilo slabo: na stežaj odprta okna, bele ovčke, modro nebo. Družine bi pustile otroke, da se igrajo z ovcami, zaljubljenci bi se lahko sprehajali med brezami. Uspeh zagotovljen.

Podgana bi bil upravitelj, jaz bi kuhal. Tudi Ovčjega moža bi gotovo lahko za kaj porabili. Njegov kostum bi se v gorah gotovo dobro obnesel. Za praktična opravila in da ne bi preveč izgubili stika z realnostjo, bi se nam pridružil skrbnik - vedno potrebujete eno praktično osebo. Pa pes tudi. Celo Ovčji profesor bi lahko prišel.

Z leseno kuhalnico sem mešal jajca ter preganjal take in podobne misli.

Kaj pa moja punca s prelepimi ušesi - je bila res za vedno izgubljena zame? Misel meje potrla, čeprav je imel Ovčji mož najbrž prav. Sam bi moral priti sem gor. Ne bi smel.. .stresel sem z glavo in se vrnil k restavraciji.

Če bi še J-ja prepričali, da pride sem gor...On bi bil naš osrednji vezni člen...

Usedel sem se k oknu, očudoval pašnik in čakal, da se shladi čebula.

PREHOD DOVOLJEN LE VETRU

Trije dnevi so minili, ne da bi se zgodilo posebnega. Pravzaprav se ni zgodila niti ena sama stvar. Ovčji mož se ni prikazal. Kuhal sem in jedel, potem bral knjigo, ko je sonce zašlo pa sem si privoščil viski in kmalu šel spat.

Jutra so postajala vse hladnejša. Na svoji poti proti jugovzhodu so nas obiskali prvi zimski vetrovi. Podili so se skozi ovenele brezove veje in na njihove svetlo zlate liste vsak dan narisali kakšno novo piko. Če sem stopil na sredo pašnika, sem lahko razločno slišal veter. Zdaj ni več poti nazaj, mi je pravil. Kratka jesen je minila.

Nehal sem kaditi, fizično skoraj nisem bil aktiven in kaj hitro sem se zredil za tri kilograme, zato sem začel vstajati ob šestih zjutraj in vsako jutro pretekel polovico poti okrog pašnika, kar je pobralo nekaj nabrane zaloge. Težko je bilo brez cigaret, a kaj bi sploh lahko naredil, ko pa petdeset kilometrov naokoli ni bilo nobene trgovine? Ko sem si zaželel cigarete sem le pomislil nanjo in na njena ušesa. V primeijavi z vsem, kar sem v življenju do zdaj izgubil, so se zdeli cigareti povsem nepomembni. In so tudi bili.

Imel sem časa na pretek, zato sem kuhal cele pojedine. Pripravil sem pečenko, odmrznil lososa in ga mariniral. Iščoč užitne zelenjave sem prečesal cel pašnik in svoje najdbe poparil skupaj s kosmiči in sojino omako. Vložil sem zelje in pripravil celo vrsto prigrizkov, če bi slučajno Ovčji mož spet prišel na pijačo. A Ovčji mož ni prišel.

Večino popoldnevov sem preživel opazujoč pašnik in kmalu sem začel videvati stvari. Iz brezovega gozda se je pojavila postava in stekla čez travnik proti meni. Običajno je bil Ovčji mož, včasih Podgana ali moja punca, drugič spet ovca z zvezdo na plečih.

Vendar se nihče od njih na koncu ni resnično utelesil. Le veter je zavijal prek pašnika, kot da bi bil ta njegova zasebna last. Podil se je čez trato, kot da opravlja izjemno nujno poslanstvo, in nikdar se ni ozrl nazaj.

Sedmi dan po mojem prihodu v gore je zapadel sneg. Tistega jutra so bili vetrovi nenavadno mirni, nebo pa obloženo s težkimi, svinčeno sivimi oblaki. Po jutranjem teku in prhi sem si skuhal kavo in ko sem se namestil k poslušanju starih plošč, je začelo snežiti. Trd sneg. Z zamolklimi udarci je napadal okenske šipe. Začelo je tudi pihati, tako da so snežinke letele pod kotom tridesetih stopinj. Kot poševne črte na ovijalnem papirju kakršnega uporabljajo v veleblagovnicah. Neuije se je kmalu še okrepilo in ves zunanji svet se je spremenil v ogromno oprano belino. Ni se videlo ne gor ne gozda. To ni bil usmiljenja vreden sneg, kakršen včasih zapade v Tokiu, to je bila prava stvar, pravi pošteni sneg iz severa, ki vse prekrije in se s svojo zmrzaljo zaleze v osrčje zemlje.

Sneg meje slepil. Zagrnil sem zavese in se zvil pred kamin, da bi bral knjigo. Plošče je bilo konec, igla se je dvignila-ostala je le še tišina. Tišina, kot da so preminila vsa živa bitja. Odložil sem knjigo in si, brez pravega razloga, zaželel sprehoditi se po hiši. Iz dnevne sobe v kuhinjo, nato sem pogledal v shrambo, kopalnico in klet. V zgornjem nadstropju sem odprl vrat vseh treh spalnic.

Seveda nikjer ni bilo nikogar. Le tišina, ki se je kakor olje razlila v vse kotičke hiše. Le tišina, ki je v vsaki sobi dobila rahlo drugačen prizvok.

Bil sem čisto sam. Bolj sam kot kdajkoli prej v življenju.

Zadnja dva dni bi ubijal za cigareto, a ker jih ni bilo, sem pil viski. Ena taka zima pa bi postal alkoholik. A za kaj takega ni bilo dovolj alkohola. Tri steklenice viskija, ena steklenica brandyja, dvanajst zabojev piva in nič več. Očitno sva s Podgano razmišljala enako.

Je moj partner, to se pravi bivši partner, še vedno pil? Muje uspelo spraviti podjetje v red, gaje spremenil v majhno družbico za prevajanje, kot sem mu predlagal? Morda je naredil natančno tako. Mu bo uspelo brez mene, česar se je tako bal? Najin skupni čas je potekel - šest let, zdaj pa nazaj na ničlo.

Zgodaj popoldan je nehalo snežiti. Nenadoma, kakor je začelo. Debeli oblaki so se raztrgali na koščke, skozi katere so se pognali orjaški sončni žarki in se poigravali na pašniku. Bilo je veličastno.

Trdi sneg je ležal na tleh kot razsute slaščice. Stsinil se je v grudice, kot da se hoče upreti neizbežnemu topljenju, a še preden je ura odbila tri, ga že skoraj ni bilo več. Tla so bila premočena, šibko sonce pa je pašnik oblivalo z mehko svetlobo. Ptice so pele, kot da bi bile osvobojene.

Po večerji sem si iz Podganine sobe sposodil dve knjigi - Peko kruha in roman iz zbirke Conrad - ter se udobno namestil na kavč v dnevni sobi. Nekje na tretjini knjige sem našel izrezek iz časopisa, ki gaje Podgana očitno uporabljal za označevanje strani. Datuma ni bilo, a sodeč po barvi papirja, je moral biti novejše izdaje. Lokalni časopisje poročal o simpoziju na temo staranje družbe, ki naj bi se zgodil v nekem hotelu v Sapporu, o zboru na železniški postaji blizu Ashikavve in predavanju na temo krize na Bližnjem vzhodu. Nič, kar bi moglo pritegniti Podganino - ali mojo -pozornost. Na drugi strani so bili mali oglasi. Zazehal sem, zaprl knjigo in si šel pogret preostanek kave.

Šele zdaj sem se zavedel, da sem prvič po letih, vsaj meni se je zdelo tako, videl časopis in da sem povsem izključen iz dogajanja v zunanjem svetu. Brez radia in televizije, brez časopisov in revij. Jedrska bomba bi lahko uničila Tokio, epidemija počistila svet, Marsovci bi lahko okupirali Avstralijo, meni pa se ne bi niti sanjalo. Land Cruiser v garaži je seveda imel radio, a ugotovil sem, da me prav nič ne mika, da bi ga poslušal. Če se stvari lahko zgodijo, ne da bi jaz vedel zanje, naj se še kar naprej dogajajo. V resnici si nisem želel vedeti zanje, že tako sem imel dovolj skrbi.

Nekaj meje mučilo, glodalo od znotraj. Kot da bi nekaj šlo mimo mene tik pred mojim nosom, kar je zaznala moja podzavest, oči pa so bile preveč omejene. Odložil sem kavno skodelico v pomivalno korito in se vrnil v dnevno sobo. Še enkrat sem pogledal časopisni izrezek in tam, na drugi strani, je bilo:

Pozor: Podgana

Javi se. Nujno!

Hotel Delfin, soba 406

Izrezek sem vrnil nazaj v knjigo in se pogreznil v kavč.

Podgana je torej vedel, da ga iščem. Vprašanje: kako je našel članek? Čisto slučajno, ko je pač enkrat šel v dolino? Ali pa je načrtno iskal kaj podobnega skozi več zaporednih številk časopisa?

In zakaj ni potem stopil v stik z mano? Sem morda že odjavil sobo, ko je on našel oglas? Je bil takrat njegov telefon že mrtev?

Ne. Podgana bi me lahko kontaktiral, če bi le hotel - pa ni. Glede na to, da sem stanoval v Hotelu Delfin je najbrž domneval, da bom prej ali slej že zašel sem gor in da mora le malo počakati oziroma mi pustiti sporočilo, če me želi videti.

Potegnil sem sledeč zaključek: iz takega ali drugačnega razloga se Podgana ni želel soočiti z mano, a kljub temu je na nek način odobraval mojo prisotnost. Na mnogo načinov bi lahko preprečil, da pridem sem, če bi hotel. Navsezadnje je bila to vendarle njegova hiša.

Oprijel sem se torej teh zaključkov in opazoval dolgi kazalec na uri, kako potuje. Prehodil je cel krog, moje razmišljanje pa se ni premaknilo nikamor. Nikakor nisem mogel priti stvarem do dna.

Ovčji možje očitno nekaj vedel. V to sem bil prepričan. Nekdo, ki je opazil moj prihod, je gotovo moral opaziti tudi, daje Podgana živel tukaj pol leta.

V bistvuje Ovčji mož s svojim obnašanjem sledil Podganinim željam. Pregnal je mojo punco v dolino, tako da sem ostal sam tu gori. Da se je sploh prikazal, je bilo nedvomno načrtno izzivanje. Nekaj čudnega je viselo v zraku, vsepovsod sem to čutil. Nekaj se je pripravljalo.

Pogasil sem luči in odšel v daigo nadstropje, zlezel v posteljo in gledal luno nad pašnikom. Skozi režo v oblaku so pokukale zvezde. Odprl sem okno in vohal nočni zrak. Med šuštenjem listja sem nekje v daljavi zaslišal čuden krik - ne ptica ne zver.

Zbudil sem se, odtekel svojo jutranjo rundo, se oprhal in pojedel zajtrk. Jutro kot vsa druga. Nebo je bilo zadelano kot prejšnje dni, toda temperatura je nekoliko narastla. Malo verjetno, da bi danes snežilo.

Kavbojke, pulover, čezenj pa jakna, teniske in že sem bil na drugi strani pašnika. Namenjen sem bil v gozd na vzhodni strani, kamor sem videl izginiti Ovčjega moža. Prebijal sem se skozi goščavo, skozi katero ni vodila nobena omembe vredna steza, pravzaprav ni bilo nobenih sledov človeškega življenja. Sem in tja mi je pot prestregla podrta breza.

Tla v gozdu so bila ravna z izjemo kakšen meter širokega jarka, podobnega posušeni rečni strugi ali opuščenemu strelskemu jarku. Jarek se je več kilometrov daleč vil skozi gozd, včasih čisto plitev, prekrit z odpadlim listjem, ki je segalo do gležnjev, drugič spet potopljen v globine. Z obeh strani gaje obdajal greben, ki se je navzdol spuščal v dolgo vrsto suhih vdolbin. Debele ptice so se motale skozi listje in se izgubljale v podrastju. Sem in tja so živo rdeče zažareli grmički azalej.

Kakšno uro sem taval naokrog, dokler nisem povsem izgubil občutka za smer in orientacijo. Če bom nadaljeval v takem tempu, ne bom nikdar našel Ovčjega moža. Stopil sem v vdolbino na strani korita in ji sledil, dokler nisem zaslišal zvoka vode. Poiskal sem reko in sledil njenemu toku. Če me spomin ni varal, bi moral biti nekje v bližini slap, blizu njega pa cesta, po kateri sva prišla do hiše. Čez deset minut sem ga zagledal, kako se v velikih pljuskih odbija od kamnov in skal v soteski ter nato zavije med zamrznjene tolmunčke. O ribah ni bilo ne duha na sluha, le nekaj odpadlih listov je krožilo po gladini tistih tolmunov, ki še niso zamrznili. S skale na skalo sem se prebil pod slap, nato pa po spolzkem nasprotnem bregu splezal nazaj gor. Prispel sem do ceste.

Sedel je na robu mostička in me opazoval. Okoli ramen je imel obešeno veliko vrečo iz jadrovine, polno lesa za kurjavo.

„Prevečblodišnaokrog.Medveditebodo,”je dejal Ovčji mož. „Vtehkrajihsevednonajdekakšen. Včeraj semvidelsledi. Čežemor-aš hoditinaokrogsiobesizvončekokolipasukakormi.”

Ovčji možje pomigal z boki, daje zacingljal zvonček, ki gaje imel na kostum pripetega z varnostno sponko.

„Iskal sem te,” sem dejal še ves zadihan.

„Vem,” je odgovoril Ovčji mož. „Videlsemteiskati.”

„Ja, zakaj se pa potem nisi prej oglasil?” „Sajsivendartihotelnajtimene.Zatosemsedržalnazaj.”

Ovčji možje iz žepa potegnil cigareto in jo z užitkom pokadil. Usedel sem se poleg njega.

,Živiš tu blizu?”

„Mhm,” je odgovoril Ovčji mož. „Ampaknikamikomumepo-vej.Nihčeneve.”

„Ampakmoj prijatelj te pozna, ne?”

Tišina.

„In glede na to, da si prijatelj mojega prijatelja, sva tudi midva prijatelja, ne?”

„Najbržres,” je previdno dejal Ovčji mož. „Najbržjerestako.” „In glede na to, da si moj prijatelj, mi gotovo ne bi lagal, ne?

Premisli.”

„Mmne,” se je glasil odgovor enega zmedenega Ovčjega moža. Oblizoval je svojo razklano ustnico.

„Nemoremtipovedatizelomiježalampaknemoremtipovedatine-

morem.Nesmem.”

„Nekdo ti je naročil, da moraš biti tiho?”

Ovčji mož se je zaprl sam vase. Veter je žvižgal skozi krošnje dreves.

„Nikogar ni, da bi te slišal,” sem šepnil.

Ovčji mož me je pogledal naravnost v oči in spregovoril: „Poj-manimaškakostvari tukaj potekaj okaj ?’ ’

„Ne, nimam ”

„Notonipravničobičajenkrajtu.Tobimoralvedeti.”

„Pa saj si mi vendar zadnjič razlagal, kako lepo je pri vas.” „Za naše oči,” je odgovoril. „Zanasjetoedinikrajkjerlahkoživi-mo.Čebinaskdonagnalodtunebnmelikamiti”

Potem je utihnil. Niti besede na to temo ni več spregovoril. Pogledal sem proti njegovi jadrovinasti torbi polni lesa za kurjavo. „Se pripravljaš na zimo?”

Ovčji možje tiho prikimal.

„Ampak dima nisem pa nikjer videl...” „Šenekurimo.Nepredsnegom.Anititakratnebimogelvidetidimaodn-ašegaognja.Ognjiščazgradimonačistoposebennačin.” Zadovoljen sam s sabo se je zarežal.

„In kdaj se bo sneg začel prijemati?”

Ovčji mož se je ozrl najprej v nebo, nato pa še vame. „Letosbozgo daj zima. Čezkakšnihdesetdnimorda. ’ ’

„Čez deset dni bo cesta zmrznila?” „Najbrž.Nikogargomihčedol.Čudovitdelleta.”

„In ti? Že dolgo živiš tu?”

„Dolgo,” je odgovoril. „Resničnodolgo.”

„Kaj pa ješ pozimi?”

„Gomoljkepoganjkeoreškevsepticeribeinrakcekimijihuspe-

naloviti.”

„Te ne zebe?”

„Pasajpozimimorabitimrzlo”

„Če boš kaj potreboval, bom svoje zaloge z veseljem delil s tabo.”

„Hvalaampakzaenkratiinamvsekarpotrebujem.”

Ovčji možje nenadoma vstal in odšel v smeri proti pašniku. Vstal sem tudi jaz in mu sledil.

„Zakaj se skrivaš tu zgoraj?”

„Smejalseboš,”je dejal Ovčji mož.

„Ne, prisežem, da se ne bom,” sem obljubil. Nisem si mogel predstavljati, čemu bi se lahko smejal.

, ,Innikomumebošpovedal?’ ’

„Nikomur ne bom povedal.”

„Nisemhotelwojno”

Naslednjih deset minut sva hodila, ne da bi izmenjala eno samo besedo.

„V vojno s kom?” sem vprašal.

„Kajpavem,” je izkašljal Ovčji mož. „Ampaknisemhoteliti.Zatos emtudiovca.Ovcakiživituzgo rajkjerjijemesto.”

„Si drugače iz Junitaki-choja?” „Jaampaknesmešnikomurpovedati.”

„Ne bom,” sem obljubil še enkrat. „Ne maraš mesta?” „Tegatuspodaj?”

„Ja.”

„Nitimalone.Prevečvojakov,” je Ovčji mož znova zakašljal. „Odkodsipati?”

„Tokio.”

„Sislišaldajevojna?”

„A-a,” sem odkimal.

S tem sem postal zanj povsem nezanimiv. Tiho je ostal vse dokler nisva prispela do pašnika.

„Prideš z mano v hišo?” sem ga povabil. „Morampriskrbetizalogezazimo,” je dejal. „Velikodela. Morda-drugič”

„Rad bi srečal svojega prijatelja,” sem rekel. „0 nečem bi se moral pogovoriti z njim do naslednjega tedna.”

Ovčji možje izgubljeno zmajal z glavo. Njegova ušesa so zaplapolala „Žalmijeampakkot semtiže povedalninanasdabi-oločaliotem.”

„No, potem pa povej naprej, če lahko.”

„M-hm,” je dejal.

„Lepa hvala,” sem rekel in se obrnil, da bi odšel.

„Ceboššehodilzunaj,” je zaklical za mano, „nepozabinazvonček!”

Odšel sem naravnost proti hiši, Ovčji mož pa je enako kot prejšnjič izginil v gozd na vzhodni strani. Zimsko temen pašnik se je brez besed razgrinjal med nama.

Tistega popoldneva sem spekel kruh. Podganina Peka kruha se je izkazala za nadvse premišljeno spisano kuharsko knjigo. Na platnicah je pisalo: „Če znate brati, potem znate tudi speči kruh.”

Kar niti ni bilo pretiravanje. Vonj po sveže pečenem kruhu je napolnil hišo in jo prijetno ogrel. Za popolnega zelenca sem se odrezal kar dobro. Kruh sploh ni bil slab. V kuhinji sem našel zaloge kvasa in moke, s katerimi bi zlahka preživel zimo, če bi se slučajno pripeti- *-lo, da bi moral ostati. In več riža in špagetov, kot sem si sploh drznil pomisliti.

Tistega večera sem jedel kruh, solato in jajca s šunko, za posladek pa vložene breskve.

Naslednje jutro sem pripravil riž z lososom, gobami in morskimi algami.

Za kosilo je bila skutna torta iz zmrzovalnika in močan pravi čaj z mlekom.

Za malico sem se počastil z lešnikovim sladoledom, ki sem ga okrasil s Cointreaujem.

Za večerjo sem si na žaru spekel piščanca in odprl pločevinko Campbe 1 love j uhe.

Zgodaj popoldan devetega dne sem med pregledovanjem knjižne police naletel na knjigo, za katero se je zdelo, da jo je nekdo pred kratkim bral. Bilaje edina, ki ni bila pokrita z debelo plastjo prahu, njen hrbet pa je molel za las pred ostale.

Potegnil sem jo ven in se usedel na kavč, dajo prelistam. Dediščina pan-aziatstva. Med vojna izdaja. Poceni papir, ki je, ko sem obračal strani, nadležno smrdel. Vsebina je bila strahovito pristranska - kaj bi pa od medvojne izdaje lahko pričakoval drugega. Povrhu pa še precej dolgočasna; knjiga ob kateri morate na vsake tri strani zazehati. Na nekaterih straneh so bile besede prečrtane. O dogodkih z dne 26. februarja ni bila napisana niti beseda.

Med strani proti koncu knjige je bil zataknjen bel listek. V primerjavi z rumeno barvo prejšnjih strani je njegova belina delovala prav čudežno. Na desni strani je bil napisan nekakšen dodatek h knjigi. Seznam imen, rojstnih datumov, stalnih naslovov ljudi, ki so jim pravili pan-aziati, znanih in malo manj znanih. Na hitro sem preletel seznam imen in nekje na sredini našel šefa. Ta isti ”poovčje-ni” šef, v čigar imenu sem se znašel tu. Njegov stalni naslov - Hok-kaido, Junitaki-cho.

Zbegan sem odložil knjigo v naročje. Besedam se znotraj moje glave ni uspelo niti formirati. Kot da bi me od zadaj nekdo ali nekaj pošteno treščil po glavi.

Le kako da mi ni že prej postalo jasno? Najprej bi moral pomisliti na to. V trenutku, ko sem izvedel, da prihaja šef iz revnega kmečkega okolja na Hokkaidu, bi se moral natančneje pozanimati o tem. Nekako bi mi že uspelo izbrskati dejstva, ne glede na to, kako se je šef trudil izbrisati svojo preteklost. Tajniku v črni obleki bi gotovo uspelo kaj izbrskati.

No, ja, morda pa tudi ne.

Stresel sem z glavo.

On je to gotovo sam najprej preveril. Ni bil tako površen. Gotovo je preveril reči iz vseh možnih perspektiv enako skrbno,

kot je opravil domačo nalogo kar se tiče moje malenkosti.

On je že vse vedel.

To je bilo neizpodbitno dejstvo. Pa vendar se je toliko namučil, da meje prepričal, pravzaprav prisilil, da sem se spravil na pot. Zakaj? Če bi bilo resnično treba kaj narediti, bi to gotovo hitreje in bolje opravil on sam in če sem bil jaz res zgolj orodje v tej igri, zakaj mi ni že na samem začetku povedal imena tega kraja?

Skušajoč prebiti se skozi zmedo v svoji glavi sem postajal vse bolj jezen. Vse skupaj je postajalo podobno groteskni komediji nezgod in bizarnih pripetljajev, ki se meni sploh ni zdela smešna. Koliko je vedel Podgana? In ko smo že ravno pri tem-koliko je v resnici vedel mož v čmi obleki? Znašel sem se torej sredi nečesa, ni pa se mi ni niti sanjalo, kaj bi to dejansko lahko bilo. Zdelo se mi je, da se vsakokrat, ko se obrnem, le še bolj oddaljim od prave poti. Seveda je to veljalo za vse moje življenje in glede tega res nisem imel pravice kogarkoli kriviti. Pa vseeno - od kod jim pravica, da z mano tako ravnajo? Bil sem izrabljen, premagan in izžet od izčrpanosti.

Povsem pripravljen sem že bil, da se spravim nazaj v dolino, a to mi v končni fazi ne bi prineslo nobenega zadoščenja. Pregloboko sem že zabredel. Želel sem kričati in jokati - ampak le zakaj? Dolgo, dolgo pred tem trenutkom je najbrž še bilo kaj, za čimer bi bilo vredno j okati.

Šel sem v kuhinjo po steklenico z viski jem. Nič drugega nisem mogel početi, kot piti.

OGLEDALO KAŽE, NIČ NE LAŽE

Zjutraj desetega dne sem se odločil, daje najbolje, da vse skupaj lepo pozabim, a sem že pozabil, kaj naj bi sploh pozabil.

Bil sem ravno sredi jutranje tekaške ture, ko je začelo snežiti. Tokrat je bil sneg gost in moten, lepljiv, snežinke pa so se ob koncih svojih krakov raztapljale v ledeno sodro. To je bil, za razliko od prvega, neprijeten sneg. Lepil se je na telo. Skrajšal sem svojo rundo, se vrnil v hišo in si natočil kopel. Medtem ko sem čakal, da se voda segreje sem se počil pred radiator, a meje še vedno zeblo. Prstov nisem mogel skrčiti, ušesa so me pekla in imel sem občutek, da so postala tako krhka, da mi lahko vsak trenutek odpadejo. Vlažen hlad se je naselil vame. Moja koža se je spremenila v poceni celulozni papir.

Po trideset minutni kopeli in vročem čaju z žganjem se je moje telo povrnilo v normalno stanje, čeprav meje še naslednji dve uri sem ter tja spreletel drget. Takšna je torej zima v gorah.

Snežilo je neprekinjeno do večera, ko je bil pašnik že v celoti pregmjen z belino. Ko se je začela spuščati noč, se je sneg umaknil in zopet se je kakor megla na piano prikradla globoka tišina. Tišina, ki je z ničemer nisem mogel premagati. Gramofon sem nastavil na avtomatsko ponavljanje in šestindvajsetkrat zapored poslušal White Christmas.

Sneg se ni dolgo obdržal. Kot je že Ovčji mož povedal, tla dolgo ne zamrznejo. Naslednji dan, moj enajsti, je bil svetal in jasen. Sonce je zapravljivo tratilo čas in na pašniku je ostala le še zaplata snega, ki se je ležemo bleščala v njegovi svetlobi. Sneg, ki bi morda nekoč lahko postal ledena gora, je začel drseti s strehe. Na tla je grmel z zamolklim treskanjem, kar meje delalo malo živčnega. Sneg, ki se je že stopil, je curljal po okenskih šipah. Vse se je iskrilo. Kapljice so žarele, prilepljene na konice hrastovih listov.

Z rokami v žepih sem stal pred oknom in strmel ven, kjer so se stvari razvijale povsem brez mene. Nepovezano z mojim obstojem, nepovezano z obstojem kogarkoli, so se stvari kar dogajale. Sneg je padal, sneg se je topil.

Odločil sem se, da je kapljanje in grmenje primerna zvočna kulisa za gospodinjska opravila, in se spravil k čiščenju. Moje telo je moralo ostati dejavno kljub temu, da me je sneg zaklenil v hišo. Poleg tega pa - saj sem bil vendar gost v tuji hiši. Nikdar nisem imel nič proti kuhanju in pospravljanju.

Pa vendar se je izkazalo, da je čiščenje tako velike hiše precej težje delo, kot sem si jaz to predstavljal. Petnajst kilometrov teka ni bilo nič v primerjavi s tem. Prebrisal sem vsak kotiček in sleherno razpoko in nato še enkrat vse posesal z velikim sesalnikom. Z mokro krpo sem pobrisal lesena tla, potem pa sem na kolenih še enkrat vse premazal z voskom. Ostal sem napol brez sape, a zahvaljujoč prenehanju kajenja, sem si lahko pomagal z drugo polovico. V žrelu me ni nič več praskalo in strgalo.

Šel sem v kuhinjo na kozarec mrzlega grozdnega soka, nato pa v enem zamahu spravil v red še vse ostalo, tako da sem do poldne opravil s čiščenjem. Odprl sem vsa polkna in sveže po-loščeni parket se je zableščal. Težki, bogati vonj po zemlji in vonj po vosku sta se prepletala v čudovito, nostalgično zmes.

Opral sem krpe, ki sem jih uporabil za loščenje tal, in na ogenj pristavil lonec vode za špagete, ki sem jih nato zmešal z ikrami polenovke, maslom, belim vinom in sojino omako. Odlično kosilo, še boljšega pa gaje naredila žolna, ki je klicala iz bližnjega gozda.

Zmazal sem špagete, pomil posodo in se vrnil k drobnim gospodinjskim opravilom. Zdrgnil sem kad in umivalnik v kopalnici, očistil straniščno školjko in se lotil pohištva. Zahvaljujoč Podgani, že na začetku ni bilo nič resnično umazano, potrebno je bilo le prebrisati pohištvo z loščilom in to je bilo vse. Potem sem se oblekel ter pomil še okna in polkne, kar je še dodatno osvežilo vso hišo. S tem sem zares končal s čiščenjem in nadaljnji dve uri prebil poslušajoč stare plošče.

Šel sem v Podganino sobo, da si izposodim še kakšno knjigo in opazil, da ob vznožju stopnic stoji ogledalo približno enake višine kot jaz. Prej sem ga spregledal in bilo je umazano, zato sem vzel krpo in ga obrisal, a niti vztrajno drgnjenje niti čistilo za steklo nista pomagala. Nisem mogel razumeti, zakaj je Podgana pustil ravno to ogledalo tako umazano. Privlekel sem si vedro vroče vode in se lotil zrcala z najlonsko ščetko, skušajoč prebiti se skozi plast strjene maščobe. Na steklu je bilo toliko nesnage, daje voda v kratkem postala čisto črna.

Po ročno izdelanem lesenem okvirju sem sklepal, da gre za starino, najbrž kar dosti vredno, zato sem postal previden, dame pri čiščenju ne bi preveč zaneslo.

Ogledalo je odsevalo mojo podobo od pet do glave brez popačenja, skoraj kot da bi gledal samega sebe v živo. Stal sem torej tam in se opazoval. Nič novega. Bil sem jaz, z mojim običajnim, nič-posebnega izrazom, a moja podoba je bila prav nepotrebno ostra, kot da sploh ne bi bila dvodimenzionalna. Kot da ne bi jaz gledal podobe v ogledalu, temveč bi bil jaz sam pravzaprav odsev in bi tista podoba opazovala mojo dvodimenzionalno sliko. Dvignil sem desno roko in si z njo obrisal usta. Jaz v zrcalu je storil enako. Toda kaj, če sem v resnici jaz oponašal njegove gibe? Nisem bil prepričan, da sem si obrisal usta po lastni volji.

Pospravil sem "lastno voljo” nazaj v glavo in se z levo roko uščipnil v uho. Jaz v zrcalu prav tako. Očitno je tudi on zložil "lastno voljo” v svoje možgane prav tako, kakor sem to storil jaz.

Vdal sem se in odšel izpred ogledala. Tudi on je odšel.

Dvanajstega dne je že tretjič začelo snežiti. Padalo je že, ko sem se zbudil. Zelo tih sneg, tokrat ne trd ne lepljivo moker. Počasi se je vrtinčil izpod neba in se stopil še preden se je utegnilo iz njega kaj oblikovati. Miren sneg, ob katerem se ti oči nežno zaprejo.

Iz kovčka sem privlekel staro kitaro in potem, ko mi jo je z velikimi težavami le uspelo uglasiti, poizkusil zaigrati nekaj starih melodij. Vadil sem skupaj z orkestrom BennyjaGoodmana-prei-gravali smo Air Mail Special in kmalu je bilo poldne. Naredil sem si sendvič z debelimi rezinami šunke in mojim, zdaj že kot skala trdim, domačim kruhom ter si odprl pločevinko piva. Vadil sem še kakšnih trideset minut in prikazal se je - kdo pa drug - Ovčji mož.

„Četemotimbomšel,” je zaklical s praga odprtih vhodnih vrat.

„Ne, seveda me ne, tako ali tako mi je začelo postajati dolgčas,” sem rekel in položil kitaro na tla.

Ovčji možje otrcal blato s svojih čevljev enako skrbno kakor prvič in vstopil. Njegovo telo je bdo zdaj obilnejše in je povsem napolnilo debeli kostum iz ovčje volne. Usedel se je na kavč nasproti mene in se udobno namestil, tako daje njegova roka počivala na naslonjalu.

„Ne bo se še prijel?” sem vprašal.

„Neše,”je odgovoril Ovčji mož. „Obstajasnegkiseprimein-snegkisene. Tojeneprijemajočisesneg.”

„M-hm.”

„Prijemajočisesnegprideprihodnjteden.”

„Boš pivo?”

„Hvalaampakresničnobiraj ežganj e.”

Šel sem v kuhinjo, vzel pivo zame in žganje zanj ter oboje, skupaj s sirovim sendvičem odnesel v dnevno sobo.

„lgralsikitaro,” je z zanimanjem dejal Ovčji mož. „Tudimhmi-amoradiglasbo. Vendarmineznamoigratinobenegainštrumenta.”

„Tudi jaz ne. Že vsaj deset let nisem igral kitare.” „Sajnivažno.Zaigrajnekajzame.”

Nisem hotel pokvariti njegove dobre volje, pa sem mu zaigral melodijo Air Mail Special, ki smo jo prej skupaj vadili z Bennyjem Goodmanom. Kakšnemu verzu sem kaj dodal, potem malo improviziral, nakar sem se izgubil pri štetju taktnic in se končno vdal.

„Dobersi,” je povsem resno komentiral Ovčji mož.

, ,N aj bržj ezelozabavnoigratiinštrumentkaj ?’ ’

„Če si dober, je. Ampak če želiš biti res dober, moraš trenirati ušesa in ko dobro izuriš svoja ušesa, padeš v depresijo, ker zaslišiš, kako slabo igraš.”

„Neares?” je zavzeto vprašal Ovčji mož.

Ovčji mož je uživaško srkal svoje žganje, jaz pa pivo iz pločevinke.    E

„Nisemuspelpredatitvojegasporočila,” je rekel.

Prikimal sem.

„Tosemtiprišelpovedat.”

Ozrl sem se proti koledarju na steni. Še tri dni do izteka roka.

Datum sem si z rdečo označil, ampak ah je sploh še kaj pomenil?

„Stvari so se vmes spremenile,” sem spregovoril. „Zdaj sem jezen. Zelo, zelo jezen. Še nikdar v življenju nisem bil tako jezen.”

Ovčji možje kar sedel tam s pijačo v roki in ni rekel ničesar.

Pograbil sem kitaro in zamahnil z njo po opekah ob kaminu.

Strune so neubrano zazvenele. Ovčjega moža je vrglo iz kavča, da so njegova ušesa trepetala.

„Pravico imam, da sem jezen,” sem nadaljeval v tonu, ki je bil bolj ali manj namenjen meni samemu. No, saj sem v resnici imel pravico biti jezen.

„Slabosepočutimkertin isemmogelpomagati.Todamor ašrazumeti.Resničnosinamvšeč.”

Obstala sva in gledala sneg - kot da bi bil oblak raztrgana blazina, iz katere se perje usipa na tla.

Odšel sem v kuhinjo po še eno pivo. Vsakokrat znova, ko sem šel mimo stopnic, je mojo pozornost vzbudilo ogledalo. Tudi tisti drugi se je očitno odpravil po pivo. Stala sva si iz oči v oči in vzdihnila. Živela sva v dveh povsem različnih svetovih, vendar sva razmišljala o istih rečeh. Kot Groucho in Harpo v Račji juhi.

V ogledalu se je za mano zrcalila dnevna soba oziroma se je za njim razlegala njegova dnevna soba. Bili sta isti. Isti kavč, ista preproga, ista ura, slike in knjižne police, vse do zadnjega je bilo enako. Ne pretirano neudobno, tudi ne preveč neokusno - kakršne dnevne sobe po navadi pač so. Toda nekaj je bilo drugače. Jaz sem nekaj občutil drugače.

Pograbil sem še eno modro pločevinko Lowenbrau in se na poti nazaj v dnevno sobo še enkrat ozrl proti dnevni sobi v ogledalu, nato pa še enkrat v resnično dnevno sobo. Ovčji možje udobno zleknjen na kavču leno opazoval sneg.

Pogeldal sem proti Ovčjemu možu v ogledalu, a njegovega odseva ni bilo! V dnevni sobi ni bilo nikogar, le prazen kavč. V zrcalnem svetu sem bil sam. Spreletela meje groza. „Izgledašupadlo,”je dejal Ovčji mož.

Sesedel sem se na kavč, si brez besed odprl pločevinko in nagnil.

„Najbržsiseprehladil.Zima tevtehkrajihlahkopoštenozdel ačejenisinavajen.Paševlažnoje.Pojdidanesrajezgodajspat.”

„A-a,” sem odvrnil. „Danes sploh ne bom šel spat. Ostal bom buden in počakal, da pride moj prijatelj.”

, ,Kakopavešdadanespride?’ ’

„Vem,” sem rekel. „Ob desetih naj bo tu.”

Ovčji mož se je ozrl proti meni. Oči, ki so kukale skozi njegovo masko, so bile dobesedno brezizrazne.

„Danes bom spakiral in jutri me že ne bo več tu. Če ga vidiš, mu to povej, čeprav mislim, da niti ne bo potrebno.”

Ovčji možje razumevajoče pokimal:

„Samotnobokoteneboveč.Anajbržseresnedapomagati. Mi mogredelahkovzamemtasendvičssiroom?”

„Seveda.”

Zavil je sendvič v papirnato servieto in ga spravil v žep. Nato sije nataknil rokavice in se poslovil: „Upamdasešekdajvidiva.”

„Gotovo se bova,” sem odgovoril.

Ovčji mož se je namenil preko pašnika proti vzhodu. Snežna zavesa se je zagrnila za njim in spet sem ostal sam s tišino. V njegov kozarec sem si nalil za prst žganja in ga zvrnil na dušek. Peklo meje v žrelu in počasi je začel goreti še želodec, a po kakšnih tridesetih sekundah se je moje telo le nehalo tresti. V glavi mi je odzvanjalo tiktakanje dedkove ure.

Najbrž sem bil res potreben počitka.

Odločil sem se zaspati na kavču, zato sem si iz zgornjega nadstropja prinesel odejo. Bil sem izčrpan kakor otrok, ki je dneve dolgo taval po gozdu. Zaprl sem oči in v naslednjem trenutku že spal.

Sanjal sem strašne sanje, preveč strašne, da bi se jih mogel spomniti.

ČAS PA KAR MINE

Tema je spolzela v moja ušesa gladko kakor olje. Nekdo je z oijaškim kladivom poskušal raztreščiti zmrznjeno zemeljsko oblo, ki se ni in ni hotela zdrobiti. Le malo je razpokala.

Uraje bila osem, osem zvečer.

Zbudil sem se in stresel z glavo. Moje telo je bilo otopelo in glava meje bolela. Meje kdo stlačil v mešalec za koktejle poln zdrobljenega ledu in me tresel kakor zmešan?

Nič hujšega ni, kot zbuditi se v popolni temi. Kot da bi se vrnil vso pot nazaj in bi moral še enkrat prehoditi svoje življenje. Ko sem odprl oči, se nuje najprej zazdelo, da živim življenje nekoga drugega. Po izjemno dolgem času, se je le-to uskladilo z mojim življenjem. Zdelo se mi je povsem neverjetno, da bi oseba kakršna sem jaz, sploh lahko v resnici živela.

Odšel sem do pomivalnega korita v kuhinji in si poškropil obraz z vodo, nato pa na hitro spil nekaj kozarcev. Voda je bila mrzla kot led, a moj obraz je kljub temu gorel od vročine. Usedel sem se

nazaj na kavč med temo in tišino. Počasi sem začel zbirati in sestavljati koščke svojega življenja. Ni mi sicer uspelo ujeti ne vem kako veliko koščkov, a bilo je vsaj moje življenje. Počasi sem jaz spet postajal jaz. Težko bi razložil, kako sem našel pot nazaj, in prav gotovo vas ne bi zanimalo.

Imel sem občutek, da me nekdo opazuje, a se nisem kaj prida menil za to. Tak občutek se vas pač polasti, kadar ostanete sami v veliki hiši.

Razmišljal sem o celicah. Kot je že moja bivša žena dejala, konec koncev izgine prav vsaka osnovna celica. Izgubljena za vedno in za vsakogar, vključno zate samega. Prislonil sem si dlan ob lice. Obraz, ki gaje v temi začutila moja roka, ni bil moj obraz. Nisem razmišljal. Bilje obraz nekoga, ki je prevzel obliko mojega obraza. Podrobnosti si nisem zapomnil. Vse - imena, občutki, kraji

- vse se je raztopilo in izginilo v temi.

Nekje v temi je ura odbila pol devet. Nikjer nobene luči. Dolgo časa sem s prsti v ustih ležal zakopan v kavč. Nisem mogel videti svojih rok. Radiatorje bil izklopljen, tako daje bilo v sobi mrzlo. Zvit pod odejo sem prazno strmel v temo. Ril sem po dnu globokega vodnjaka.

Čas. Delčki teme so na moji mrežnici oblikovali skrivnostne vzorce. Vzorce, ki so se razblinili brez glasu, da sojih lahko že naslednji trenutek nadomestili drugi vzorci. Tema, vendar se je tudi tema premikala, kakor živo srebro je polzela po negibnem prostoru.

Ustavil sem svoje misli in pustil času, da mineva. Mu pustil, da me odnese s sabo. Odnese nekam, kjer bo nova tema lahko začela oblikovati nove vzorce.

Ura je odbila devet. Po devetem udarcu je sobo spet zalila' tišina.

„Lahko povem svoj del?” je rekel Poddgana.

„Zaradi mene,” sem rekel jaz.

BLODNJE V TEMI

„Zaradi mene,” sem rekel.

„Prišel sem eno uro pred dogovorjenim časom,” se je opravičeval Podgana.

„Že prav. Kot vidiš, me nisi pri ničemer zmotil.”

Podgana se je tiho zasmejal. Stal je za mano. Skoraj kot da bi stala hrbet ob hrbet.

„Kot v starih časih se zdi,” je dejal Podgana.

„Ne moreš se pošteno pogovoriti, če nimaš na razpolago dovolj časa,” sem rekel.

„Resnično se tako zdi.” Podgana se je nasmehnil.

Še celo v tej popolni, pološčeni črni temi in čeprav sva sedela s hrbtom obrnjena drug proti drugemu, sem lahko vedel, da se smehlja. V zraku se je nekaj zganilo. Včasih sva bila prijatelja, dolgo časa nazaja, tako dolgo, da sem se komaj še lahko spomnil, kdaj je to bilo.

„Kaj ni nekdo nekoč rekel: Plemenit in veličasten je prijatelj, s katerim lahko zabijaš čas.’?”

„Ti si to rekel, kajne?”

„Šesti čut, oster kot vedno. Prav imaš.”

Vzihnil sem: „Toda tokrat, med vsemi temi čudnimi dogodki, je moj šesti čut povsem podpovedal. Prav sram meje. In to vsem tvojim namigom navkljub.”

„Tu se ne da nič pomagati. Opravil si bolje, kot bi večina drugih.”

Potem sva bila nekaj časa tiho. Zdelo se mi je, da si Podgana ogleduje lastno roko.

„Sem te pa res pošteno namučil, kaj?” je dejal Podgana. „Pra-va zgaga sem bil, a drugače žal ni šlo. Na nikogar drugega se nisem mogel zanesti, toda vse to se mi ti povedal že v pismih.”

„O vsem te želim izprašati, stvari ne morem sprejeti kar tako.” „Seveda ne,” je dejal Podgana. „Moram poravnati račune, ampak prej morava spiti pivo.”

Hotel sem vstati, a meje Podgana ustavil. „Bom jaz,” je rekel. „Saj to je navsezadnje moja hiša.”

Poslušal sem njegove korake, kako v popolni temi sigurno odzvanjajo pot proti kuhinji, in kako sije potem iz hladilnika naložil celo naročje polno piva. Vmes sem neprestano odpiral in zapiral oči. Tema sobe je bila le za odtenek svetlješa kot tema za mojimi zaprtimi očmi.

Podgana se je vrnil s pivom in ga postavil na mizo. Objel sem pločevinko, potegnil za obroček na vrhu in na dušek spil polovico. „Sploh ni pravo pivo, če ga ne vidiš,” sem pripomnil. „Oprosti, prosim, a na žalost mora biti temno.”

Nič nisva rekla in pila v temi.

„No, torej,” je začel Podgana in pokašljal. Postavil sem prazno pločevinko na mizo in zavit v odejo mimo obsedel. Čakal sem, da bo začel svojo pripoved, a ničesar ni bilo. Sišal sem le, da potres^ s pločuevinko, skušajoč ugotoviti, koliko pivaje še ostalo. Njegova stara navada.

„No, torej,” je Podgana poskusil znova. Pogoltnil je še preostanek piva in odložil pločevinko na mizo, da je suho zazvenela. „Začniva s tem, zakaj sem sploh prišel, če ti je prav.”

Nisem odgovoril, Podgana pa je nadaljeval.

„Moj oče je kupil to posest ko sem bil star pet let. Zakaj je kupil zemljo tako zelo daleč stran od vsega, ne vem. Najbrž je dobil ugodno ponudbo prek vez z ameriško vojsko. Kot si lahko videl, je strašno nepriročno priti sem, poleg tega pa postane s prvim snegom cesta povsem neuporabna. Okupacijske sile so načrtovale prenovo ceste, ki bi omogačala razvoj radarske baze na tem področju, a čas in stroški, ki bi tak podvig spremljali, sojih očitno prepričali, da so se odločili drugače. Mesto samo pa je bilo preveč revno, da bi si lahko privoščilo popravilo te ceste, saj je pravzaprav vodila stran od njih. Posest se je vse bolj spreminjala v propadlo investicijo, ki jo bodo kmalu vsi pozabili.”

„Kaj pa Ovčji profesor? Ni on nikdar razmišljal o tem, da bi se vrnil zdaj domov?”

„Ovčji profesor živi v spominih. On nima doma, kamor bi se lahko vrnil.”

„Morda res ne.”

„Vzemi si še kakšno pivo,” je rekel Podgana.

„Hvala zaenkrat,” sem odvrnil. Radiatorje bil izklopljen in bil sem že napol zmrznjen. Podgana sije odprl še eno pločevinko.

„Mojemu očetu je bila posest zelo všeč - sam se je lotil popravljanja ceste in obnovil hišo. Veliko denarja je vložil v to, verjemi. Zahvaljujoč njegovemu trudu se da, če imaš avto, tu zgoraj precej udobno živeti, vsaj poleti. Gretje, stranišče s tekočo vodo, tuš, telefon, zasilni električni generator. Kako na svetuje Ovčji profesor prej lahko tu živel, se mi niti sanja ne.”

Podgana je proizvedel zvok, ki ga nisem mogel pripisati ne riganju ne vzdihovanju.

„Do mojega petnajstega leta smo prihajali sem gor vsako poletje. Moji starši, sestra, jaz in služkinja, ki je opravljala gospodinjska opravila. Če zdaj pogledam nazaj, so bila to naj lepša leta mojega življenja. Pašnik smo dajali v njem mestni upravi, pravzaprav ga še vedno. Poleti je bilo tu zgoraj vse belo, toliko ovc se je paslo. Do ušes smo bili zakopani mednje in z njimi so povezani vsi moji spomini na poletje.

Po tistem praktično nikogar od nas ni bilo več sem gor. Kupili smo vikend bliže domu, kar je en razlog, drugi pa je, da se je moja sestra poročila, jaz Uidi nisem bil več ne vem kako tesno povezan z družino, pa še podjetju mojega očeta v tistem času ni prav dobro šlo. Skratka vse sorte reči so se dogajale in posestvo smo počasi opustili. Nazadnje sem bil tu pred enajstimi leti - prišel sem sam in ostal en mesec.”

Podgana je za trenutek okleval, kot da se hoče nečesa spomniti. „Si bil žalosten?” sem vprašal.

„Jaz, žalosten? Najbrž se hecaš. Če bi bilo možno, bi ostal še dlje, a žal ni šlo. Navseazadnje je le hiša mojega očeta, jaz pa nikakor nisem hotel biti sluga svojemu staremu.”

„Inzdaj?”

„Enako,” je dejal Podgana. „Po resnici povedano, me niti malo ni vleklo nazaj sem gor, a ko sem v hotelu Delfin zagledal fotografijo tega pašnika, sem ga hotel še enkrat videti v živo. Iz povsem sentimentalnih razlogov - saj včasih moraš celo ti biti takšne volje, ne?”

„Ja,” sem pritrdil. Mojo obalo je začelo preplavljati.

„Takrat mi je Ovčji profesor povedal svojo zgodbo - kako je sanjal ovco z zvezdo na plečih, poznaš to, ne?”

„Pravzaprav jo res.”

„No, da poenostavim vse skupaj,” je dejal Podgana, „ko sem slišal njegovo zgodbo, sem se podvizal sem gor in sklenil, da bom tu prebil celo zimo. Komaj sem čakal, tako sem bil vznemirjen. Oče gor ali dol - to ni bilo več važno. Pobral sem svoje reči.in se spravil gor. Bilo je, kot da me nekaj vleče sem.”

„In potem si jo srečal - ovco?”

„Da,” je odgovoril Podgana.

„Kar se je zgodilo potem, je težko opisati,” je nadaljeval.

Vzel je svojo drugo prazno pločevinko in vanjo s prstom vtisnil vdolbinico.

„Morda bi me moral ti kaj vprašati? Mislim, da veš približno vse, kar bi moral vedeti, ne?”

„Ok, ampak če nimaš kaj proti, jaz raje ne bi začel na začetku.”

„Prav.”

„Ti si mrtev, kajne?”

Ne vem natančno, kako dolgo je Podgana potreboval, da mi je odgovoril. Lahko da nekaj sekund, lahko... Sledila je dolgotrajna tišina. Moja usta so bila suha.

„Res je,” je končno le dejal Podgana. „Mrtev sem.”

PODGANA, KI JE NAVIL URO

„Obesil sem se na kuhinjski tram,” je dejal Podgana. „Ovčji mož pa meje pokopal poleg garaže. Umiranje samo sploh ni bilo tako boleče, če te kdaj slučajno skrbijo take reči, a resnično, to zdaj sploh ni pomembno.”

„Kdaj?”

„Teden dni, preden si ti prišel gor.”

„Takrat si navil uro, ne?”

Podgana se je zasmejal. „Prekleto, če to ni smešna stvar -zadnje dejanje mojega tridesetletnega življenja je bilo navijanje ure. Zakaj bi kdorkoli, ki bo v kratkem umrl, hotel naviti uro? Nobenega smisla ni vtem.”

Podgana je utihnil in tišino je paralo le še tiktakanje ure. Sneg je prekril vse drage zvoke. Bila sva kot dva pozabljena brodolomca sredi vesolja.

„Kaj pa če...”

„Nehaj,” meje Podgana na hitro odpravil. „Nobenih če-jev ni več. To bi pa že lahko vedel.”

Zmajal sem z glavo. Nisem vedel.

„Tudi če bi prišel teden dni prej, bi jaz še vedno umrl. Morda bi se lahko dobila v toplejših, svetlejših razmerah, kar pa pravzaprav sploh ni važno. Vseeno bi moral umreti, če ne, bi se stvari zelo zakomplicirale, česar pa jaz očitno nisem bil pripravljen prenašati.”

,,Zaka j si moral umreti?”

Zaslišal sem, da sije pomel dlani.

„Ne bi rad preveč govoril o tem. Sprevrglo bi se v samopomilovanje. Česa bolj neprimernega, kot je mrtev človek, ki zagovarja in opravičuje samega sebe, si skoraj ne morem zamisliti, kaj morda ne?”

„Toda če mi ne boš povedal, ne bom nikdar izvedel.”

„Spij še kakšno pivo.”

„Zebe me,” sem odgovoril.

„Saj ni tako mrzlo.”

S tresočimi rokami sem si odprl še eno pločevinko in srknil. Ko se je pijača zlila vame, se res ni več zdelo tako zelo mrzlo. „Ok, ampak moraš obljubiti, da ne boš nikomur povedal.” „Tudi če bi - kdo bi mi pa verjel?”

„Prav imaš,” se je zahehetal Podgana. „Najbrž ti res nihče ne bi verjel. Preveč noro je.”

Ura je odbila pol deset.

„Te moti, če ustavim uro?” je vprašal Podgana. „Tako je hrupna.”

„Ti kar, saj navsezadnje je tvoja ura.”

Podgana je vstal, odprl steklena vratca na uri in zagrabil nihalo. Izginili so vsi zvoki, izginil je čas.

„Zgodilo se je naslednje,”je Podgana začel svojo razlago. „Umrl sem z ovco v sebi. Počakal sem, da je trdno zaspala, pritrdil vrv na kuhinjski tram in se obesil. Ni imela časa pobegniti.”

„Si res moral iti tako daleč?”

„Ja, moral sem iti tako daleč. Če bi počakal, bi ovca prevzela vso oblast nad mano. To je bila moja zadnja priložnost.”

Podgana sije znova pomel dlani. „Hotel sem te srečati sam, s svojimi mislimi, svojim lastnimjazom, svojimi slabostmi in svojimi spomini. Tisto fotografijo sem ti poslal kot nekakšno šifro. Če bi te po spletu naključij na koncu pripeljala sem gor, bi bil jaz rešen. Vsaj tako sem predvideval.”

„In - si rešen?”

„Ja, rešen sem,” je dejal Podgana tiho.

„Ključna beseda je šibkost,” je nadaljeval Podgana. „Tukaj se vse začne. Lahko razumeš, kaj mislim?”

„Ljudje so šibki.”

„Na splošno, ja,” je rekel Podgana in nekajkrat tlesknil s prsti. „A posplošuješ lahko kolikor hočeš, pa te to ne bo nikamor pripeljalo. Jaz govorim o zelo individualnih rečeh. Šibkost se zakorenini v človeško telo kakor gangrena, to sem čutil vse od svojih najstniških let. Nekaj v tebi gnije in ti to ves čas čutiš. Mi še slediš?” Tiho sem sedel, zavit v odejo.

„Najbrž ne,” je nadaljeval Podgana. „Ti nisi tak, kar pa je, če pogledava iz druge perspektive, po svoje tudi neke vrste šibkost. Kot dedna bolezen je - ne moreš je ozdraviti, ne glede na to, kako veliko veš o njej. S časom pa postaja le še slabša.”

„Šibkost? Šibkost proti čemu?”

„ Vsemu. Moralna šibkost, šibkost zavesti, šibkosti biti same.” Zasmejal sem se. Tokrat se je moj smeh celo slišalo. „Na svetu ni človeka, ki ne bi bil na nek način šibek.”

„ Kot sem že prej rekel - dovolj posploševanja. Seveda imamo vsi svoje slabosti, a prava šibkost je vsaj tako redka kakor prava moč. Ti ne poznaš tiste vrste šibkosti, ki te vleče pod sebe in potem skupaj padata v temo. Najbrž niti ne veš, da kaj takega sploh obstaja. Tvoja posploševanja ne morejo zajeti vsega, veš.” Nič mu nisem mogel odgovoriti.

„Zato sem odšel iz mesta. Nisem hotel, da bi me drugi videli, ko bi enkrat potonil tako globoko. Potujoč po neznanem ozemlju vsaj nikomur ne bi bil v napoto. In končno..Podgana je za trenutek obstal.

„Končno zaradi te šibkosti nisem mogel uiti ovčjemu duhu. Jaz sam nisem mogel narediti ničesar, najbrž ne bi mogel narediti ničesa niti, če bi ti prispel pravi čas. Četudi bi se odločil oditi v dolino, bi bilo enako. Najbrž bi se na koncu koncev vseeno spet vrnil sem gor. To je bistvo šibkosti.”

„Kaj pa je ovca hotela od tebe?”

„Vse. Vse od glave do pet, od rojstva do zdaj, moje telo, moje spomine, moje šibkosti, moja protislovja..

Ovca pada na take reči. Baraba ima vse sorte tipal, kijih zarine skozi ušesa in nos svoje žrtve kakor slamice, da jih lahko nato posrka do zadnje kapljice. Še zdaj me spreleti srh, če pomislim na to.”

„In kaj dobiš v zameno?”

„Stvari, ki so. vsaj kar se mene tiče, veliko predobre. Saj ne, da bi mi ovca v resnici vse pokazala, videl sem le droben košček obljubljene torte, ampak..

Podgana je zopet obmolknil.

. .bilo je povsem dovolj, da sem pristal. Posrkalo meje vase, hitreje in močneje, kot bi si to želel priznati. Kot kakšen, no, kot kakšen plavž, ki stopi vse, kar pride v stik z njim. Lepota zaradi katere se ti zmeša na eni strani, na drugi pa hudobija, ob kateri se ti naježijo lasje. Čim ji predaš svoje telo, je zate vse izgubljeno. Zavest, vrednote, čustva, bolečina, vse. Izgubljeno. Kot dinamo je, ki v eni samcati, drobni točki sredi neskončne praznine proizvaja energijo, ki poganja vse živo v vesolju.”

„Toda ti si si seji uspel upreti?”

„Ja. Z mojim telesomje bilo pokopano tudi vse drugo. Le še eno stvar je treba storiti, pa bo zadeva zaključena za vse večne čase.”

„Le še eno stvar?”

„Le še eno stvar. Za to pa moram prositi tebe, ampak zdaj raje ne govoriva o tem.”

Oba sva srknila požirek piva. Malo sem se zagrel.

„Žilna anevrizma je neke vrste varovalo oziroma izsiljevanje, ne?” sem vprašal. „Ovca lahko tako po mili volji manipulira z gostiteljem.”

„Natančno tako. Ko se enkrat stvori anevrizma, se ne da več pobegniti.”

„Kaj hudiča je torej Šef razmišljal, ko je počel, kar je pač počel?”

„Zmešalo se mu je. Najbrž ni prenesel vročine plavža. Ovca je to izkoristila, vstopil vanj in z njegovo pomočjo zgradila neverjetno močno bazno mrežo. Bilje material za enkratno uporabo, kot mislec popolnoma neuporaben ”

„In po njegovi smrti si bil ti izbran, da prevzameš oblast nad imperijem?”

„Bojim se, da res.”

„In kaj bi temu sledilo?

,.Izpolnitev načrta, po katerem naj bi se vse različnosti na svetu zlile v enotnost. Resničnost, kateri bi vladal koncept popolne anarhije, katere središče bi bila midva z ovco.”

„In zakaj si zavrnil?”

Čas je tekel smrti naproti in znotraj tega mrtvega časa je padal sneg.

„Mislim, da sem se navezal na svoje šibkosti. Na svoje bolečine in svoje trpljenje. Svetloba poletnih večerov, vonj nežnih sapic, cvrčanje čričkov - zakaj bi se moral opravičevati, če so mi takšne stvari všeč? Ali pa kakšno pivo s tabo...” Naslednje besede je požrl. „Ne vem, zakaj.”

Kaj sem pa mogel reči?

„Na tak ali drugačen način sva iz enakih sestavin uspela sestaviti dva povsem različna končna izdelka,” je dejal Podgana. „Misliš, da postaja svet boljši?”

„Boljši ali slabši, le kdo bi lahko vedel?”

Podgana se je zasmejal. „Prisežem, da bi lahko bil imperius rex v kraljestvu posploševanj.”

„Brezovčji.”

„To pa to - brezovčji.” Podgana je vrgel na tla svojo tretjo pločevinko in jo pomendral z nogo.

„Čimprej se spravi nazaj v dolino, še preden te zasneži. Verjemi, ne želiš si prezimiti tu zgoraj. Čez kakšne štiri ali pet dni se bo sneg pričel prijemati in po zaledeneli gorski cesti je prava mojstrovina prispeti cel v dolino.”

„Kaj boš pa ti počel od zdaj naprej?”

Tam nekje v temi se je Podgana prešerno, od srca nasmejal. „Zame ni nobenega ‘od zdaj naprej’ več. Izzvenel bom v zimo. Koliko časa bo trajalo, je odvisno predvsem od tega, kako dolga bo zima. Ne vem. Sem pa vesel, da sem te imel priložnost še enkrat srečati. Seveda bi bil svetlejši in toplejši prostor prijetnejši...” „J te pozdravlja.”

„Pozdravi ga nazaj, boš?”

„Tudi z njo sem se dobil.”

„Kakojigre?”

„Dobro. Še vedno dela v istem podjetju.”

„Torej še ni poročena?”

„Ne. Hotelaje, daji sam poveš, daje med vama zares konec.” „Konecje,”je odvrnil Podgana. „Kot veš. Četudi nebi našel moči, da sam končam zadevo, bi bilo konec. Moje življenje ni imelo smisla, kar nas seveda privede do zaključka, če si smem izposoditi iz tvojega velespoštovanega leksikona splošnih in posplošujočih floskul, da nikogaršnje življenje nima smisla, ni tako?” „Naj bo,” sem nekako poskusil zaključiti. „Še zadnji dve vprašanji.”

„Prav.”

„Najprej glede Ovčjega moža.”

„Ovčji možje fant na mestu.”

„Ampak Ovčji mož, tisti Ovčji mož, ki meje prihajal sem obiskovat, si bil ti, ne?”

Podgana je zakrožil z vratom, daje nekajkrat zapokal. „Res je. Prevzel sem njegovo podobo. To se pravi, da si vedel, kaj?”

,,Nekje na sredi se mi je posvetilo,” sem rekel. „Prej nisem imel pojma.”

„Ce sem odkrit, meje zelo presenetilo, ko sem te videl razbiti kitaro. Prvič sem te videl tako jeznega. Poleg tega je bila to moja prva kitara. Poceni sicer, a vendar..

„Zal mi je. Hotel sem te toliko razburiti, da bi se sam izdal.” „Ze prav. Jutri tako ali tako ničesar ne bo več,” je suho pripomnil Podgana. „Drugo vprašanje je najbrž povezano s tvojo punco, ne?”

»Ja.”

Podgana je bil kar nekaj časa tiho, lahko sem slišal, kako si mane dlani. Končno je le vzdihnil in spregovoril. „Z njo se nisem imel namena ukvarjati. Bila je dodatni dejavnik, na katerega nisem računal.”

„Dodatni dejavnik?”

„M-hm. Mislil sem, da bo to zabava v zaključenem krogu, pa se je nekje v sredini vmešala ona. Nikdar ne bi bili smeli dovoliti, da se vplete tudi ona. Kot sam dobro veš, ima dekle resnično izjemne sposobnosti, a vendar ji ni bilo namenjeno, da pride sem gor. Ta kraj presega celo njene moči.”

„Kaj se je zgodilo z njo?”

„V redu je, popolnoma v redu,” mi je zagotovil Podgana. „Le da ti od zdaj naprej na njej nič ne bo več tako izjemno všeč. Žalostno, a žal resnično.”

,,Zakaj?”

„Izginilo, izhlapelo. Karkoli je že imela - no, tega ni več.” Ničesar nisem mogel reči.

„Predstavljam si, kako se počutiš,” je nadaljeval Podgana. „Toda tako ali tako bi nekoč izginilo. Ti, jaz, punce, s tistim nečim posebnim..., vsi moramo nekoč oditi.”

Razmišljal sem o tem, kar je rekel.

„Moram iti,” je dejal Podgana. „Pozno postaja. Toda še se bova srečala, prepričan sem, da se bova.”

„Seveda,” sem odgovoril.

„Upam, da bo svetleje, in upam, da bo poletje,” je rekel Podgana. „Za zdaj pa le še ena prošnja. Jutri zjutraj ob devetih navij tisto staro uro in v njenem ostenju poišči žičke, kijih poveži med seboj. Zeleno z zeleno, rdečo z rdečo. Nato pa glej, da se boš do devet trideset spravil iz hiše in po najkrajši poti v dolino. Opoldne sem tukaj z nekom zmenjen. Si razumel?”

„Rečeno, storjeno.”

„Vesel sem, da sva se srečala.”

Trenutek tišine se je vrinil med naju.

„Nasvidenje,” je dejal Podgana.

„Se vidiva,” sem rekel jaz.

Še vedno zavit v odejo sem zaprl oči in prisluhnil. Podganini koraki so odmevali prek sobe, potem so se odprla vrata. Ledeno mrzel zrak je vdrl noter. Ni bil veter ali sapica, temveč počasi valeča se gmota težkega hladu.

Podgana je za trenutek obstal na pragu odprtih vrat. Zdelo se je, da strmi v nekaj, ne v pokrajino, ne v sobo, ne vame, v nekaj povsem drugega. V kljuko ali konico svojega čevlja ali bog ve kaj. Nato so se vrata zaprla z dovršenim krikom, kot da se zapirajo vrata časa.

Popolna tišina. Ostalo ni nič drugega kot popolna tišina.

ZELENA ŽIČKA, RDEČA ŽIČKA IN ZMRZNJENI GALEBI

Ko je Podgana izginil, je hišo zalil neznosen hlad. Poskusil sem bruhati, a sem iz sebe iztisnil le postano sapo.

Odšel sem v zgornje nadstropje, vzel pulover in se zakopal pod rjuhe. Izmenično sta me oblivali vročica in mrzlica, z vsakim valom posebej pa se je skrčila in raztegnila celotna soba. Tako ijuha kot perilo so bili premočeni od potu, ki je kmalu zamrznil in skrčil mojo kožo za nekaj številk.

„Navij uro ob devetih,” mi je nekdo zašepetal. „Zelena žička z zeleno, rdeča z rdečo.... Spravi se ven iz bajte do devet trideset!”

„Neskrbi,” meje miril Ovlji mož. „Vsebovredu.”

„Nove celice nadomeščajo stare,” govori moja bivša žena. V desni roki drži bele čipkaste hlačke.

V glavi mi razbija.

Rdeča z rdečeo.. .zelena za zeleno...

„Ničesar ne razumeš, kaj?” me obtožuje moja punca.

Ne, ničesar ne razumem.

Spet me zaliva zvok valov. Težkih zimskih valov. Svinčeno sivo moije okrašeno z belimi kapicami. Zmrznjeni galebi.

V neprodušno zaprtem razstavnem prostoru akvarija sem. Na razstavi je ena vrsta kitovih penisov za drugo. Vroče in zadušljivo je. Naj kdo odpre okno.

Nekdo odpre okno. Trese me od mraza. Kriki galebov, ostri kriki, ki parajo moje meso.

„Se spomniš imena svoje mačke?”

„Losos,” odgovorim.

„Ne, ni Losos,” pravi šofer. „Ime je bilo spremenjeno. Imena se ves čas spreminjajo. Stavim, da se niti lastnega imena ne spomniš.”

Trese me od mraza. In galebi, veliko preveč galebov.

„Povprečnost hodi dolgo, težko pot,” pravi mož v črnem. „Zelena z rdečo žičko, rdeča z zeleno.”

„Sislišalkajgledevojne?” sprašuje Ovčji mož.

Benn Goodman Orchestra zaigra Air Mail Special. Charlie Christian ima dolg solo. Njegov klobuk je smetanaste barve.

ZAKLETI OVINEK DRUGIČ

Ptice so žvrgolele.

Sončna svetloba se je izza zaprtih polken v trakastih slapovih razlivala prek postelje. Moja ura na tleh je kazala 7:35. Rjuha in srajca sta bili premočeni, kot da ju je kdo namočil v vedru vode.

Še vedno sem čutil, kako se mi po glavi podijo puhaste meglice, a vročine nisem imel več. Svet zunaj je bil prelit s svežim snegom. Pašnik je pozitivno in srebrno žarel v tej novi svetlobi. Bil sem bled, moja lica pa upadla, kot bi mi nekdo čez noč porezal vse meso z njih. Cel obraz sem si natri s trikrat več brivske pene kot bi bilo potrebno in se metodično lotil britja. Potem sem šel scat in iz mene je stekla cela cisterna.

Scanje meje tako izčrpalo, da sem se zgrudil na kavč in tam obsedel dolgih petnajst minut. Ptice so še vedno žvrgolele, sneg pa se je že pričel topiti in kapljati z listnih konic. Občasno je v ozadju ostro zaškripalo.

Ura je bila že skoraj pol devet, ko mi je končno uspelo \stati. Spil sem dva kozarca grozdnega soka in pojedel celo jabolko.

Potem sem si z vinske police izbral veliko steklenico Hersheya ter si vzel še dve jabolki.

Spakiral sem. V ozračje se je naselil duh po izgubljenem. Vse se je bližalo koncu.

Ko je moja ura pokazala devet, sem navil še staro dedkovo uro, obrnil to težko časovno zver in povezal tiste štiri žičke. Zeleno z zeleno, rdečo z rdečo.

Žičke so bile speljane iz štirih luknjic, zavrtanih v steno - en par zgoraj, en spodaj, povezane z zavito žici, isto, kot sem jo videl že v džipu. Uro sem pomaknil nazaj na mesto ter stopil še do ogledala, da se poslovim še od samega sebe.

„Upam, da bo šlo vse v redu,” sem rekel.

„Upam, da bo šlo vse v redu,” je odgovoril moj drugi jaz.

Pašnik sem prečkal po sredini kakor ob prihodu. Sneg je škripal pod mojimi koraki. Pašnik je bil kot srebrno vulkansko jezero. Nikjer niti stopinje razen mojih, ki so, če sem pogledal nazaj, vodile proti hiši. Moje stopinje so vijugale sem ter tja. Ni lahko hoditi naravnost.

Iz takšne razdalje je hiša delovala skoraj živo. Bila je skrčena in zgrbljena, kot bi se hotela z zvijanjem otresti snega, ki jo je težil. S strehe je zdrsnil velikanski kup snega in glasno zagrmel, ko je udaril ob tla.

Nadaljeval sem svojo pot preko pašnika skozi neskončni brezov gozd, nato čez mostiček in na cesto, dokler nisem okoli vznožja kopastega vrha končno prispel do zakletega ovinka

Kakor po čudežu sneg na ovinku ni pomrznil, a vseeno sem stopal izjemno previdno, da me ne bi slučajno našli na dnu tistega skalnatega prepada. Že sama hoja je bila izjemen napor, vse dokler ni bila preteča nevarnost krušeče skalnate police daleč za mano. Moje pazduhe so bile premočene. Prava nočna mora iz otroštva.

Na moji desni so se zdaj odprle ravnine. Tudi te so bile že prekrite z belo odejo, po sredi katere je polzela reka Junitaki. Zdelo se mi je, da lahko v daljavi slišim žvižg pare. Pravzaprav je bilo čudovito lepo.

Globoko sem vdihnil, si znova oprtal nahrbtnik in se odpravil po blagem klancu navzdol. Na naslednjem ovinku je stal popolnoma nov džip, pred njim pa Šefov črno oblečeni tajnik.

OPOLDANSKI SESTANEK

,,Čakal sem vas,” je dejal črnooblečeni. „Sicer res le dvajset minut.”

„Kako ste vedeli?”

„Za kraj? Ali za čas?”

„Za čas,” sem odgovoril in odložil nahrbtnik.

„Zakaj pa mislite, da sem postal Šefov tajnik? Zaradi marljivosti? Intelekta? Taktnosti? Ne. Šefov tajnik sem zaradi svojih posebnih sposobnosti. Šesti čut. Vi bi vsaj temu najbrž tako rekli.” Oblečen je bil v smučarske hlače in dolgo jakno peščene barve. Njegove Ray-Banke so bile zelene barve.

„VČasih naju je povezovalo mnogo stvari, Šefa in mene. Stvari onstran racionalnosti, logike in morale.”

„Včasih?”

„Šefje pred tednom dni umrl. Pogreb je bil zelo lep. Ves Tokio se je postavil na glavo skušajoč najti primernega naslednika. Cela banda povprečnežev bezlja naokrog kakor ponorela.” Vzdihnil sem. Iz žepa jakne je potegnil srebrno cigaretnico, iz nje pa nepotiskano cigareto ter jo prižgal.

„Boste?”

„Ne, hvala,” sem dejal.

„Moram reči, da ste se dobro izkazali. Bolje kot sem mislil, da se boste. Resnično ste me presenetili. Sprva sem mislil, da vam bom moral pomagati in vam, ko se vam bo zataknilo, dajati namige. Da ste našli Ovčjega profesorja, je prav genialno. Zares, skoraj si želim, da bi delali zame.”

„Torej ste v resnici vedeli za ta kraj že vse od začetka?” „Seveda. Dajte no, za koga me pa imate?”

„Vas lahko potem nekaj vprašam?”

„Seveda,”je dejal nadvse dobre volje. „Vendar bodite kratki”

„Zakaj mi niste že na začetku povedali?”

„Hotel sem, da se zgodi spontano, po vaši lastni volji. In želel sem, da ga izmamite iz njegovih utvar.”

„Utvar?”

„Njegovih miselnih utvar. Ko ovca nekoga obsede, se njegov um začasno omrači in umakne. Kakor, na primer, v šoku. Vaša naloga je bila, da ga izvabite iz tega stanja. Da pa vam bi zaupal, ste morah biti nepopisan list, kar ste tudi bili. Saj v bistvu ni tako zapleteno, ne?”

„Pravzaprav res ni.”

„Na koncu vse izgleda preprosto. Najtežje je bilo napisati program. Računalniki navsezadnje ne zmorejo upoštevati človeškega faktorja, a bodi dovolj o ročnem delu. Je pa to eden najslajših trenutkov, ki se težko primerja s čimerkoli drugim, ko vidiš kako se program, ki si ga v mukah in težavah oblikoval, izteče natančno, kakor je bilo predvideno.”

Skomignil sem z rameni.

„No, torej,” je nadaljeval, ,,naša divja jaga za ovco se približuje koncu. Zahvaljujoč moji preračunljivosti in vaši nedolžnosti. Imam ga natančno v položaju, v katerem sem ga želel imeti. Drži?”

„Zdi se že tako,” sem dejal. „Čaka vas zgoraj. Pravi, da se dobita točno opoldne.”

Hkrati sva pogledala na svoji uri. Deset in štirideset.

„Čas je, da se odpravim,” je dejal moški. „Ne smem ga pustiti čakati. Če želite, vas lahko džip odpelje v dolino. Ah, ja, tukaj je vaša nagrada.”

Moški je iz žepa potegnil ček in mi ga izročil. Ne da bi ga pogledal, sem ga pospravil.

„Ga ne boste pogledali?”

„Mislim, da ni potrebno.”

Moški se je, vidno dobre volje, zasmejal. „Resnično mi je bilo v veselje sodelovati z vami. Ah, mimogrede, razpustil sem družbo vašega prijatelja. Žal... Pa tako perspektivna je bila. Svetla prihodnost leži pred oglaševalsko industrijo, mislim, da bi se morah vi sami lotiti tega posla.”

„Zmešani ste,” sem rekel.

„Pričakujem, da se bova še srečala,” je še dejal in izginil za ovinkom proti višavam.

„Lososu gre dobro,” je dejal šofer med vožnjo v dolino. „Lepo se je poredil.”

Usedel sem se na sedež poleg šoferja. Bilje povsem drug človek kot takrat, ko je vozil tisto monstruozno limuzino. Do nadrobnosti mi je opisal Šefov pogreb in vse, kar se je dogajalo, medtem ko je varoval Lososa, a jaz sem le sem ter tja ujel kakšno besedo.

Ob enajst trideset je džip parkiral pred postajo. Mesto je bilo mrtvo tiho, le star možakarje lopatal sneg iz krožišča in potepuški pes, ki je sedel v bližini, je mahal z repom.

„Hvala,” sem dejal šoferju.

„Ni zakaj,” je odgovoril. „Mimogrede, ste telefonirali Bogu?”

„Ne, nisem imel časa.”

„Odkar je šef umrl, ne morem dobiti zveze. Kaj mislite, kaj se je zgodilo?”

„Najbrž je samo zasedeno,” sem predlagal.

„Morda res,” je dejal šofer. „No, prav, pazite nase.”

„Nasvidenje,” sem se poslovil.

Vlak je odpeljal natančno opoldne. Na peronu ni bilo žive duše, na vlaku pa le štirje - vključno z mano. A kljub temu je bilo pravo olajšanje po tako dolgem času spet videti ljudi. Tako ali drugače, uspelo se mi je prebiti nazaj v deželo živih in ne glede na to, kako dolgočasen in povprečen je bil svet - to je bilo to.

Ravno sem se lotil čokoladice, ko se je oglasil zvonec za odhod. Nato se je v daljavi, ravno ko je vlak zarožljal, daje pripravljen, zaslišala eksplozija. Odprl sem okno, kolikor se je dalo in se stegnil ven. Čez deset sekund je sledila še ena eksplozija. Vlak se je pričel premikati. Čez kakšne tri minute se je iz smeri koničastega vrha počasi pričel sukati steber črnega dima.

Strmel sem vanj, dokler ni vlak zavil v desno in je steber dima izginil.

EPILOG

„Konec je,” je dejal Ovčji profesor. ,,Vsegaje konec.” „Končano, zaključeno.”

„Najbrž bi se vam moral zahvaliti.”

„Zdaj ko sem izgubil tako rekoč vse.”

„Niste, ne,” je Ovčji profesor zmajala z glavo. „Še vedno imate svoje življenje.”

„Kakor vi pravite,” sem rekel.

Ko sem odšel iz sobe, je Ovčji profesor ležal na mizi z obrazom obrnjenim proti lesu in krčevito ihtel. Oropal sem ga njegove obsesije, kakorkoli žalostna je že bila, in niti malo nisem bil prepričan, da sem imel pravico to storiti.

„Nekam je odšla,” je dejal lastnik Hotela Delfin. „Ni omenila, kam. Ne izgledate ravno dobro.”

„V redu sem,” sem dejal.

Pobral sem torbe in se vselil v isto sobo kot prvikrat. S pogledom na isto nedoumljivo podjetje pod mano. Ženske z velikimi prsi nisem videl, le dva mlada moška uslužbenca, ki sta delala vsak za svojo mizo in kadila. Eden je prebiral list z diagrami, drugi pa je z ravnilom risal črtkast graf na velikansko polo papirja. Morda zato, ker ni bilo prsate ženske, a pisarna se mi je zdela čisto drugačna kakor prvič. Le eno se ni spremenilo - še vedno nisem mogel ugotoviti, za kakšne vrste podjetje gre. Ob šestih so vsi uslužbenci odšli in stavba se je zagrnila v temo.

Prižgal sem televizijo in gledal poročila. Nobena novica ni omen-jala eksplozije v gorah. Toda, kaj ni bilo to včeraj? Kaj za vraga sem počel en cel dan? Kje sem bil? V glavi mi je divje razbijalo.

No, kakorkoli že, minil je en dan.

Na tak način, z vsakim dnem posebej sem se naučil ohraniti distanco do ”spominov”. Do tistega dne nekje v prihodnosti, ko me bo iz lakaste črnine pozval oddaljen glas.

Ugasnil sem televizor in se zvalil na posteljo, ne da bi si sezul čevlje. Bil sem čisto sam in sem buljil v strop nad sabo poln starih madežev in pack. Spomini na ljudi, kijih že dolgo ni bilo več in so jih že vsi pozabili.

Soba je spreminjala barvo v ritmu utripanja neonskih luči. Ob mojem ušesu je tiktakala ura. Odtegnil sem pašček in jo zabrisal na tla. Kot mehko zborovsko petje so v sobo vdirali zvoki uličnega prometa in se nalagali v mehke plasti, eno na drugo. Poskušal sem zaspati, a brez uspeha. Kdo bi lahko spal ob tolikšni množini neizrekljivega?

Navlekel sem nase pulover in se odpravil v mesto. Vstopil sem v prvo diskoteko na poti in med poslušanjem non-stop soul glasbe spil tri viski je. Uspel sem si povrniti občutek normalnosti, kar je bilo zame tisti trenutek ključnega pomena. Vsi so računali name, da bom normalen.

Vrnil sem se v Hotel Delfin, kjer sem našel troprstega lastnika sedečega na kavču. Gledal je nočna poročila.

„Jutri zjutraj ob devetih odhajam,” sem oznanil.

„Se vračate v Tokio, kaj?”

„Ne,” sem rekel. „Pred tem se moram še nekje oglasiti. Zbudite me, prosim, ob osmih.”

„Prav,”je rekel.

„Hvala za vse.”

„Ni za kaj.” Potem je lastnik vzdihnil. „Oče noče nič jesti. Če bo šlo tako naprej, bo umrl.”

„Hud udarec je doživel.”

„Vem,” je dejal lastnik žalostno. „Seveda mi ni on nič povedal, nikdar mi ne.”

„Dajte mu čas.”

Naslednjega dne sem poletel proti Hanedi v Tokiu, od tam pa še enkrat naprej. Morje se je srebrno svetlikalo, ko sem prispel na cilj. J je kot vedno lupil krompir. Mlada punca, honorarka, je urejala rože in brisala mize. Hokkaido je sicer res izgubil jesen, a ta se je tu še trdno držala. Skozi okna J-jevega bara so se hribi svetlikali v prelepih barvah.

Usedel sem se za šank in spil pivo še preden se je bar odprl. Z eno roko sem tri arašide.

„Težko je dobiti arašide, ki se lepo trejo in so hkrati tako hrustljavi,” je rekel J.

„Ah, ja?” sem zamomljal med grickanjem.

„Kako torej - še vedno nič dopusta?”

„Odpoved sem dal.”

„Odpoved?”

„Dolga zgodba.”

J je končal z lupljenjem krompirja in ga vrgel na velikansko cedilo, da bi ga oplaknil. „Kaj boš pa zdaj?”

„Ne vem. Nekaj denaija bom dobil ob ločitvi, plus moja polovica od prodaje podjetja. Nič kaj dosti pravzaprav. In to.”

Iz žepa sem potegnil ček ter ga podal J-ju. Še vedno nisem videl zneska na njem. J gaje pogledal in zmajal z glavo.

„To je neverjetna vsota denarja. Neverjetna.”

„Natančno tako.”

„Ampak zgodba je dolga, ne?”

Zasmejal sem se. „Naj ga pustim pri tebi. Shrani ga v sef lokala.” „Zakaj pa misliš, da bi tu imel sef?”

„V trezor na banki ga bom spravil,” je dejal J zaskrbljeno. „Toda kaj nameravaš storiti s tem denarjem?”

„Gotovo te je moralo stati veliko denarja, da si se lahko preselil na to novo lokacijo, kjne J?”

„Resje”

„Krediti?”

„Veliki.”

„Bi ta ček odplačal tvoje dolgove?”

„Pa še ostalo bi, toda...”

„Kaj torej praviš? Napravi naju s Podgano za družabnika. Ne bo ti treba skrbeti glede dividend in obresti. Če bova partnerja na papirju, bo to za naju povsem dovolj.”

„Ampak tega vendar ne morem storiti.”

„Seveda lahko. V zameno pa boš naju s Podgano vzel pod streho, kadar bo kateri od naju zabredel v godljo.”

„Saj to delam že zdaj.”

S kozarcem za pivo v roki sem se zazrl J-ju v obraz. „Saj vem. A rad bi, da bi bilo tako.”

J se je zasmejal in stlačil ček v žep. „Še vedno se spomnim, kako si se prvič napil. Koliko let je že od takrat?”

„Trinajst.”

,Že?”

J je naslednje pol ure razpredal o starih časih, kar je le redko počel. Stranke so se pričele nabirati, jaz pa sem vstal in se pričel odpravljati.

„Toda saj si komaj prišel,” je dejal J.

„Prvo pravilo olike je, da ne ostaneš predolgo,” sem odvrnil. „Si srečal Podgano?”

Globoko sem vdihnil in položil obe roki na šank. „Srečal sem ga že.”

„Je tudi to dolga zgodba?”

„Daljša od vseh zgodb, ki sijih kdaj prebral.”

„Mi ne bi mogel povedati vsaj najvažnejših reči?”

„To ne bi imelo nobenega pomena.”

„Je bil dobro?”

„Dobro. Želel sije srečati te.”

„Misliš, da se bova še kdaj videla?”

„Seveda se bosta, saj je navsezadnje tvoj družabnik. Ta denar sva s Podgano skupaj zaslužila.”

„No, torej, res sem vesel.”

Sestopil sem z barskega stolčka in za hip pomislil na stari lokal. „Ah, ja, ko sem ravno družabnik, bi lahko nabavil fliper in juke-box?”

„Ko boš naslednjič prišel, te bosta že čakala,” je rekel J.

Sprehodil sem se ob reki do njenega ustja in se usedel na tistih zadnjih petdeset metrov obale, ki je je še ostalo. Zajokal sem. Nikdar v življenju še nisem toliko jokal.

Otresel sem pesek s hlač in vstal, kot da bi imel kam iti.

Dan se še zdaleč ni končal. Ko sem odhajal, sem lahko slišal šum valov.

Table of Contents

SEDMI DEL

NAJ VSTOPI OVČJI PROFESOR

OVČJI PROFESOR: VSE POJE, VSE POVE

OSMI DEL

NADALJNI PROPAD MESTECA JUNITAKI IN NJEGOVIH OVC

NOČ V JUNITAKIJU

ZAKLETI OVINEK

ONA ODIDE, LAKOTA PRIDE

NAJDBA V GARAŽI, MISLI SREDI PAŠNIKA

OVČJI MOŽ STRMOGLAVI

PREHOD DOVOLJEN LE VETRU

OGLEDALO KAŽE, NIČ NE LAŽE

ČAS PA KAR MINE

PODGANA, KI JE NAVIL URO

ZELENA ŽIČKA, RDEČA ŽIČKA IN ZMRZNJENI GALEBI

ZAKLETI OVINEK DRUGIČ

OPOLDANSKI SESTANEK

EPILOG