Haruki Murakami

Divja jaga

za ovco

1

PRVI DEL

DRUGI DEL

TRETJI DEL

ODPRTA UŠESA

NADALJNE PUSTOLOVŠČINE ODPRTIH UŠES

ČETRTI DEL

ŠEF

ŠTETJE OVČIC

LIMUZINA IN NJEN ŠOFER

LUKNJE V VZROČNI KONTINUITETI VESOLJA

PETI DEL

PESEM JE KONČANA

OB SLANEM PSU MI PRIPOVEDUJE O ZVENU MORSKIH VALOV

ŠESTIDEL

ČUDNA ZGODBA ČUDNEGA MOŽA SE NADALJUJE

LIMUZINA IN NJEN ŠOFER -ZNOVA

KONEC POLETJA, ZAČENJA SE JESEN

ENA IZMED PET TISOČIH

PIKNIK V NEDELJO POPOLDAN

OME JENO, A VZTRAJNO RAZMIŠLJANJE

PA ŠE ENKRAT ZA LOSOSA

PRVI DEL

PROLOG

PIKNIK V SREDO POPOLDAN

Bil je kratek članek. En odstavek v jutranji izdaji. Kolega me je poklical in mi ga prebral. Nič posebnega. Vsak zelen novinar, še svež s fakultete, bi ga lahko napisal za vajo.

Datum, ulični vogal, voznik tovornjaka, peška, naključje, preiskava zaradi morebitne malomarnosti.

Kot tiste pesmice z notranjih strani časopisa.

„Kje je pogreb?” sem vprašal.

„Zdaj si me pa,” je rekel. „Je sploh imela družino?”

Seveda je imela družino.

Poklical sem na policijo, kjer so mi dali njihov naslov in telefonsko številko, nakar sem poklical še njih, da mi povejo podrobnosti o pogrebu.

Živeli so v starem delu Tokia. Poiskal sem zemljevid in z rdečim obkrožil njihovo četrt. Proge podzemne, avtobusov in železnic so se križale v čuden, pajčevinast labirint ozkih uličic in kanalov.

Na dan pogreba sem na Wasedu skočil na tramvaj in izstopil blizu končne postaje. Zemljevid seje izkazal za približno enako koristnega, kot bi bil koristen globus. Kupoval sem en zavojček cigaret za drugim, da sem lahko obenem vprašal za pot.

Okoli hiše z lesenimi tramovi je bila postavljena rjava, lesena ograja. Na majhnem dvorišču sem zagledal zapuščen, porcelanast kamin, v katerem seje nabirala deževnica. Tla so bila temna in blatna.

Ko ji je bilo šestnajst let, je šla od doma, kar bi lahko bil eden izmed razlogov, zakaj je bil pogreb tako mračen. Prisotna je bila le njena družina in skoraj vsi so bili starejši. Na čelu je bil njen starejši brat, star kakšnih trideset let. Lahko bi bil tudi njen svak. i    Njen oče, droben moški sredi petdesetih let, je nosil črn žalni trak. Stal je pri vhodu in se skoraj ni premaknil. Spominjal me je na ulico, oprano od dežja.

Ko smo odhajali, sem tiho priklonil glavo, on je brez besed storil enako.

Spoznal sem jo jeseni pred devetimi leti, ko sem bil star dvajset let, ona pa sedemnajst.

Blizu fakultete je bila majhna kavama, kamor smo zahajali s kolegi. Nič posebnega ni bila, ponujala pa je določene konstantnosti: hard rock in slabo kavo.

Vedno je sedela na istem mestu, s komolci naslonjena na mizo, in brala. Z očali, ki so spominjala na zobni aparat, in tenkimi rokami seje zdela tako ranljiva. Njena kava je bila vedno mrzla, pepelnik pa poln ogorkov.  Menjale so se le knjige. Enkrat je bil Mickey Spihane, drugič

Kenzaburo Oe, naslednjič Allen Ginsberg. Sploh ni bilo važno katera, le daje bila knjiga. Študentje, ki so prihajali in odhajali iz kavarne, soji posojali knjige, ona pa jih je prebrala od prve platnice do zadnje platnice. Požirala jih je, kot da obira koruzne storže. Takrat so se knjige še posojale brez pomišljanja, tako da ji ni čtiva nikdar zmanjkalo.

To je bil čas Doorsov, Stonesov, The Byrds, Deep Purple in Moody Blues. Ozračje je bilo nabito z energijo, nihalo je na robu kolapsa, čakajoč odločilnega sunka.

Izmenjavala sva si knjige, se pogovarjala v nedogled, pila poceni viski in nepozabno seksala. Čisto običajne reči, saj veste, medtem pa se je nad šestdeseta leta počasi zgrinjala zaključna zavesa.

Pozabljam njeno ime.

Lahko bi pogledal v osmrtnico, a saj bi bilo vseeno. Pozabil sem njeno ime.

Recimo, da bi se srečal s starim kolegom in bi se pogovor po naključju obrnil nanjo. Nobeden od naju se ne bi spomnil njenega imena. ‘Veš, tisto dekle, ki je spalo z vsakomer, saj veš.’ Spomnim se njenega obraza, a ime mi je ušlo, čeprav sem prav jaz večkrat spal z njo. ‘Kaj le dela zdaj? Zabavno bi jo bilo kdaj srečati.’    I

‘Dekle, ki je spalo z vsakomer’. To je bilo njeno ime.

Seveda, če smo povsem natančni, ni spala z vsakomer. Imela je svoje kriterije.

Vendar pa je dejstvo, ki bi ga potrdilo vsako že bežno poizvedovanje, da je bila povsem voljna spati skoraj z vsakim.

Enkrat, res samo enkrat, sem jo vprašal po njenih kriterijih.

„No, če že moraš vedeti.je začela. Sledilo je trideset sekund za razmislek. „Kdorkoli že ne bi bil dober. Včasih me že sama misel na to odvrne. Ampak veš, mogoče hočem le spoznati različne ljudi. Ali pa se mi na tak način odkriva moj lastni notranji svet.”

„Tako, da z nekom spiš?”

„M-hm.”

Zdaj sem bil jaz na vrsti za razmislek.

„Povej, ali veš zdaj kaj več o stvareh?”

„Malo,” je rekla.

Od zime do poletja sem jo komaj kdaj videl. Fakulteta je bil vmes večkrat zaprta, jaz pa sem se ubadal z osebnimi težavami.

Ko sem naslednjo jesen spet prišel v kavarno, seje klientela povsem spremenila, prepoznal sem le še njen obraz. Še vedno so vrteli hard rock, a vznemirjenje je izginilo, le ona in za nič kava sta ostali isti. Zvalil sem se na stol nasproti nje in pogovaijala sva se o stari druščini.

Večina fantov j e pustila faks, eden je naredil samomor, za enim so izginile vse sledi. Takšni pogovori.

„Kaj si pa ti počel to leto?” me je vprašala.

„Razne stvari,” sem rekel.

„Si zdaj kaj pametnejši?”

,,Malo.”

Tisto noč sva prvič spala skupaj.

O njej ne vem skoraj nič. Kar pa vem, mi je nekdo povedal. Morda celo ona sama, ko sva bila skupaj v postelji. Prvo leto srednje šole seje skregala z očetom in se pobrala od doma (ter pustila šolo). Mislim vsaj, daje to njena zgodba. Kje natančno je živela, s čim seje preživljala, pa ne ve nihče.

Cele dneve je sedela v kakšnem kafiču, kjer so vrteli rock, pila skodelico za skodelico kave, verižno kadila in listala skozi knjige ter čakala, da bo kdo od nas prišel mimo in plačal njene račune za kavo in cigarete (kar je bil takrat za nas kar hud zalogaj). Ponavadi je s tistim tipom potem končala v postelji.

Tako. To je vse kar vem o njej.

Od tiste jeseni pa do pomladi naslednjega leta seje enkrat na teden, v torek zvečer, oglasila v mojem stanovanju, na robu Mi-take. Pospravila je, karkoli sem skuhal za večerjo, polnila moje pepelnike in spala z mano, medtem pa sva poslušala postajo FEN, kjer so vrteli rock. Ko sva se v sredo zjutraj zbudila, sva odšla na sprehod po gozdu okoli naselja ICU in na kosilo v njihovo menzo, j    Če je bilo lepo vreme, sva se zleknila v travo in strmela v nebo.

Najini pikniki v sredo popoldan, je pravila.

„Vsakokrat ko prideva sem, se počutim, kot da sva na pikniku.”

„Res? Na pikniku?”

„Ja, trava se razteza v nedogled, vsi so videti tako srečni..

Usedla seje pokonci in porabila par vžigalic, predenj ji je uspelo prižgati cigareto.

„Sonce spleza visoko na nebo, potem pa se spet spusti navzdol. Ljudje pridejo, potem odidejo. Čas hiti mimo. Kakor piknik, ne?” '

Takrat sem bil star enaindvajset, skoraj dvaindvajset let. Diploma je bila še zelo daleč, pa vendar nisem imel nobenega razloga, da bi pustil šolo. Ujet sem bil v najbolj nemogoče okoliščine, ki so me spravljale v strašno depresijo. Zagozden sem bil, mesece  dolgo mi ni uspelo napraviti koraka v nobeno smer. Svet seje vrtel naprej, le jaz sem stal pri miru. Jeseni seje svet okoli mene prekril z obupom, pred mojimi očmi so hitro izginjale barve. Sonce, vonj po travi, rahlo škropljenje dežja, vse mi je šlo na živce.

Kolikokrat se mi je ponoči sanjalo, da lovim vlak? Vedno iste sanje: nočni vlak, smrdeč po cigaretih in stranišču. Tako poln, da si še stojišče dobil s težavo. Na sedežih kupčki bruhanja. Vse kar sem lahko storil, je bilo, da izstopim na naslednji postaji, ki pa pravzaprav niti ni bila prava postaja. Prostrano polje, na katerem

se ni svetila nobena lučka. Brez načelnika postaje, brez ure, voznega reda - ničesar ni bilo. To so bile moje sanje.

Še vedno se spominjam tistega skrivnostnega popoldneva.

Petindvajseti november. Hudo neurje je prekrilo pešpoti s suho in zlato odejo ginkovih listov. Z rokami v žepih sva odšla na sprehod.

Nobenega zvoka ni bilo slišati razen šelestenja listja pod najinimi nogami in predirljivih ptičjih knkov.

„Kaj premlevaš?” j e nenadoma privrelo iz nje.

,,Pravzaprav nič,” sem rekel.

Šla je še malo naprej, se nato usedla ob stran in globoko potegnila iz svoje cigarete.

„Imaš vedno nočne more?”

„Pogosto imam, le da me običajno mučijo prodajni avtomati, ki mi požrejo drobiž.”

Zasmejala seje in položila roko na moje koleno, a jo kmalu vzela nazaj.

„Nočeš govoriti o tem, ne?”

„Ne danes. Težave imam s pogovarjanjem.”

Frcnila je svojo napol pokajeno cigareto v prah in jo skrbno ugasnila s čevljem. „Ne moreš se pripraviti do tega, da bi povedal tisto, kar res misliš, ni to to?”

„Ne vem,” sem dejal.

V bližini sta vzletela dva ptiča, ki ju je vase posrkalo nebo brez enega samega oblačka. Opazovala sva ju, dokler nista izginila za najine oči. Potem je z vejo začela risati v pesek vzorce, kijih nisem uspel razvozlati.

„Včasih sem zelo osamljena, kadar spim s tabo.”

„Žal mi je, da se zaradi mene tako počutiš,” sem rekel.

„Saj nisi ti kriv. Kadar spiva skupaj, ne misliš na nobeno drugo punco. Pa tudi če bi - saj ne bi bilo nič drugače, le ...” Sredi stavka seje ustavila in počasi zarisala tri ravne črte v pesek. „Ah, saj ne vem.”

„Veš, nimam namena izključiti te. Nikdar,” sem vskočil čez trenutek. „Še sam ne vem, kaj se z mano zgodi. Na vse pretege se trudim, da bi to ugotovil. Ne bi rad napihoval nepomembnih reči, prav tako pa se nočem pretvarjati, da ni nič narobe. Čas rabim.” „Koliko časa?”

„Kdo ve? Morda eno leto, morda deset.”

Vejo je zabrisala v pesek in vstala ter s svojega plašča očistila posušene travne bilke.,,Deset let? Daj no, pa saj to je cela večnost!” „Morda,” sem rekel.

Odšla sva skozi gozd proti študentskemu naselju ICU, se usedla v menzo in pospravila vsak svoj hot dog. Ura je bila dve popoldan in s televizijskega zaslona je pobliskavala slika Yukia Mishime. Glasnosti se ni dalo uravnavati, tako da sva le s težavo razumela, kaj so govorili, a saj nama je bilo tako ali tako vseeno. Nek študentje vstal in skušal popraviti gumb za glasnost, a nazadnje seje naveličal in odtaval stran.

„Želim si te,” sem rekel.

„Prav,” je rekla ona.

In tako sva potisnila roki zopet globoko v žepe najinih plaščev I    in se počasi sprehodila nazaj proti stanovanju.

Zbudil sem se in ugotovil, da tiho ihti. Njeno vitko telo se je treslo pod odejo. Vključil sem gretje in pogledal na uro. Dve zjutraj.

Bleščeče bela luna je sijala sredi neba.

Počakal sem, daje prenehala jokati, potem pa pristavil kotliček za čaj. Eno čajno vrečko za oba. Brez sladkorja, brez limone, samo vroč čaj. Nato sem prižgal dve cigareti in ji eno podal. Vdihnilaje in izpljunila dim, hitro in trikrat zapovrstjo, dokler je ni premagal kašelj.

„Povej, si že kdaj razmišljal, da bi me ubil?”

.Tebe?”

„Zakaj me to sprašuješ?”

S cigareto v ustih si je s konico prsta pomencala veko.

„Kartako.”

„Ne, nikdar,” sem rekel.

„Res?”

„Res. Zakaj bi te hotel ubiti?”

„Ah, najbrž imaš prav,” je rekla. „Za trenutek sem pomislila, da ne bi bilo slabo biti umoijen. Medtem ko bi trdno spala, na primer.”    H

„Bojim se, da nisem tip za to ”

„Ne?”

„Vsaj kolikor vem.”

Zasmejala seje. Ugasnila je cigareto, spila ostanek čaja ter jo nato zopet prižgala.    H

„Doživela bom petindvajset let,” je rekla, „potem pa umrla.”

Julija, čez osem let, ko ji je bilo šestindvajset let, je bila mrtva.

DRUGI DEL

JULIJ,

ČEZ OSEM LET

ŠESTNAJST STOPNIC

Počakal sem val stisnjenega zraka, da je za mano zaprl vrata dvigala, potem pa zaprl oči. Pobirajoč koščke svojega raztresenega razuma, sem se napotil po šestnajstih stopnicah navzdol proti svojemu stanovanju. Z zaprtimi očmi, natančno šestnajst stopnic. Nič več in nič manj. Z glavo otopelo od viskija in sapo smrdljivo od cigaret.

Kakorkoli sem že pijan, teh šestnajst stopnic lahko prehodim v ravni črti. Plod šestnajstih let nesmiselne samodiscipline. Kadarkoli sem bil pijan, sem potisnil ramena nazaj, vzravnal hrbtenico, dvignil glavo pokonci in globoko vdihnil hladen jutranji zrak betonskega hodnika. Nato sem zaprl oči in se podal po šestnajstih stopnicah popolne alkoholne megle.

V mejah tega šestnajststopničnega sveta sem nosil naslov ”najbolj omikan pijanec”. Preprost dosežek. Treba seje le sprijazniti z resnico, da si pijan kot čep.

Nič če, ampak ali in. Le dejstvo: „Pijan sem.” Preprosto in enostavno.

To je vse, kar potrebujem, da se spremenim v najbolj omikanega pijanca na svetu. Vstanem prvi in zadnji skočim s palube.

Pet, šest, sedem...

Ustavil sem se na osmi stopnici, odprl oči in globoko vdihnil.

V ušesih mi je rahlo brnelo, kot morska sapica, ki veje skozi zaijav-elo mrežo. Ko ravno razmišljam o tem - le kdaj sem bil nazadnje na plaži?

Pa poglejmo. Štiriindvajseti julij, pol sedem zjutraj. Idealen letni čas za na plažo, idealen del dneva. Obala je še nedotaknjena. Stopinje galebov so raztresene ob robu valov kakor borove iglice po hudem neurju.

Plaža, hmmm...

Spet sem začel hoditi. Pozabi plažo. Te reči so že zgodovina.

Na šestnajsti stopnici sem obstal, odprl oči in se kot vedno znašel natančno pred kljuko vrat svojega stanovanja. Iz nabiralnika sem pobral časopis dveh dni in dve kuverti ter vtaknil kup pod pazduho. Na dnu žepa sem ulovil ključe in se sklonil naprej s čelom naslonjen na ledeno površino železnih vrat. Nekje za mojimi ušesi je naredilo klik. Bil sem kot bombažna krpa namočena v alkohol, z le neznatno kontrolo nad svojimi čutili.

Odlično.

Splazil sem se skozi vrata, odprta do tretjine, in jih zaprl za sabo. V veži je bilo na smrt tiho. Bolj tiho, kot bi smelo biti.

Takrat sem ob svojih stopalih zagledal rdeče salonaije. Rdeče    salonarje, ki sem jih bil nekoč že videl. Postavljeni med moje blatne teniske in par poceni sandalov za na plažo so se zdeli kot božično j    darilo poleti. Nad njimi je lebdela tišina fina kot prah.

Zleknjena je bila na kuhinjsko mizo, s čelom naslonjena na roke tako, da soji ravni črni lasje zakrivali obraz. Prameni las so odgrnili košček neposončene bele kože na njenem zatilju, skozi odprt rokav njene potiskane obleke - ki je še nikdar prej nisem videl - sem zagledal trak modrčka.

Slekel sem jopič, si odvezal čmo kravato in odložil uro, medtem pa ni ona niti trznila. Ko sem jo gledal, so privreli na dan mnogi spomini. Spomini na obdobje, ko je še nisem poznal.

„No, torej,” sem spregovoril z ne prav lastnim glasom.

Kot sem pričakoval, ni bilo odgovora. Lahko bi spala, lahko jokala, tudi mrtva bi bila lahko.

Usedel sem se nasproti nje in si pomencal oči. Sončni žarek je razdelil mizo - jaz sem bil osvetljen, ona v senci. Zunaj je nekdo zlival vodo po ulici. Pljusk na pločnik in vonj po mokrem asfaltu.

„Bi kavo?”

Brez odgovora.

Zato sem vstal in stopil na drugo stran, da bi namlel kave za dve skodelici. Ko sem jo zmlel, sem spoznal, da si pravzaprav želim ledenega čaja in ne kave. Vedno se prepozno zavem stvari.

Po radiu so vrteli neškodljive pop komade - popoln jutranji sound track. Svet se je v desetih letih komaj kaj spremenil, le izvajalci in naslovi pesmi. In moja starost.

Voda je zavrela, zato sem ugasnil plin, jo pustil pol minute, da se ohladi in jo nato zlil čez kavo. Zrna so počasi nabrekala in polnila sobo z lepo aromo.

„Si tu že od sinoči?” sem vprašal s kotličkom v eni roki.

Neznatno je prikimala z glavo.

„In ves ta čas čakaš?”

Brez odgovora.

V sobi seje zaradi vrele vode in močnega sonca začela nabirati para. Zaprl sem okno in vkl jučil klimo ter postavil skodelici s kavo na mizo.

„Spij,” sem rekel, zdaj spet s svojim glasom.

Tišina.

„Dobro bi bilo, če bi kaj popila.”

Šele čez trideset sekund je dvignila glavo, počasi in ravnodušno, ter se odsotno zazrla v lončnico. Nekaj tenkih pramenov las se je usulo na njena poležana lica. Zdela se mi je vlažna.

„Nikar se ne meni zame,” je rekla. „Nisem hotela jokati.”

Podal sem ji škatlo robčkov. Tiho si je obrisala nos in odmaknila lase z lica.

„Pravzaprav sem mislila oditi, preden bi se vrnil. Nisem te hotela srečati.”

„Ampak si si premislila, kot vidim.”

„Ne povsem, le nikamor drugam nisem imela iti. Toda zdaj bom šla, nikar ne skrbi.”

„No, kavo pa vseeno spij.”

Prisluhnil sem prometnemu poročilu po radiu, srknil kavo in odprl pismi. V prvem me je prodajalna pohištva obveščala, da imajo dvajset odstotno znižanje. Drugo pismo pa je bilo od človeka, o katerem nisem želel niti razmišljati, še manj pa brati njegova pisma. Zmečkal sem obe in ju zabrisal v koš, nato pa začel šariti po ostankih sirovih krekerjev. Z rokami je objela svojo skodelico kave, kot da se hoče pogreti, in se s pogledom uprla vame. Njena ustnica je nežno objemala rob skodelice.

„V hladilniku je solata,” je rekla.

„Solata?”

„Paradižnik in stročji fižol. Nič drugega nisi imel. Kumarice so bil pokvarjene in sem jih vrgla stran.”

„Oh”

Stopil sem do hladilnika in vzel ven skledo za solato iz modrega okinavskega stekla in iztisnil še zadnje kapljice iz stekleničke solatnega preliva. Paradižnik in stročji fižol so bili kakor ohlajene sence. Brezokusne sence. Tudi kava in krekerji so bili brez okusa. Morda pa je bilo krivo jutranje sonce. Jutranje sonce razgrajuje stvari. Polovico kave sem pustil in iz žepa potegnil upognjeno cigareto ter si jo prižgal z vžigalicami, kijih še nikdar prej nisem videl.

Cigareta je na vrhu suho prasketala, njen sivkast dim pa je zapisoval sledi v jutranjo svetlobo.

„Na pogreb sem šel. Po koncu sem odšel k Shinjuku - sam.” Od nekje seje vzel maček, na široko zazehal ter skočil v njeno naročje. Popraskala gaje za ušesi.

„Ničesar ti ni treba razlagati,” je rekla. „Sem že izginila.”

„Saj ne razlagam, le pogovarjam se.”

Skomignila je in potisnila trak od modrčka nazaj pod obleko. Njen obraz je bil brezizrazen, kakor fotografija mesta potopljenega na morsko dno.

,,Poznanstvo izpred let. Nisi poznala.”

„Ah, res?”

Maček si je dodobra pretegnil noge in izdihnil.

Ozrl sem se proti žareči konici cigarete v svojih ustih.

„In kako je to tvoje poznanstvo umrlo?”

,,Nesreča s tovornjakom. Trinajst zlomljenih kosti.” genska?”

„M-hm.”

Končana so bila poročila in prometna obvestila ob sedmih, tako da se je na valove vrnil lahki rock. Odložila je kavo in se zazrla v moj obraz.

,,Povej, če bi jaz umrla, bi tudi šel ven in se ga takole napil?” „Pogreb nima nobene veze z mojim popivanjem. Morda le prvi dve rundi, če sploh.”

Začenjal seje nov dan. Še en vroč. Gruča nebotičnikov je stnnela skozi okno.

„Bi kaj hladnega spila?”

Zmajalajezglavo.

Iz hladilnika sem potegnil pločevinko kokakole in jo spil na dušek.

„Take sorte punca je bila, ki spi z vsakomer.” Kakšna osmrtnica: preminula je bilo dekle, ki spi z vsakomer.

„Zakaj mi to pripoveduješ?”

Zakaj zares? Pojma nisem imel.

„No, dobro,” nadaljevala je, kjer sem končal jaz. „Bila je tako dekle, ki spi z vsakomer, ne?”

„Res.”

„Ampak ne s tabo, kajne?”

V njenem glasu sem začutil ostrino. Dvignil sem pogled nad skledo solate.

„Misliš, da ne?”

,,Mislim, da ne,” je rekla tiho. „Ti nisi tak tip.”

„Kak tip?”

„Ne vem, nekaj je na tebi. Reciva, da imava peščeno uro in da se pesek počasi izteka. Na človeka, kakršen si ti, se lahko vedno zaneseš, da bo obrnil uro.”

„Kaj res?”

Našobila je ustnice, a jih kmalu sprostila.

„Prišla sem pobrat še ostale svoje reči. Zimski plašč, klobuke, stvari, ki so še ostale. Jih boš dal dostavljalcem, ko boš imel

čas?”

„Lahko ti jih tudi prinesem.” s    Zmajala je z glavo. „Je že v redu. Ne bi rada, da prideš, saj

razumeš, ne?”

Seveda sem razumel. Prevečkrat govorim, ne da bi razmišljal,   „Imaš naslov?”

,Ja.”

„To je vse, kar bi bilo še treba opraviti. Oprosti, da sem tako ! dolgo ostala ”

„Kaj pa papirji, je s tem vse urejeno?”

„M-hm. Vse urejeno.”

„Ne morem verjeti, da gre tako zlahka. Mislil sem, da bo bolj

zapleteno.”

„Vsi ljudje, ki s tem nimajo izkušenj, tako mislijo, v resnici pa je nadvse preprosto. Potem ko je vsega konec,” je rekla in spet začela božati mačka po glavi. „Dvakrat se ločiš, pa si že pravi veteran.”

Maček si je z zaprtim očmi pretegnil še hrbet, nato pa hitro

ugnezdil glavo v jamico na njeni roki. Zabrisal sem skodelici od kave in solatno skledo v pomivalno korito ter z računoma pobrisal drobtine z mize. V očeh mi je utripalo in peklo od bleščečega sonca.

„Napravila sem ti seznam. Kje so shranjeni papirji, kdaj odvažajo smeti, take reči. Če ti kaj ne bo jasno, me pa pokliči.” ,,Hvala.”

„Si si kdaj želel otroke?”

„A-a, ne bi mogel reči, da sem si želel malih.”

„Nekaj časa sem se spraševala. Zdaj pa, ko vidim, kako seje vse skupaj končalo, se mi zdi, daje bilo prav tako, kot je bilo. Ali pa morda ne bi prišlo do tega, če bi imela otroke, kaj praviš?” „Veliko parov se loči, čeprav imajo otroke.”

„Verjetno imaš prav,” je dejala in se poigravala z mojim vžigalnikom. „Še vedno te ljubim, a zdaj to najbrž ni več važno, ne? Sama to prav dobro vem.”

HLAČKE

Ko je odšla, sem izpraznil še eno pločevinko kokakole, skočil i    pod vroč tuš in se obril. Vsega mi je začelo zmanjkovati – mila,   šampona, pene za britje.

Stopil sem iz tuša, si posušil lase, se namazal z losjonom za telo in si očistil ušesa. Odšel sem v kuhinjo in pogrel, kar je še ostalo od kave. Opazil sem edinole, da na nasprotni strani mize ni !    nikogar. Strmel sem v stol, kjer ni sedel nihče, in se počutil kakor

drobcen otrok iz De Crichove slike, ki je ostal sam v tuji deželi.

Seveda nisem bil drobcen otrok. Odločil sem se, da o tem ne bom razmišljal, in si vzel čas za kavo in cigareto.

Glede na to, da že štiriindvajset ur nisem spal, sem se počutil I    presenetljivo budnega. Moje telo je bilo prežeto z vlažno meglico,

a moj duh je gibčno plaval skozi zapletene tokove zavesti kakor nemima vodna žival.

Prazen stol pred mano me je spominjal na ameriški roman, ki sem ga pred kratkim prebral: ko ga žena zapusti, mož ovije njene hlačke okrog stola. Ko sem zdaj o tem razmišljal, se mi je zdelo povsem smiselno. Seveda ne bi zares pomagalo, nedvomno bi bilo pa bolje, kot ta umirajoča geranija, ki bulji vame. Še maček bi se najbrž bolje počutil, če bi ostalo v stanovanju kaj njenih stvari.

Pregledal sem spalnico, odprl vse njene predale in vsi so bili prazni. Ostali so le od moljev požrt šal, trije obešalniki in zavojček kroglic proti moljem. Njeni kozmetični in toaletni pripomočki, njene navijalke, zobna ščetka, sušilec za lase, škatlica z zdravili, škornji, copati, sandali, škatle za klobuke, nakit, torbice, torbe, kovčki, borše, njen vedno čisti kup spodnjega perila, nogavic in hlačnih nogavic, pisem, vse kar je bilo ženskega, je izginilo. Najbrž je še svoje prstne odtise zbrisala. Izginila je tudi tretjina knjig in plošč, tiste ki jih je kupila sam ali pa sem ji jih jaz podaril.

Iz albumov je odlepila vsako svojo fotografijo. Kjer pa sva bila na sliki oba, je sebe skrbno izrezala, tako daje moja podoba samevala v albumu. Fotografije, na katerih sem bil sam, ter fotografije gora in rek, srnjadi in mačk, je pustila nedotaknjene. Trije albumi so se spremenili v revidirano preteklost. Zdelo seje, da sem že od rojstva sam, da sem živel sam vse dni do zdaj in bom živel sam vse dni odslej.

Hlačke! Lahko bi mi pustila vsaj ene hlačke!

Ona je izbrala in ona seje tudi odločila, da za sabo izbriše vse sledi. Imel sem na izbiro, da to sprejmem, ali pa (kar si predstavljam, daje bil njen namen) prepričam samega sebe, da sploh nikdar ni obstajala. In če ni bilo nje, potem tudi njenih hlačk ni bilo.

Odrinil sem pepelnik, še malo razmišljal o hlačkah, nato pa pustil vse skupaj in odšel spat.

Minil je mesec dni, odkar sem pristal na ločitev in se je odselila. Ne-mesec. Brez žarišča, brez občutkov, mlačna protoplazma meseca.

Iz dneva v dan se ni nič spremenilo, niti ena sama stvar. Ob sedmih sem se zbudil, si pripravil toast in kavo, odšel na delo, večerjal zunaj, spil kakšno pijačo ali dve, odšel domov, v postelji bral še kakšno uro, ugasnil luči in zaspal. V soboto in nedeljo sem namesto dela zapravljal čas že od jutra in obiskoval kino predstave. Nato sem večerjal, šel na par pijač, bral in zaspal. Sam. Tako je šlo: mesec se mi je odvrtel tako kot ljudem, ki delajo križce na koledarju čez vsak dan, enega za drugim.

Na nek način je bilo njeno izginotje plod okoliščin, kijih nisem mogel kontrolirati. Nekaj v smislu, kar je, je. Kako sva se imela zadnja štiri leta, je postalo povsem nepomembno. Fotografije odlepljene iz albuma.

Niti ni bilo važno, da je že nekaj časa spala z mojim prijateljem, potem pa mi nekega dne priznala in se odselila k njemu. Vse našteto seje zgodilo v okviru realnih možnosti. Take stvari so se dogajale dovolj pogosto; le zakaj bi smel misliti, da je njen odhod nekaj nenavadnega? Rečeno na kratko: odločitevje bila njena.

,,Rečeno na kratko: odločitevje tvoja,” sem ji rekel.

Bila je nedelja popoldan in ravno sem si skušal odpreti pločevinko piva, ko je povedala. Povedala, da hoče ločitev.

„Tebi je torej vseeno, kaj se zgodi?” je vprašala, njene besede so se počasi osvobajale.

„Ne, ni mi vseeno, kaj se zgodi,” sem rekel. „Pravim le, daje odločitev tvoja.”

„Če ti povem po resnici, te nočem zapustiti,” je rekla čez trenutek.

„Prav, potem me pa ne pusti,” sem rekel jaz.

„A če bom ostala s tabo, ne bom nikamor prišla,” je dejala.

Nič več ni rekla, a vedel sem, kaj misli. Čez nekaj mesecev bom star trideset let, ona pa šestindvajset. In če si predstavljate

»prostranost in šimost življenja, ki je še pred nama, so temelji, ki sva jih postavila zares nični. Zadnja štiri leta nisva počela nič drugega, kot živela iz dneva v dan.

Verjetno sem bil jaz kriv. Najbrž se sploh ne bi smel poročiti. Ali pa vsaj ne z njo.

Na začetku je mislila, daje ona tista, ki se ne vklaplja v družbo in usposobila mene za socialno delovanje. V teh vlogah sva se kar dobro ujela in vse dokler se ni en delček porušil, sva verjela, da sva dosegla trajno rešitev. Droben delček, vendar okrevanje ni bilo več možno. Mimo sva se sprehajala po slepi ulici. Kar je bil najin konec.

Zanjo sem bil jaz že izgubljen. Četudi bi me še vedno ljubila, to sploh ni bilo več pomembno. Preveč sva se bila navadila vsak svoje vloge. Ona je razumela nagonsko, jaz pa sem sodil po lastnih izkušnjah. Upanja ni bilo več.

Zato je izginila, z njo pa tudi njene hlačke. Nekatere stvari se pozabijo, nekatere izginejo, nekatere umrejo. Ampak na koncu koncev to resnično ni bila kakšna tragedija.

24. julij, 8:25, zjutraj.

Pogledal sem številčnico na digitalni uri, zaprl oči in zaspal.

TRETJI DEL

SEPTEMBER,

DVA MESECA KASNEJE

KITOV PENIS IN ŽENSKA S TREMI POKLICI

Spati z žensko se vam lahko zdi najpomembnejša stvar na svetu ali pa čisto nič posebnega. To pa pomeni le, da obstaja seks kot terapija (terapija za samega sebe) in seks kot hobi.

Obstaja seks za dvig samozavesti - od starta do cilja - in seks za zabijanje časa. Seks, ki se začne kot terapevtski, pa konča kot: nič-bolj-pametnega-za-početi, in seveda obratno. Človeško spolno  življenje - kako bi to povedal? - se bistveno razlikuje od spolnega življenja kitov.

Nismo kiti - in to predstavlja eno temeljnih načel našega spolnega življenja.

Ko sem bil še otrok, je bil kakšne pol ure vožnje s kolesom stran od mojega doma akvarij. Ponavadi je prostor prevevala hladna akvarijska tišina in le občasno je bilo moč slišati kakšen pljusk.

Skoraj čutil sem lahko kako Bitje iz Črne lagune sope v kakšnem mračnem kotu. Tune so v jatah krožile okrog in okrog velikanskega bazena, jesetri so sledili svojim ozkim tokovom, piranhe so zasajale svoje kot britev ostre zobe v kose mesa, električni skati pa so se bliskali kot dotrajane žarnice.

V    akvariju je bilo še mnogo drugih rib, z raznimi imeni ter najraznovrstnejšimi vrstami lusk in plavuti. Nisem mogel razumeti, zakaj je na svetu potrebnih toliko različnih vrst rib.

V    akvari ju seveda ni bilo nobenega kita. En kit bi bil mnogo prevelik, četudi bi razbili vse vmesne stene in bi cela stavba postala velik vodni rezervoar. Namesto tega pa je bil v akvariju razstavljen kitov penis. Kot neke vrste totem, če hočete.

In tako se je zgodilo, da sem kot deček svoja najbolj občutljiva in dojemljiva leta preživel strmeč, ne v kita, temveč v kitov penis. Ko sem se naveličal klatenja skozi ledene dvorane akvarija, sem se odkradel proti svojemu prostorčku, svoji klopci, v prikrito tišino razstavnega prostora z visokimi stropi, kjer sem potem sedel ter ure in ure globoko zamaknjen opazoval kitov penis.

Včasih me je spominjal na drobno, sfrknjeno palmo, drugič spet na gigantski koruzni storž. Resnici na ljubo ne bi nihče ugotovil, da gre za kitov penis, če ne bi pod njim stala ploščica z napisom: KITOVE GENITALIJE, MOŠKE. Bolj kot na plod Antarktičnega oceana me je spominjal na artefakt izkopan izpod osrednje azijske puščave. Niti malo ni bil podoben mojemu penisu, niti kateremukoli drugemu penisu, kar sem jih kdaj videl. Najhuje pa je bilo to, daje nemalo poškodovani penis izžareval nekaj osamljenega in neizrekljivo žalostnega.

V    moje misli seje vmil, ta gigantski penis, potem ko sem prvič spal s punco. Kakšni čudni obrati usode, kakšne mučne okoliščine so ga pripeljale v tisto votlo razstavno sobano. Srce me je bolelo, ko sem razmišljal o tem. Počutil sem se, kot da zame na svetu ni več ostalo upanja. A bilo mi je komaj sedemnajst let in bil sem odločno premlad, da bi se že kar takoj vdal. Tam in takrat sem spoznal, kar sem poslej vedno ohranil v mislih.

To je, da nisem kit.

Zdaj, v postelji s svojo novo punco, medtem ko sem ji s prsti mršil lase, sem dolgo razmišljal o kitih.

V mojih spominih je v akvariju vedno pozna jesen. Steklo vodnih rezervoarjev je hladno, oblečen imam debel pulover. Skozi veliko, poslikano okno razstavnega prostora je morje videti temno kot svinec, bele pene morskih valov pa me spominjajo na bele ovratničke dekliških oblek.

„0 čem razmišljaš?” me je vprašala.

„0 nečem izpred davnih let,” sem rekel.

Stara je bila enaindvajset let, njeno telo je bilo privlačno vitko, imela pa je tudi par očarljivih, popolno izoblikovanih ušes. Honorarno je delala kot lektorica za majhno založniško hišo, bila je tudi fotomodel za ušesa in dekle na poziv v diskretnem klubu intimnih prijateljev. Pojma nisem imel, katero je imela za svojo glavno službo. Niti ona ne.

Kakorkoli že, njene bistvene značilnosti so me pripeljale do sklepa, da jo je narava namenila za ušesnega fotomodela. Ona se je strinjala. Kar je bilo vse lepo in prav, dokler niste pomislili, kako ome jene možnosti ponuja tržišče ušesnemu fotomodelu in kakšna sta s tem povezana ugled in plača. Za povprečnega P.R.-ovca, maskerko ali kamermana ni bila nič drugega kot nekdo z ušesi, nastavljalka ušes. Njen razum in telo, razen ušes seveda, so bili povsem nepomembni, necenjeni, neobstoječi.

„Ampak, veš, to v bistvu res nisemjaz,” je govorila. ,Jaz sem moja ušesa, moja ušesa so jaz.”

Ne lektorica v njej, ne dekle na poziv nista nikoli, niti za trenutek ne, pokazali ušes.

„To je za to, ker v resnici nista del mene,” je razlagala.

Klub, kjer je delala na poziv, je bil registriran kot ”Klub za talente”. Njihova pisarna seje nahajala v Akasaki, vodila pa ga je sivolasa Angležinja, ki sojo vsi klicali Ga. X. Na Japonskem je živela že trideset let, govorila tekoče japonsko in znala brati večino kitajskih pismenk.

Ga. X je odprla šolo angleščine za ženske kakšnih petsto metrov od pisarne kluba in tečaj izkoriščala za novačenje obetajočih obrazov. Obratno pa je seveda mnogo njenih deklet obiskovalo tudi tečaj angleščine. Za znižano šolnino seveda.

Ga. X je vsa svoja dekleta imenovala ”draga”, mehko kakor spomladanski popoldanjih je klicala ”drage”.

„Ne pozabi na čipkasto perilo, draga. Pa brez nogavic.” Ali pa: „Boš malo smetane v čaj, kajne, draga?” Svoje tržišče je docela obvladala. Njeni klienti so bili bogati poslovneži v štiridesetih ali petdesetih letih. Ga. X ni marala politikov, starih moških, perverznežev in revnih.

Ducat dolgopecljatih lepotic je imela na voljo na poziv, a iz celega šopka vrtnic, je bila moja nova punca najmanj privlačen cvet. Pravzaprav je bila, če si je zakrila ušesa, povsem pusta. Tudi kot dekle na poziv ni delovala nič več kot običajno. Ni mi bilo jasno, po kakšnih kriterijih jo je izbrala Ga. X. morda je ravno v njeni puščobnosti odkrila kak poseben draž ali pa je mislila, da bo eno običajno dekle uporabna poživitev. Kakorkoli že, Ga. X je s svojimi slutnjami zadela tarčo v črno, kajti moje dekle si je prav hitro pridobilo redne stranke. Nosila je navadna oblačila in preprosto perilo, se ličila povsem običajno in uporabljala navaden parfum ter se tako napravljena podala do Hiltona, Okure ali Princa, kjer je enkrat ali dvakrat na teden spala z moškimi ter si tako zaslužila dovolj, daje preživela do konca meseca.

Polovico preostalih noči je spala z mano zastonj. Za drugo polovico pa nimam pojma, kaj je počela.

Njeno življenje honorarne lektorice za majhno založniško hišo je bilo bolj normalno. Trikrat na teden seje podala v Kando, v tretje nadstropje majhne hiše s pisarnami, kjer je od devetih do petih lektorirala, kuhala čaj, tekala navzdol po stopnicah (v hiši ni bilo dvigala) ter kupovala radirke. Njo so pošiljali, ne zato, ker bi je ne marali, temveč preprosto zato, ker je bila edina neporočena ženska v podjetju. Kakor kameleon seje spreminjala glede na kraj in situacijo, v kateri seje znašla, ter bila pri vsem tem še vedno sposobna zbrati oziroma kontrolirati svoj blišč in draž, kakor je sama hotela.

Spoznal sem jo (ali bolje: njena ušesa) tik po tem, ko sem se razšel s svojo ženo. Bilo je v začetku avgusta. Bili smo ravno podizvajalci oglaševalskega projekta za softwaresko firmo, kar naju je pripeljalo do srečanja iz oči v oči oziroma mene z njenimi ušesi.

Direktor oglaševalskega podjetja je postavil predme predlog oglasne kampanje in tri velike čmo-bele fotografije termi naročil, naj v enem tednu pripravim tri osnutke. Na vseh treh fotografijah je bilo uho v veliki povečavi.

Uho?

„Zakaj pa uho?”

„Kdo ve? Ali je važno? Je pač uho. Teden dni časa imaš, da razmisliš o ušesih.”

In tako sem teden dni buljil v ušesa. Fotografije sem si prilepil na steno pred svojo mizo in se, med kajenjem, pitjem kave in ščipanjem nohtov, ves dan potapljal v ušesa.

Projekt sem končal v enem tednu, a posnetki ušes so ostali prilepljeni na steno. Po eni strani se mi jih ni ljubilo sneti, po drugi pa sem se jih kar nekako navadil. Vendar je bil pravi razlog, zakaj fotografij še nisem snel, da so me ta ušesa držala za talca. Bila so sanjske podobe ušes. Bila so bistvo in ideja ušes. Nikdar me ni še noben povečan del človeškega telesa (vključno z genitalijami) tako močno pritegnil. Bila so kot ogromen vrtinec usode, ki me hoče posrkati vase.

Ena neverjetno izrazita krivulja je tekla prečno prek ravnine fotografije, ostale pa kot da bi hotele slediti - kot starinsko obzidje - legendam preteklosti. Gibko meso ušesne mečice pa jih je vse preseglo-bilo je utelešenje lepote in poželenja.

Čez nekaj dni sem poklical fotografa, da mi izda ime teh ušes.

„Zakaj pa to?” je vprašal fotograf.

„Le radoveden sem, to je vse. Fenomenalna ušesa so!”

„No, ušesa so najbrž res v redu, ja, ampak punca sama pa ni nič posebnega. Če si želiš mlado frkljico, te lahko spoznam s punco, ki je model za kopalke. Pred kratkim sva skupaj delala.”

Zavrnil sem ga in si zapisal ime in številko ušes, se mu zahvali ter odložil.

Ob dveh, ob šestih ter ob desetih sem klical njeno številko, a brez odgovora. Očitno je imela svoje reči za opraviti.

Ob desetih zjutraj naslednjega dne sem jo končno dobil na telefon. Na kratko sem se predstavil in dodal, da se moram z njo pomeniti nekaj o poslu, povezanem s projektom, ter vprašal, če je nocoj prosta za večerjo.

„Ampak jaz sem mislila, daje projekt končan,”je dejala.

„Projekt je končan,” sem rekel.

Zdela seje rahlo zadržana, a me ni nič več spraševala. Zmenila sva se za prihodnji večer.

Rezerviral sem mizo v najbolj fini francoski restavraciji, ki sem jo poznal. Na Ayoma bulevarju. Oblekel sem svežo srajco, si vzel čas pri izbiri kravate ter oblekel jopič, ki sem ga nosil le dvakrat poprej.

Kakor me je že fotograf opozoril, dekle ni bilo nič posebnega. Pusta oblačila, puščoben izgled. Lahko bi pela v zboru drugorazrednega kolidža za dekleta. A mene to pravzaprav niti ni zanimalo. Jaz sem bil razočaran, ker je gladek slap las zakrival njena ušesa.

„Ušesa skrivaš,” sem dejal neobzirno.

„Ja” je odgovorila neobzirno."

Prispela sva prezgodaj in bila prva gosta v restavraciji. Luči so bile zatemnjene, natakarje z dolgo vžigalico prižgal visoko, rdečo svečo na najini mizi, maitre d’hotel pa seje z budnim očesom oziral po mizah, ali so res vsi prtički in ves pribor na svojem mestu. Parket, položen v vzorcu ribje kosti, je bil spoliran do visokega sijaja, natakar pa je med hojo tleskal s petami. Njegovi čevlji so izgledali veliko dražji kot moji. V vazah so bili sveži popki vrtnic, na belih stenah pa visela modema olja, originali.

Ozrl sem se po vinski karti in izbral živahno, kristalno belo vino, za hors d’ouvres pa pate de canard, terrine de dorade in foie de baudoire a creme fraiche. Po tehtnem premisleku je ona za glavno jed naročila: potage tortne, salade verte in moussede sole, jaz pa potage d ’oursin, roti de veau avec garniepersil in salade de tomate. In tako seje poslovila polovica mesečne plače. „Kako ljubek kraj,” je rekla. „Pogosto zahajaš sem?”

„Le občasno, službeno,” sem odgovoril. „V resnici redkokdaj obiskujem restavracije, če sem sam. Ponavadi grem v kak bar, kjer jem in pijem, kar pač imajo. Tako je bolj preprosto. Brez nepotrebnih odločitev.”

„In kaj ponavadi ješ v baru?”

„Razno razne reči. Pogosto omlete in sendviče.”

,,Omlete in sendviče,” je ponovila. „Vsak dan v barih ješ omlete in sendviče?”

„Ne vsak dan. Vsak tretji dan si sam kaj skuham.”

„To torej pomeni, da dva od treh dni ješ omlete in sendviče.” „Najbrž res,” sem rekel.

„Zakaj pa ravno omlete in sendviče?”

„Relativno dobre omlete in sendviče znajo pripraviti tudi v le napol spodobnih luknjah.”

„Hmmm,” je zamrmrala. „Čudno.”

Nisem se mogel rešiti iz tega pogovora, zato sem tiho obsedel in občudoval pepel v pepelniku.

„Pa se pogovoriva o poslu,” je spremenila temo.

„Že včeraj sem ti povedal, daje projekt končan. Nobenih težav. Tako da o tem nimam nič več povedati.”

Iz torbice je ulovila tenko, odišavljeno cigareto, jo prižgala z vžigalicami iz restavracije in se ozrla proti meni: „Tako?”

Hotel sem že spregovoriti, ko seje najini mizi približal maitre d’hotel. Vinsko etiketo mi je pokazal s takšnim nasmehom, kot da mi kaže fotografijo sina edinca. Prikimal sem. Steklenico je odma-šil s prijetnim pop ter odlil požirek v moj kozarec. Okus seje zlahka primejal s ceno celotne večeije.

Maitre cThotel seje umaknil natakaiju, ki je postregel tri hors d’ouvres in pred vsakega postavil majhen krožniček. Ko je odšel in naju zopet pustil sama, je bruhnilo izmene: „Moral sem videti tvoja ušesa.”

Brez besed si je postregla s pate in foie de baudoir. Srknila je vino.

„Oprosti, če sem bil vsiljiv,” sem hitel popravljati.

Bežno seje nasmehnila: „Dobra francoska kuhinja nikdar ni vsiljiva.”

„Te moti, če se pogovarjava o tvojih ušesih?”

„Niti ne. Odvisno od načina.” Ponesla je vilico proti ustom in potresla z glavo. „Povej mi naravnost, tak način mi je všeč.”

Tiho sva srkala vino in nadaljevala z večerjo.

„Kot da zavijem okoli vogala,” sem ponudil. „Nekdo, ki hodi pred mano, pa prav tako zavije. Ne morem videti, kako izgleda, vse kar lahko ujamem so konci njegovega plašča. A njihova belina se neizbrisljivo vtisne v mojo podzavest. Poznaš občutek?” „Najbrž.”

„No, tak občutek imam pri tvojih ušesih.”

Zopet sva jedla v tišini. Natočil sem ji vina, nato pa še sebi. „V tvojih mislih se ne pojavi prizor,” je vprašala, „temveč občutek, ne?”

„Ja.”

„Si se že kdaj prej tako počutil?”

Pomislil sem, nato pa zmajal z glavo: „Mislim, da ne.”

„Kar pomeni, da so vsega kriva moja ušesa.”

„Ne bi mogel z gotovostjo trditi. Nikakor ne bi mogel biti tako prepričan. Nikdar še nisem slišal, da bi oblika ušes koga vznemirila na tak način.”

„Poznam nekoga, ki je kihnil vsakokrat, ko je videl nos Farah Fawcett. Pri kihanju je prisotna močna psihološka komponenta, veš. In ko se enkrat povežeta vzrok in posledica, ni več izhoda.” „Nisem specialist za nos Farah Fawcett,” sem dejal in srknil vino. Pozabil sem, kaj sem hotel reči.

„Nisi hotel reči ravno tega, ne?” je dejala.

„Ne, ne ravno,” sem rekel. „Moji občutki so grozljivo razpršeni, a hkrati zelo trdni.” Pokazal sem ji, tako da sem razširil roki kakšen meter narazen, nato pa stisnil razdaljo med njima na pet centimetrov. „Bojim se, da ne razlagam prav dobro.”

„Zgoščen pojav temelječ na bežnih vtisih.”

i„Natančno tako,” sem rekel. „Sedemkrat pametnejša si od mene.”

„Sodelujem v tečaju na daljavo.” fš    „Tečaj na daljavo?”

„Ja, psihologija po pošti.”

Razdelila sva si še zadnjipclte. Zdaj sem bil povsem izgubljen. „Ti še vedno ni jasno? Povezanost tvojih občutkov z mojimi ušesi?”

„Z eno besedo: ne,” sem odgovoril. „Tako je, ni mi jasno, ali me nagovarjajo tvoja ušesa neposredno ali pa se nekaj drugega v tebi obrača name prek tvojih ušes.”

Položilaje obe roki na mizo in nežno potresla z glavo. „Pa so ti tvoji občutki dobri ali slabi po naravi?”

„Ne eno, ne drugo. Ali pa oboje. Ne bi mogel reči.” Sklenila je prste okoli svojega kozarca in me pogledala naravnost v oči. „Mislim, da boš moral več truda posvetiti izražanju svojih občutkov.”

„Ne opisujem jih preveč dobro, ne,” sem rekel. „

Temu se je nasmehnila: „Pozabi. Mislim, da prav dobro vem, kaj misliš.”

„Kaj naj torej storim?”

Dolgo ničesar ni rekla. Zdelo seje, da premišljuje o nečem povsem drugem. Pet praznih posod je stalo pred nama kot konstelacija petih izumrlih planetov.

„Poslušaj,” je prekinila tišino. „Mislim, da bi morala postati prijatelja. Če ti nimaš kaj proti, seveda.”

„Seveda nimam,” sem rekel.

„In mislim zelo dobra prijatelja,” je rekla.

Prikimal sem.

Tako sva postala zelo dobra prijatelja. Slabih trideset minut potem, ko sva se poznala.

„Kot zelo dober prijatelj, bi te rad vprašal par stvari,” sem rekel.

„Kar daj.”

„Najprej, zakaj nočeš pokazati svojih ušes? In drugič, so tvoja ušesa že pred mano koga uročila?”

Brez besed je z očmi obvisela na svojih rokah, ki so počivale na mizi.

„Nekatere že.”

„Nekatere?”

„Seveda. A naj povem drugače, bolj sem navajena na tako sebe, ki ne kaže ušes.”

„Kar pomeni, da si drugačna, kadar kažeš ušesa, kot pa takrat, ko jih ne?”

„Bože držalo.”

Dva natakarja sta pospravila najino posodo in prinesla juho. „Bi mi povedala kaj o sebi, kakšna si, ko kažeš ušesa?” „Tega je že tako dolgo, da se komaj še spominjam. V resnici ušes nisem pokazala, od svojega dvajsetega leta.”

„Toda za oglas sijih vendar pokazala, ne?”

„Ja,” je rekla, „ampak ne svojih pravih ušes.”

„Ne pravih ušes?”

„Tisto so bila moja zaprta ušesa.”

Pojedel sem dve žlici juhe in se ozrl proti njej.

„Povej mi kaj več o ‘zaprtih ušesih’.”

„Zaprta ušesa so kakor mrtva ušesa. Ubila sem svoja lastna ušesa. To pomeni, zavestno sem prekinila povezave.. .Mi slediš?” Ne, nisem ji sledil.

„Potem me pa vprašaj,” je rekla.

„Če praviš, da si ubila lastna ušesa, ali to pomeni, da si gluha?”

„Ne, prav dobro slišim, a vseeno so moja ušesa mrtva. Verjetno lahko tudi ti to storiš.”

Odložila je svojo jušno žlico, se vzravnala in za pet centimetrov privzdignila ramena. Izplazila je spodnjo čeljust in v taki pozi obstala kakšnih deset sekund, potem pa nenadoma spustila ramena.

„Tako. Moja ušesa so mrtva. Zdaj pa še ti poskusi.”

Trikrat sem ponovil njene gibe. Počasi, pozorno, a sploh se mi ni zdelo, da bi bila moja ušesa kaj bolj mrtva. Vino je divjalo po mojem krvnem obtoku.

„Mislim, da moja ušesa ne umirajo tako, kot bi morala,” sem dejal razočarano.

Zmajala je z glavo: „S tem ni nič narobe. Če tvojim ušesom ni treba umreti, potem ni narobe, če ne umrejo.”

„Te lahko vprašam še nekaj drugega?”

„Kar daj.”

„Če povzamem, kar si mi do zdaj povedala: do dvajsetega leta si kazala ušesa, potem pa si jih nekega dne skrila in od takrat naprej jih nisi pokazala niti enkrat. Čepa že prideš v situacijo, da jih moraš pokazati, potem zapreš povezave med ušesi in svojo podzavestjo. Je tako?”

Očarljivo, a iskreno se je nasmehnila: „Tako je.”

„Kaj pa seje pri dvajsetih zgodilo s tvojimi ušesi?”

„Ne prehitevajva stvari,” je dejala in z desno roko segla čez mizo, kjer seje rahlo dotaknila prstov moje leve roke. „Prosim.” Natočil sem nama preostanek vina in počasi spil svoj kozarec.

„Najprej hočem izvedeti več o tebi,” je rekla.

„Kaj o meni pa?”

„Vse. Kako si bil vzgojen, koliko si star, s čim se preživljaš.. .Take reči.”

„Najobičajnejša zgodba. Tako zelo običajna, da boš zadremala, če ti začnem pripovedovati.”

„Rada imam običajne zgodbe.”

„Moja je tiste vrste običajna zgodba, ob kateri nihče ne bi mogel uživati.”

„Že v redu. Preizkusi me - za deset minut.”

„Rojen sem bil 1948. leta, 24. decembra, na božični večer, kar ni prav posrečena izbira za rojstni dan. Hočem reči, nikdar ne dobiš ločenih daril za Božič in za rojstni dan. Na tak način prihranijo denar za darila. Po horoskopu sem kozorog in moja krvna skupina je A - popolna kombinacija za bančnega uslužbenca ali delavca v javnem sektorju. Naj se ne bi dobro razumel s strelci, tehtnicami in vodnarji. Dolgočasno življenje, se ti ne zdi?” „Nadvse zanimivo.”

„Odraščal sem v normalnem, majhnem mestecu, kjer sem obiskoval povsem običajno šolo. Bil sem tih otrok in zrasel v zdolgočasenega mladeniča. Spoznal sem normalno punco in imel z njo povsem normalno romanco. Pri osemnajstih sem odšel v Tokio, na fakulteto. Ko sem končal, sva s prijateljem ustanovila majhno podjetje, ki se je ukvarjalo s prevajanjem in se z njim nekako preživljala. Pred tremi leti sva se preusmerila v P.R. za časopise in druga dela povezana z oglaševanjem. Za enkrat nama kar dobro gre. Zapletel sem se z žensko, ki je delala v podjetju. Pred štirimi leti sva se poročila in pred dvema mesecema ločila. Ne bi mogel točno reči, zakaj. Moja domača žival je potepuški maček. Pokadim štirideset cigaret na dan in ne zdi se, da bi lahko kdaj nehal. Imam tri obleke, šest kravat in petsto plošč, ki so brezupno iz mode. Na pamet znam imena morilcev iz vseh delov Kraljice Ellery. Kupil sem celo zbirko A la recherche du temps perdit, prebral pa sem je le pol. Poleti pijem pivo, pozimi pa viski.”

„In dva od treh dni ješ omlete in sendviče?”

„M-hm,” sem rekel.

„Kako zanimivo življenje.”

„Do zdaj je bilo dolgočasno. In najbrž bo tudi od zdaj naprej. Saj ne, da bi me motilo. Vzamem pač, kar je.”

Pogledal sem na uro. Devet minut in dvajset sekund. „Ampak to, kar si mi povedal ni vse, ne?”

Strmel sem v svoje roke na mizi.,,Seveda ni vse. Nemogoče bi bilo povedati vsak o podrobnost človekovega življenja, pa najsi bo še tako dolgočasno.”

„Lahko komentiram?”

„Seveda.”

„Ko koga prvič srečam, ga vedno pripravim, da mi deset minut kaj pripoveduje. Potem pa si oblikujem lastno oceno, vendar s prav nasprotnega gledišča, kot so mi jo ponudili oni. Misliš, daje to noro?”

„Ne,” sem rekel in zmajal z glavo. „Rekel bi, da tvoja metoda prav dobro deluje.”

Prišel je natakar in na mizo zložil nov set krožnikov, na katere je drugi natakar postregel entree, tretji natakar pa je vse skupaj zaključil z omako. Hitra zamenjava, predaja drugemu in nazaj prvemu.

„In če svojo metodo uporabim na tebi, lahko zaključim,” je rekla in položila nož na svoj sole mousse, „da nimaš dolgočasnega življenja in da ga niti ne iščeš. Morda nimam prav?”

„Morda imaš. Morda moje življenja v resnici ni dolgočasno, morda si v resnici ne želim dolgočasnega življenja. A konec koncev to nima pomena, saj je vse isto. Vem, kaj me čaka. Večina ljudi se trudi pobegniti dolgočasju, jaz pa bi se rad prebil v samo njegovo jedro. Zato se niti ne pritožujem nad dejstvom, daje moje življenje dolgočasno. Je bilo pa dovolj za mojo ženo, da je izstopila iz te igre.”

„Zato sta se torej ločila?”

„Kot sem že rekel: ne bi mogel izpostaviti enega, določenega vzroka. Vendar kakor je že Nietzsche rekel: ‘Bogovi plapolajo z zastavami ob dolgočasju’ ali nekaj podobnega.”

Vzela sva si čas in jedla. Ona je vzela še omake, jaz pa kruha. Potem so pospravili najine krožnike, midva pa sva si privoščila še borovničev sorbet. Ko so nama prinesli espresso, sem si prižgal cigaret. Dim seje le na kratko ovil okoli naju, nato pa gaje vase diskretno posrkala neslišna ventilacijska naprava.

Tudi k ostalim mizam so pričeli sedati gostje. Zvočniki nad nami so igrali Mozartov koncert.

„Rad bi te še kaj vprašal o tvojih ušesih, če smem,”sem rekel.

„Vedeti hočeš, ali imajo moja ušesa kakšno posebno moč?”

Prikimal sem.

„To boš moral pa sam ugotoviti,” je rekla. „Karkoli bi ti rekla, zate morda ne bi bilo pomembno. Morda bi te celo oviralo.”

Še enkrat sem prikimal.

„Zate bom pokazala ušesa,”je rekla ob zadnjem požirku espressa. „Vendar ne vem, ali bo to zate dobro. Utegne ti biti celo žal.”

,,Kako to misliš?”

,,Tvoje dolgočasje morda ni tako zelo trdovratno, kakor si misliš.”

,Toliko bom pač moral tvegati,”sem rekel.

Stegnila se je preko mize in položila svojo roko na mojo. „Pa še ena stvar: za zdaj, reciva naslednjih par mesecev, me ne zapuščaj, prav?”

„Seveda.”

To rekoč je iz torbice potegnila črno elastiko. Prijela jo je med ustnici in si z obema rokama potegnila lase nazaj, jih zasukala in spretno povezala.

„No?”

Zajel sem sapo in ves očaran strmel v njo. Moja usta so v trenutku postala suha. Noben del mojega telesa se ni mogel zbrati v glas. Zazdelo se mi je, da se belo ometane stene krušijo. Glasovi ostalih obedovalcev in njihovega pribora so se oddaljili ter nato zopet postali normalni. Zaslišal sem bučanje valov in začutil vonj dolgo pozabljenih večerov. A vse to je bilo le delček občutenj, ki so se v tistih stotinkah sekunde podila skozme.

„Odlično,” sem uspel izustiti. „Ne morem verjeti, da si ista oseba.”

„Zdaj vidiš, kaj mislim?” je rekla.

ODPRTA UŠESA

„Zdaj vidiš, kaj mislim?”je rekla.

Postala je tako lepa, da to ni bilo mogoče razumeti. Moje oči se niso še nikdar pasle na čem tako lepem. Lepota, za kakršno si nisem nikdar predstavljal, da lahko obstaja. Prostrana kot vesolje in gosta kot ledenik. Nepopisno pretirana, a v istem trenutku ome jena na svoje bistvo. Presegala je vse v moji zavesti prisotne koncepte o estetiki. Bila je eno s svojimi ušesi, ki so mehko zdrsnila proti krivulji njenega obraza kakor prvi žarek svetlobe.

„Neverjetna si,” sem rekel loveč sapo.

„Vem,”je dejala. „To so moja ušesa v svojem odprtem stanju”

Kar nekaj drugih gostov seje obrnilo proti nama in zdaj so osuplo zrli vanjo. Natakar, ki seje vrnil s še več espressa ni mogel prav nalivati. Nihče ni niti pisnil. Film v glavi seje počasi odvijal

Iz torbe je potegnila odišavljeno cigareto in si jo ponesla k ustnicam. Hitel sem ji ponujati vžigalnik.

„Želim si spati s tabo,” je rekla.

In tako sva spala skupaj.

NADALJNE PUSTOLOVŠČINE ODPRTIH UŠES

A na resnični prikaz vsega njenega sijaja sem moral še počakati. Naslednjih nekaj dni je le sem ter tj a odkrila svoja ušesa, potem pa te sijajne stvaritve narave zopet skrila in postala običajna.

Zanjo je bilo, kot da v začetku marca skuša odložiti zimski plašč. „Očitno še ni čas, da bi pokazala ušesa,” je rekla. „Ne počutim se še povsem lagodno.”

„Resnično, mene ne moti,” sem dejal. Tudi z zakritimi ušesi ni bila slaba.

Ob posebnih priložnostih, običajno erotičnih, mi je ušesa vendarle pokazala. Seks z njo, kadar je imel ušesa odkrita je bil doživetje, kakršnega še nisem nikdar izkusil. Če je deževalo, je postal vonj dežja oster kot kristal. Če so pele ptice, seje njihova pesem spremenila v čisto jasnino. Primanjkuje mi pravih besed, a to seje dogajalo.

„Ko spiš z drugimi, ne pokažeš ušes, ne?” sem jo nekoč vprašal. „Seveda ne,” je odgovorila. „ Večina jih najbrž niti ne ve, da ušesa sploh imam.”

„In kakšen je seks zate, če nimaš odkritih ušes?”

„Dolžnost. Suh in brez okusa, kot da bi žvečil časopis. Ampak veš, nič ni narobe, če človek izpolnjuje dolžnosti.”

„Toda z odkritimi ušesi je tisočkrat bolje?”

„Seveda.”

„Potem bi jih morala odkrivati,” sem rekel. „Čisto brez potrebe se mučiš z dolgočasnim življenjem.”

Smrtno resno seje zastrmela vame in rekla: „Ti pa res ničesar ne razumeš.”

Zagotovo marsičesa nisem razumel.

Na primer, zakaj je izbrala ravno mene, zakaj sem bil jaz nekaj posebnega. Za nič na svetu nisem mogel verjeti, da bi lahko bil ravno jaz kaj drugačen od vseh ostalih.

Toda ko sem ji to povedal, seje le zasmejala.

„V resnici je zelo preprosto,” je rekla. „Ti si izbral mene. To je najpomembnejši razlog.”

„In če bi te izbral kdo drug?”

„Vsaj za zdaj si ti tisti, ki me hoče. In še več - dosti boljši si, kot si misliš.”

„Zakaj torej jaz mislim drugače?” sem bil zbegan.

„To je zato, ker živiš le napol,” je urno dejala. „Druga polovica pa še vedno nekje leži neodmašena.”

,Hmm.”

„V tem smislu si mi pravzaprav zelo podoben. Jaz sedim na ušesih, ti pa živiš le napol. Zdi se vsaj tako, ali ne?”

„Četudi bi bilo tako, se moja druga polovica nikakor ne bi mogla primerjati s tvojimi ušesi.”

„Morda ne,” seje nasmehnila. „A v resnici nimaš pojma, ne?” Z istim nasmehom je odgrnila lase nazaj in si pričela odpenjati bluzo.

Tistega septembrskega popoldne proti koncu poletja sem si vzel dan dopusta in ga preležal z njo v postelji. Božal sem njene lase in mislil na kitov penis. Moije -temno, svinčeno sivo. Sunkovit veter biča akvarijska stekla. Visok, zračen strop, prazna razstavna dvorana. Penis, za vedno ločen od kita, njegova naloga v smislu kitovega penisa nepovratno izgubljena.

Potem sem misli še enkrat odvrtel k hlačkam svoje žene. A saj v resnici hlačk sploh ni bilo. Razen nejasne podobe v mojih mislih, ovite okoli kuhinjskega stola. Nisem se mogel spomniti, kaj naj bi mi to pomenilo. Je do zdaj kdo drug živel moje življenje?

,,Povej, ti ne nosiš hlačk, ne?” sem vprašal svojo punco. Vzdignila je glavo z mojega ramena in se prazno zastrmela vame.

„Nobenih nimam.”

„M-hm,” sem rekel.

„Ampak, če misliš, da se boš lepše imel, če...”

„Ne, ne, sploh ni to,”sem jo hitro prekinil. „Nisem zato spraševal.”

„Ne, resnično, ni ti treba biti sramežljiv. Iz službe sem navajena takih reči. Niti najmanj mi ne bi bilo nerodno.”

„Ničesar te ne prosim,” sem rekel. „Resnično ne potrebujem drugega kot tebe in tvoja ušesa.”

Kujavo je pokimala in se s celim telesom naslonila na mojo ramo. Slabih petnajst sekund kasneje seje ozrla navzgor.

„Poslušaj: v naslednjih petnajstih minutah boš dobil pomemben telefonski klic.”

„Telefonski klic?” ozrl sem se proti telefonu na nočni omarici. „Ja, telefon bo zazvonil.”

„To lahko napoveš?”

„Lahko.”

Z glavo naslonjeno na moje prsi si je prižgala cigareto. Trenutek kasneje je ob moj popek padel pepel in z ustnicami seje pomaknila bližje, da bi ga odpihnila. Med svojimi prsti sem začutil njeno uho. Čudovit občutek. Moja glava je bila prazna, po njej so se podile in polzele brezoblične podobe.

„Nekaj glede ovc,” je rekla. „Veliko ovc in ena posebna.” „Ovce?”

je rekla in mi podala do polovice pokajeno cigareto. Potegnil sem en dim in jo zmečkal v pepelnik. ,,In s tem se bo začela divja pustolovščina ”

Kmalu potem je pozvonil telefon. Ozrl sem se proti njej, a je vmes že zadremala v mojem naročju. Pustil sem, da telefon štirikrat zazvoni ter dvignil slušalko.

Bil je moj partner. „Bi lahko nemudoma prišel sem?” je rekel.

V njegovem glasuje bil nekaj ostrega. „Morava se pogovoriti nekaj strašno nujnega.”

„Kako nujnega?”

„Pridi, pa boš izvedel,”je dejal.

„Za božjo voljo, gotovo je kaj v zvezi z ovcami,” sem rekel na slepo. Pa ne bi smel. Slušalka je postala ledeno mrzla.

„Kako si vedel?” je vprašal moj partner.

Divja jaga za ovco seje začela.

ČETRTI DEL

DIVJA JAGA ZA OVCO,

PRED ČUDNIM MOŠKIM

Obstajajo najrazličnejši vzroki, zakaj človek občasno popije velike količine alkohola, a konec koncev se vsi strnejo v en sam razlog.

Pred petimi leti je bil moj partner srečen pijanec. Čez tri leta je postal občasno razpoložen pijanec. Lansko poletje pa seje že poigraval s kljuko alkoholizma. Kakor večina občasnih pivcev, je bil, ko je bil trezen, dovolj vljuden, čeravno ne prav bister tip. In vsi so imeli o njem tako mnenje: dovolj vljuden, čeravno ne prav bister tip. Celo on sam je tako mislil o sebi. Zato je tudi pil. Zdelo se je, da z alkoholom v krvi lažje pooseblja take lastnosti.

Sprva je bilo vse v redu, a s časom je količina alkohola narasla, dogodile pa so se še druge, sprva neznatne spremembe, ki so se počasi zarezale vse globlje vanj. Njegova običajnost in dovolj-vljudnost sta ga prehiteli in mu ušli daleč naprej. Tipičen primer. Tipičen, a kaj ko ljudje o sebi nikdar ne razmišljajo kot o tipičnih primerih. Ne-prav-bistri tipi pa še toliko manj. Poskus, da bi našel, kar je izgubil, gaje potisnil še globlje v alkoholno meglo.

A vseeno je bil, vsaj za enkrat še, do sončnega zahoda povsem običajen tip. Zadnja štiri leta pa sem se zavestno trudil izogniti se srečanjem z njim po sončnem zahodu. Kljub temu sem vedel, daje po sončnem zahodu postal ne-povsem-običajen, vedel pa j e tudi on sam. Ker nihče od naju ni nikdar načel te teme, sva se razumela dobro kakor zmeraj. Le prijatelja kakor včasih nisva bila več.

Ne bi mogel reči, da sem ga stoodstotno razumel (še sedemdeset bi bilo veliko), pa mi zaradi vsega skupaj, navsezadnje je le bil moj edini prijatelj na faksu, ni bilo lahko od blizu gledati ga, kako propada. A konec koncev se to s starostjo pač najbrž vsakomur pripeti.

En viski je spil, še preden sem prispel do pisarne. Dokler je bil le en viski je bil zlahka še gospod normalni, a nikar ni bilo mogoče reči, kdaj bo svojo normalnost povzdignil na nivo dveh viski jev. Ko pa seje enkrat to zgodilo, sva morala vsak svojo pot.

Stal sem pod tokom zraka, ki je drl iz klimatske naprave in pustil potu, da se posuši, medtem ko sem jaz srkal kozarec ledenega čaja. Ničesar nisem rekel. Ostro popoldansko sonce je po linoleju razlivalo svoje halucinogene žarke. Spodaj v parku, so ljudje ležali na travi in se sončili na daleč naokoli raztezajočem se zelenilu. Moj partnerje s konico kulijatrkal po svoji desni dlani.

„Slišim, da si se ločil,” je začel.

„To je bilo pred dvema tednoma,” sem rekel in še kar strmel skozi okno. Odložil sem sončna očala, saj so me bolele oči.

„No, zakaj si se torej ločil?”

„Osebni razlogi.”

„Vem,” je dejal. „Nisem še slišal, da bi se kdo ločil iz kakšnih drugih razlogov.”

Nič nisem rekel. Kaj se nisva držala dolgotrajnega, čeprav nikdar izrečenega dogovora, da se o osebnih stvareh ne pogovarjava?

„Nočem drezati vate, a bila je tudi moja prijateljica,” je rekel. „Zame je bil to pravi šok. Vedno sem imel občutek, da sta si zelo blizu.”

„Saj sva si bil vedno zelo blizu. Nisva se razšla v slabem.” Moj partner seje namuznil in še kar naprej trkal s kulijem po dlani. Nosil je temno modro srajco s črno kravato, bil je urejeno počesan in dišal po kolonjski. Medtem pa sem bil jaz oblečen v staro majico s kratkimi rokavi, na kateri je bil narisan Snoopy s surfom v roki, barva mojih starih levisk je bila sprana do nerazpoznavnosti, teniske pa so bile umazane. Za zunanjega opazovalca bi bil nedvomno on normalni od naju.

„Se spomniš, ko smo mi trije še skupaj delali?”

„Zelo dobro se spomnim,” sem rekel.

„Tisto so bili srečni časi,” je dejal moj partner.

Odmaknil sem se izpod klimatske naprave in stopil proti sredini sobe, kjer sem se spustil na nebesno modo, plišasto švedsko zofo. Iz cigaretnice za obiskovalce, ki smo jo imeli na mizi, sem vzel Pall Mali z ustnikom in jo prižgal s težkim namiznim vžigalnikom. „Torej?” sem vprašal.

„Kar bi ti rad povedal je, da smo se morda malo precenili.” „Govoriš o oglasih in delu za časopis?”

Prikimal je, čeprav muje bilo to najbrž izjemno težko priznati. Potežkal sem vžigalnik v roki, obrnil vijaček, da bi si prilagodil plamen, v mislih pa mi je bilo hudo za mojega partnerja.

„Prav, razumem, kaj hočeš povedati,” sem dejal in položil vžigalnik nazaj na mizo, „vendar nikar ne pozabi, da nisem jaz sklenil posla in sploh ni bila moja zamisel prevzeti tega projekta. Ti si vse uredil. Ti si želel poizkusiti.”

„Okoliščine so priganjale. Ničesar nisva imela.”

„Dobro sva zaslužila.”

„To že. Preselila sva se v večjo pisarno in najela dodatnega uslužbenca. Kupil sem nov avto in stanovanje, moja otroka hodita v drago zasebno šolo. Za tridesetletnika najbrž ni slabo.”

„Saj si si zaslužil. Ničesar se ti ni treba sramovati.”

„Kdo se pa sramuje?” je dejal moj partner in pobral kuli, ki je zletel čez mizo, in še nekajkrat potrkal po sredini svoje dlani., Ampak ne zdi se prav realno. Še včeraj sva bila do vratu v dolgovih in poskušala dobiti kakšno prevajalsko delo. Račune sva na roko pisala kar spodaj na postaji...”

„Še vedno jih lahko.”

Ozrl seje proti meni: „Hej, ne šalim se.”

„Jaztudi ne.”

Med naju je legla tišina.

„Marsikaj seje spremenilo,” j e dejal moj partner. „Način najinega življenja, način razmišljanja, povrhu vsega pa se sploh ne poznava. Niti tega ne veva, koliko drugi zasluži. Računovodja pride in uredi vse tiste grozljive papirje, vse prošnje in zavrnitve, prihodke in odhodke.”

„Kakor povsod drugod.”

,,Saj vem, saj vem. Delava, kakor pač morava delati. A včasih je bilo vse skupaj dosti bolj zabavno.”

„Zato danes sence pozabljenih želja, budijo nas iz mirnega sna...” so kar naenkrat skočile iz mojih ust vrstice neke pesmi. „Prosim?”

„Nič, oprosti. Nekaj si hotel reči?”

„Le da se počutim, kot da sva se zapletla v neke vrste izkoriščanje.”

„Izkoriščanje?” sem ga presenečeno pogledal.

Sedela sva si približno dva metra narazen, a najina sedeža nista bila enako visoka, zato je bila njegova glava dvajset, trideset centimetrov nad mojo. Za njimje visel litografija. Nova litografija, ki je prej še nikdar nisem videl, litografija ribe s krili. Riba ni delovala preveč navdušeno nad svojimi krili. Najbrž ni prav natančno vedela, kaj naj z njimi počne.

„Izkoriščanje?” sem zamrmral sam pri sebi.

„Izkoriščanje.”

„ln kdo, prosim lepo, naj bi bil izkoriščevalec?”

„Različni interesi, malo po malo.”

Sedeč na nebesno modri zofi sem prekrižal noge in fiksiral pogled na igro, ki seje ravno v višini mojih oči odvijala med kulijem in njegovo dlanjo.

„Se ti res ne zdi, da sva se spremenila?” me je vprašal partner. „Še vedno sva enaka. Nič, nihče se ni spremenil.”

„Res tako misliš?”

„Res. Izkoriščanje je pravljica in v resnici ne obstaja. Pa menda ja nisi mislil, da bi se kot Vojska odrešitve s svojimi fanfarami odpravila reševat svet, kaj? Mislim, da preveč razmišljaš.”

„No, prav, morda res preveč razmišljam,” je dejal moj partner. „Prejšnji teden si oziroma sva napisala oglas za margarino. In to ne slab oglas. Dobro je bil sprejet. Ampak povej, si v zadnjih letih kdaj jedel margarino?”

„Ne, sovražim margarino.”

„Jaz tudi in ravno o tem govorim. Če že nič drugega ne, sva včasih vsaj delala stvari, v katere sva verjela, in v svojem delu uživala. Tega zdaj ni več. Prazno slamo mlativa.”

„Margarinaje dobra zate. Rastlinske maščobe, malo holesterola, ščiti pred nastankom bolezni srca in ožilja, konec koncev pa niti ni slabega okusa. Poceni je in lahko sejo hrani.” „Potemjopajej!”

Pogreznil sem se v zofo ter iztegnil noge in roke.

„Saj je vseeno,” sem rekel.,.Vseeno je, ah jeva margarino ali ne. Dolgočasna prevajalska dela ali prevarantski oglasi, konec koncev je vse isto. Seveda mlativa prazno slamo, ampak povej mi, prosim, kje pa je še kdo, ki ga briga, kaj besede v resnici pomenijo? Daj, saj nikjer ni poštenega dela. Kot ni poštenega dihanja ali poštenega scanja.”

„Včasih si bil bol j nedolžen.”

„Morda res,” sem dejal in zmečkal cigareto v pepelnik. „In nedvomno je kje kakšno nedolžno mestece, v katerem nedolžni mesar razkosava nedolžno šunko. In če ti misliš, da je popivanje viskija od srede dopoldneva naprej nedolžno, kar tako naprej in ga popij, kolikor te je volja.”

Vzdušje v sobi je prešlo v ošiljeni staccato solo.

„Oprosti, nisem mislil tega reči.”

„Je že v redu,” je dejal moj partner. „Saj ne morem zanikati.”

Termostat klimatske naprave je čudno donel. Ta popoldan je bil obupno tih.

„Imej malo zaupanja vase,” sem rekel. „Saj sva vendar vso pot do sem prehodila sama? Samo midva. Edino kar naju razlikuje od zgodb o uspehu z naslovnic je, da imajo oni za sabo medijsko podporo.”

„Če pomislim, da sva bila nekoč prijatelja...” je rekel moj partner.

„Saj sva še vedno,” sem dejal. „Vse do sem sva prišla skupaj”

„Želim si, da se ne bi ločil.”

„Vem,” sem rekel. „Toda, kaj praviš, se ne bi raje pomenila o ovcah?”

Prikimal je. Kuli je postavil nazaj v škatlico in si pomel oči.

„Danes ob enajstih dopoldan je prišel ta moški...” je začel zgodbo moj partner.

ČUDNI MOŠKI

Ob enajstih dopoldan tistega dne je prišel ta moški. Za družbo majhnega formata, kakršna je naša, obstajata dve varianti preživljanja enajste ure dopoldan: ah popolnoma zaposleno ali pa povsem brezdelno. Nič vmesnega. Ob enajstih dopoldan se torej ali mrzlično prebijamo skozi delovni vrvež ali pa praznih glav sanjarimo. Vmesne variante, če kaj takega sploh obstaja, prestavimo na popoldan.

Ko je prišel ta gospodje bil dopoldan zadnje sorte. In to prav posebej nedeloven. Prva polovica septembra je bila čista norija, potem pa je delo kar naenkrat usahnilo. Trije iz naše ekipe smo si vzeli mesec dni prepozen letni dopust, ostali pa so se ukvarjali z razburljivimi nalogami v smislu šiljenja svinčnikov. Moj partnerje ravno odšel ven - na banko dvignit denar, ko seje nekdo pojavil v sosednji sobi z zvočno opremo, sicer namenjeno predstavitvam projektov, v kateri pa smo v glavnem vrteli nove plošče. Tajnica je ravno telefonirala in listala po prilogi ženske revije - Jesenske frizure.

Moški je neslišno odprl vrata pisarne in jih enako brez zvoka tudi zaprl. A daleč od tega, da bi se zavestno trudil, da bi se tiho premikal. To mu je bilo v krvi; tako zelo, da se tajnica sploh ni zavedala, da je vstopil. Stopil je vse do njene mize in se zastrmel navzdol proti njej, preden ga je opazila.

„0 neki zadevi bi se želel pogovoriti z vašim delodajalcem,” je rekel moški. Govoril je, kot bi z belo rokavico drsel po površini mize.

Le kaj gaje prineslo sem? Ozrla seje navzgor. Njegove oči so bile preveč prodorne za poslovneža, njegova obleka preveč pedantna za davčnega inšpektorja, vzdušje, ki ga je obdajalo preveč intelektualno, da bi mogel biti policaj. Pa vendar mu ni mogla pripisati nobenega drugega poklica. Ta moški, ta uglajeni oblak slabih novic, ki je lebdel nad njo, seje kar prežarčil tja od nikoder.

„Bojim se, daje ravno stopil ven,” je rekla in s tleskom zaprla svojo revijo. „Rekel je, da se vme čez trideset minut.”

„Počakal bom,” je moški spregovoril po trenutku oklevanja. Vnaprej premišljena odločitev.

Spraševala seje, ali naj ga vpraša po imenu. Odločila seje, da ga ne bo, in ga odpeljala do sprejemnice. Moški seje usedel na nebesno modro zofo, prekrižal noge in se zazrl v elektronsko uro na steni tik pred njim ter obsedel v tem položaju kakor zamrznjen. Niti trznil ni. Ko mu je čez nekaj trenutkov prinesla ječmenov čaj, je bil v natančno enakem položaju.

„Prav tam, kjer zdaj sediš ti,” je dejal moj partner. „Tam je sedel polnih trideset minut in strmel v uro, ne da bi se ganil.”

Pogledal sem najprej kavč, na katerem sem sedel, nato uro na steni, na koncu pa še svojega partnerja.

Vročemu koncu septembra navkljub je bil moški formalno oblečen. Popolno. Zavihki njegove bele srajce so izpod odlično ukrojenega jopiča čme obleke gledali natančno dve tretjini palca. Črtasta kravata okusno izbranih barv je bila zavezana izjemno skrbno in natančno. Njegovi črni čevlji so bili zloščeni do visokega sijaja.

Bil je sredi tridesetih, morda štirideset let star, 175 centimetrov visok, opran še zadnjega grama maščobe. Na njegovih vitkih rokah ni bilo videti nobene gube, dolgi prsti pa so se zdeli kot krdelo divjih živali, ki je ohranilo svojo prvinskost kljub dolgim letom treninga in nadzora. Nohte na prstih je imel dlakocepsko manikirane v popoln lok nad koncem vsake blazinice. Resnično lepe roke, čeprav nekako nemirne. Bile so izjemno dobre na nekem redkem, neznanem področju, ki ga najbrž nihče ne bi niti uganil.

Iz njegovega obraza je bilo še težje karkoli razbrati - bil je raven in pravilen, a brezizrazen, prazen. Njegov nos in oči so bili pravokotni, kakor da bi jih kdo izrezal z žepnim nožkom, usta pa tenka in brez krvi. Bil je rahlo posončen, a povsem jasno je bilo, da ne od divjanja po plaži ali teniških igriščih. Taka polt je bila lahko le rezultat neznanega sonca, ki si je iz neznanega neba.

Tistih trideset minut je dolgo trajalo. Hladne, trdne, trde minute. Ko seje moj partner vrnil iz banke, je bilo ozračje v pisarni že občutno težje. Lahko bi celo rekli, da se je vse v sobi zdelo kakor pribito k tlom.

„Seveda seje samo tako zdelo,”je dejal moj partner.

„Seveda,” sem dejal jaz.

Osamljena tajnica je bila vsa izčrpana od živčnosti. Moj partnerje ves začuden odšel proti sprejemnici in se tujcu predstavil kot direktor podjetja. Šele v tistem trenutku se je moški odtajal, potegnil iz žepa tanko cigareto ter z izrazom muke na obrazu izdihnil dim. Kot da bi soba postala za odtenek svetlejša.

„Časa ni na pretek, zato bom poskušal biti kratek,” je dejal s pridušenim glasom. Iz denarnice je z bliskovitim trzljajem potegnil vizitko tako ostrih robov, da bi se na njih lahko porezal, in jo položil na mizo. Hermetično stisnjena kartica je bila nenaravno bela, potiskana z drobno, intenzivno črno pisavo. Brez imena družbe ali poslovnih partnerjev, brez naslova, brez telefonske številke. Le ime. Dovolj, da so oči zabolele že ob samem pogledu nanjo. Moj partner jo je obrnil, videl, daje zadnja stran povsem prazna, jo obrnil še enkrat in se nato zazrl v moža.

„Verjamem, da vam je ime stranke znano?” je rekel moški.

, Znano.”

Moški je pomaknil brado naprej za nekaj stotink milimetra in na kratko pokimal. „Zažgite jo, prosim.”

„Zažgem naj jo?” Moj partnerje topoumno strmel v moškega.

„Vizitko. Zažgite jo. Zdaj,” je moški ostro spregovoril.

Moj partner je hitro pobral namizni vžigalnik in postavil plamen pod kot vizitke. Držal jo je za eno stranico, dokler je ni polovica zgorela, potem pa položil v veliki kristalni pepelnik. Gledala sta, kako gori. Vizitka je postala bela kot pepel, soba pa seje kakor v mrtvaški prt zavila v težko tišino, kakršna bi lahko sledila množičnemu pokolu.

„Prihajam s polnimi pooblastili te stranke,” je spregovoril moški, ubijajoč smrtno tišino. „Kar pomeni, da bodo vse moje nadaljnje besede pravzaprav predstavljale strankine želje in težnje.”

„Želje...”je zamomljal moj partner.

Želeti' - uglajen način za izražanje bazičnih teženj nasproti konkretnemu objektu. Seveda,” je dejal moški, „se da isto stvar izraziti tudi na drugačne načine. Saj me razumete, ne?”

Moj partner je v mislih na hitro prevedel njegove besede: „Ra-zumem.”

„Navkljub vsemu to ni ne stvar prepričanja ne politična zadeva; gre preprosto za biznis.” Besedo je naglasil kot biznis, s čimer je razkril, daje sicer Japonec, vendar rojen v tujini. Večina japonskih Japoncev bi rekla bižines.

„Vi ste poslovnež, jaz sem poslovnež,” je nadaljeval. „Realno gledano med nama ne bo nič drugega kot biznis. O nerealnih stvareh naj se pogovarjajo drugi. Se strinjate?”

„Seveda,” je dejal moj partner.

„Najina naloga bo, da nerealne dejavnike zbereva in jih preoblikujeva v bolj sofisticirano obliko, ki jo bo moč uvrstiti v veliko shemo realnosti. Početje ljudi ima težnjo prehajanja v nerealno. Zakaj?” je retorično vprašal. Zasukal je prstan z zelenim kamnom na sredincu svoje leve roke. „Ker se zdi bolj preprosto. Poleg tega pa obstajajo okoliščine, ko nam nerealno ponuja občutek, da presega realno. Kakorkoli že, v svetu posla ni prostora za nerealno. Ali če se izrazim drugače, ” je dejal moški in še kar naprej sukal prstan na svojem sredincu, „obstoj naše vrste temelji na pre-moščanju težav. Zato vas prosim za potrpljenje, če bi se vam zazdelo, da bodo moja nadaljnja navodila od vas zahtevala težke odločitve in garaško delo. Takšna je pač narava stvari.”

Moj partnerje bil zdaj že povsem izgubljen, a je kljub temu prikimal.

„Odlično, potem bom zdaj izrazil želje vpletene stranke. Prvič, želi se, da prenehate z objavljanjem oglasa za družbo ‘P’, ki se ukvaija z življenjskimi zavarovanji.”

„Toda...”

„Drugič,” gaje moški prekinil, „želi se, da uredite sestanek z osebo, ki je dejansko odgovorna za izdajo dotičnega oglasa.”

Iz žepa je povlekel belo kuverto, iz nje pa na štiri dele skrbno zložen papir in ga podal mojemu partnerju, ki je list papirja razgrnil. Nedvomno je šlo za fotokopijo oglasa, ki gaje izdala naša pisarna. Povsem običajna fotografija idilične pokrajine Hokkaida - oblaki, gore in travnati pašniki z ovcami, potiskani z rustikalno idiličnimi verzi. To je bilo vse.

„Dasiravno sem tu izpostavil dvoje strankinih želja, je prva pravzaprav že bolj fait accompli kakor želja. Naj se izrazim jasneje-odločitev v skladu s strankinimi željami je bila že sprejeta. Če dvomite, pokličite vodjo oddelka za stike z javnostmi v dotični zavarovalnici.”

„Razumem,” je dejal moj partner.

„Vseeno, pa nam je povsem jasno, da ima lahko za podjetje vaše velikosti takšna neprijetnost znatne posledice. K sreči smo v položaju, česar se nedvomno zavedate, da imamo na tem področju določen vpliv. Zato se lahko v povezavi s strankino drugo željo, v kolikor nam bo odgovorna oseba seveda ponudila odgovore, kakršne pričakujemo, nadejate popolnega povračila vaših izgub. Rekel bi, da še več kot zgolj povračila.”

Prevladala je tišina.

„Če strankinim željam ne boste ugodili,” je dejal moški, „boste ob poklic na tem, kakor tudi na vseh drugih področjih in potemtakem za vas na svetu ne bo več prostora - nikdar.”

Znova tišina.

„Kakšno vprašanje?”

„Ta fotografija, hm, torej predstavlja problem?” je zajecljal moj partner.

„Da,” je odgovoril moški in skrbno izbirajoč besede, kot da na iztegnjeno dlan postavlja različne možnosti, nadaljeval: „V resnici je tako. Vendar se o zadevi z vami ne morem pogovarjati. Za to nimam pooblastil ”

„Telefoniral bom osebi, ki jo želite. Tukaj bo do treh,” je dejal moj partner.

„Odlično, je rekel moški in se ozrl na zapestno uro. „Poslal bom avto, ki ga bo tukaj čakal ob štirih. Zdaj pa še nekaj pomembnega: o tem se ne smete pogovarjati z nikomer. Razumete?”

Sklenila sta biznis in se razšla.

ŠEF

„To je to,” je dejal moj partner.

„Ne znajdem se, v vsej zadevi ne najdem ne repa ne glave,” sem dejal, med ustnicami pa mi je obvisela neprižgana cigareta. „Prvič, nimam pojma, kdo je tip, katerega ime je bilo na vizitki. Drugič, ne morem si predstavljati, zakaj bi se naj razburjal nad fotografijo ovce. In nenazadnje, ne razumem, kako so lahko preprečili izid oglasa.”

„Oseba, katere ime je bilo napisano na vizitki, je velika živina pri desničarjih. Tako njegova podoba kot ime se le redko pojavljata v javnosti, tako da širšim krogom pravzaprav ni poznan, ampak ti si verjetno edini z našega področja, ki ne ve, kdo je on.”

„Neumen do kraja - to sem jaz,” sem se neprepričljivo izgo-vaijal.

„Desničar je, ampak ne kateri od tako imenovanih, samooklicanih desničarjev, pravzaprav sploh ne desničarjev.”

„Izgubljaš me”

„V resnici nihče ne ve, kako razmišlja. Izdal ni nobene publikacije, javnih govorov ne prireja. Nikdar ne daje intervjujev, nikdar se ne fotografira. Pravzaprav niti ni do kraja potrjeno, ali je v resnici živ. Pred petimi leti seje nek reporter dokopal do podatkov, ki so ga vpletali v neke nečedne investicijske posle, a zgodba ni nikdar prišla na dan.”

„Vidim, da si naredil domačo nalogo.”

„Reporterja osebno poznam.”

Pobral sem vžigalnik in si prižgal cigareto. „Kaj pa zdaj dela?”

„Premestili so ga na administracijo. Preklada papirje od jutra do večera. Medijski svet je presenetljivo majhen in njegov primer služi kot poučen zgled. Kakor lobanja pred vhodom v ljudožersko vas.”

„Štekam,” sem rekel.

„Znanih nam je pa nekaj podatkov o njem še iz predvojnega obdobja. Rojen je bil na Hokkaidu leta 1913 in po maturi na navadni šoli je prišel v Tokio. Večkrat je zamenjal službo in se počasi obračal proti desnici. Mislim, daje bil enkrat zaprt. Ko je prišel ven, so ga poslali v Mandžurijo, kjer je v Kanto vojski prišel med višje čine in se zapletel v nek škandal. O tem, kaj seje v ozadju dogajalo, ni znanega prav dosti, a od tega obdobja naprej je okoli njega vse zelo skrivnostno. Govorice krožijo, da naj bi se ukvarjal z drogami, kar bi povsem lahko bilo res. Prebil se je čez vso kitajsko zaledje in ujel majhno vojaško ladjo vsega dva tedna preden so prišli Rusi ter na hitro pobegnil nazaj na Japonsko. V njegovi malhi pa je bila praktično neusahljiva zaloga srebra in zlata.”

„Lahko bi rekli, daje imel nenaravno dober timing,” sem uskočil.

„Resnično. Bil je pravi mojster, kar se izbire pravega trenutka tiče. Nagonsko se je znal odločiti, kdaj je čas za napad in kdaj za umik. Poleg tega so njegove oči vedno znale spoznati bistvo stvari. Še celo, ko so ga zavezniki zaprli kot vojnega zločinca razreda A - proces proti njemu so nekje na sredi na hitro zaključili in nikdar na novo začeli. Domnevno iz zdravstvenih razlogov, a tu se dejstva nekoliko zameglijo. Najverjetneje so se nekako pogodili z Američani, kaj v zvezi z MacArthur)em in kitajskim zaledjem.” Moj partnerje vzel še en kuli in ga začel vrteti med prsti. „Potem ko je bil izpuščen iz zapora Sugamo, je s polovico svojega vojnega dobička postavil na svojo plačilno listo celotno konzervativno stranko. Drugo polovico pa je vložil v oglaševalsko industrijo. Pri tem moraš vedeti, da takrat oglaševanje ni bilo nič drugega kot poceni letaki.”

„Dar predvidevanja. Ampak ali se ni govorilo o nekih prikritih investicijskih skladih?”

„Se zdaleč ne. Ne pozabi - kupil je celo konzervativno stranko.”

,Ah.”

„Kakorkoli že, s svojim denarjem je trg podprl na obeh koncih - političnem in oglaševalskem, s čimer je postavil temelje, ki se še danes krepijo. Javnosti se ne kaže, ker se mu ni treba. Dokler ima določeno politično avtoriteto in kontrolo nad samim jedrom sektorja za odnose z javnostmi, mu ni treba storiti nič. Se sploh zavedaš, kaj pomeni imeti oblast nad oglaševanjem?”

„Najbrž ne.”

„Imeti pod nadzorom oglaševanje pomeni nadzorovati praktično vse založniške in druge medijske ustanove. Vse medijske panoge so tako ali drugače odvisne od oglaševanja - brez njega bi bile kot akvarij brez vode. Tako pa je petindevetdeset odstotkov informacij, ki pridejo do nas, tako ali drugače odbranih oziroma plačanih.”

„Nekaj mi pa še vedno ni jasno,” sem rekel. „Razumem ta del, da ima naš gospod na dlani ves medijski svet, ampak kaj ima to opraviti z oglasom za družbo z življenjskimi zavarovanji? Saj niti prek predstavnikov nismo delali — bila je neposredna pogodba.” Moj partner je zakašljal in spil preostanek zdaj že mlačnega ječmenovega čaja. „Delnice so glavni vir njegovih prihodkov. Manipulacija tržišča, vsiljena vlaganja, prevzemi. Njegovi fantje zberejo vse potrebne informacije, on pa zbira in izbere, česar si pač poželi. Le neznaten delček tega, kar se v resnici dogaja na koncu pride tudi v javnost. Vse ostale informacije pa so rezervirane za Šefa. Brez odkritih pritiskov seveda, a stvari včasih postanejo resnično zelo podobne izsiljevanju. In če to ne deluje, se pomeni s svojimi političnimi kolegi in potem oni poženejo stvari v tek.”

„Vsako podjetje ima kakšno luknjo.”

„Vsako podjetje ima skrivnosti, za katere noče, da bi prišle na dan sredi letnega sestanka delničarjev. Čeprav bodo ti v večini primerov pač verjeli, kar jim bo servirano. Če povzamem: Šef je na vrhu tnstrane piramide politikov, informacijskih služb in delniških družb, tako daje zanj, kar lahko najbrž tudi sam zaključiš, izbrisati majhen oglas približno enako preprosto, kot olupiti trdo kuhano jajce.”

„Hmm, potem mi pa, prosim, povej, zakaj naj bi se taka velika živina tako razburjala zaradi fotografije krajinske idile Hokkai-da?”

„Zelo dobro vprašanje,” je rekel moj partner, „ki sem ga nameraval jaz postaviti tebi.”

Lahko sem le skomignil z rameni.

„Potem mi pa vsaj to povej, kako si vedel, da gre za ovce?” je vprašal moj partner. „Se kaj čudnega dogaja za mojim hrbtom?”

„Gozdni škratje brez imen so se pozabavali s kolesom sreče.”

„Bi lahko to ponovil še enkrat?”

„Šesti čut.”

„Daj, nehaj,” je vzdihnil moj partner. „No, kakorkoli že, naj te seznanim z najnovejšim razvojem dogodkov. Malo sem povohljal naokoli in poklical tistega bivšega reporterja. Govori se, da Šef leži zaradi možganskih krvavitev, a uradno ni bilo še nič potrjeno. Druga novica pa zadeva moža, ki je bil tukaj. Izkazalo seje, daje Šefov osebni tajnik, številka dva, človek, ki dejansko vodi vso organizacijo. Ameriški Japonec, diplomiral na Standfordu, za Šefa dela že dvanajst let. Kot sam vidiš, se mu je uspelo visoko preriniti. To je pa tudi vse, kar sem lahko ugotovil.”

„Hvala,” sem rekel in to tudi mislil.

„Ni za kaj,” je rekel moj partner, ne da bi vsaj pogledal proti meni.

Tako ali drugače-kadar ni pil, je bil moj partner dosti bolj normalen tip kakor jaz. Bil je bolj nedolžen, bolj obziren in veliko bolj organizirano je razmišljal. A potem seje prej ali slej napil. Ne prav pomirjujoča misel - da boljši od mene razpadajo na koščke še pred mano.

Takoj ko je odšel iz sobe, sem iz njegovega predala potegnil steklenico viskija in si natočil.

ŠTETJE OVČIC

V svetu neodločenosti lahko, če se tako odločimo, brezciljno tavamo do neskončnosti. Brez korenin kot v razigranem vetru vrteče se seme.

A kljub temu lahko še v isti sapi zanikamo, da naključja obstajajo. Kar je, je; kar bo, pa še bo; in tako dalje. Ali z drugimi besedami: stisnjeni smo med ”vsem”, kar je že za nami, in "praznino”, ki je pred nami, kakor v sendvič. Naša eksistenca je zgolj kratkotrajna in v njej ni prostora ne za možnosti ne za naključja.

No, v realnosti je razlikovanje med obema bore malo pomembno. Okoliščine so podobne, kar se pogosto zgodi pri konfrontaciji dveh mnenj in vse skupaj je približno tako, kot da bi isto hrano imenoval z dvema različnima imenoma.

Toliko o metaforah.

Da sem vključil fotografijo ovce v oglas za zavarovalniško družbo, si lahko razlagam iz dveh različnih zornih kotov: (a) bilo je naključje ali (b) nikakršno naključje ni bilo.

(a) Iskal sem fotografijo, primerno za tak oglas in č(b)isto sluč(c) ajno v predalu svoje pisalne mize našel fotografijo ovce. Odloč(d)il sem se uporabiti jo. Nedolžna fotografija v nedolžnem svetu.

(e) Fotografija ovce v mojem predalu je ves ta č(f) asč(g) akala name. Če je ne bi uporabil v tem oglasu, bi jo pa nekoč(h) kasneje za kaj drugega.

Če bolje pomislim, lahko ti dve fonnuli pravzaprav uporabim za razlago vsega, kar se mi je do zdaj v življenju pripetilo. Z malo vaje bi bil gotovo sposoben obvladovati življenje (a) z levo roko, oziroma (b) z desno roko. Pa saj ne da bi bilo v resnici važno. Kakor luknja v krofu - ni važno ali jemljete luknjo v krofu kot prazen prostor ali pa kot samostojno entiteto, to je zgolj metafizično vprašanje in nima na okus krofa niti najmanjšega vpliva.

Sedeč na zofi sem srkal viski in pustil mehkemu toku zraka iz klimatske naprave, da me odnaša s sabo kot seme regratove lučke. Buljil sem v električno uro na steni. Dokler sem gledal vanjo, seje svet vsaj premikal in dokler sem vedel, da se svet premika, sem vedel, da obstajam. Ne ravno najpomembnejši svet, eksistenca pa kljub temu. Nenavadno, da bi mogel kdo svojo eksistenco potrditi zgolj s strmenjem v električno stensko uro. Moral je obstajati kak bolj kognitiven način samopotrditve. A kakorkoli že sem se trudil-ničesar lažjega se nisem spomnil.

Vdal sem se in srknil še en požirek. Pekoč občutek seje mimo mojega grla in skozi požiralnik pomikal proti želodcu. Zunaj, na oni strani okna je bilo svetlo, modro, poletno nebo z očarljivimi belimi oblački. Prelepo, čeravno že uporabljeno nebo, ki je že začenjalo kazati znake obrabe. Nazdravil sem nekdaj čisto novemu nebu in še enkrat srknil viski. Ni bil slab Scotch. Tudi nebo, ko ste se ga enkrat navadili, sploh ni bilo slabo. Jumbo jet gaje prečkal z leve proti desni kot kak svetleč hrošč.

Obrnil sem svoj drugi viski, ko me je nenadoma zadelo: kaj, hudiča, pa jaz delam tu?

Kaj, hudiča, sem sploh razmišljal?

Ovce.

Vstal sem s kavča in pobral kopijo fotografije s partnerjeve mize in se vrnil na kavč. Kakšnih dvajset sekund sem strmel vanjo, sesal z viski jem obarvane ledene kocke in si razbijal glavo, da bi ugotovil, kaj se v njej dogaja.

Na fotografiji je bil čreda ovac na travnatem pašniku. Na enem robu seje pašnik nadaljeval v brezov gozd. Velike breze, kakršne najdete na Hokkaidu, ne kakšne drobne, zakrnele brezice, kakršne ima ob hiši posajene vaš sosed, zobozdravnik. To so bile breze, na kakršnih bi si lahko hkrati brusili kremplje štirje medvedi. Glede na velikost listov, je bila verjetno pomlad. Sneg je še počival na vrhovih in kotanjah gora v ozadju. April ah maj. Ko so tla blatna od talečega se snega. Nebo je bilo modro (oziroma nekaj kar se mi je na črno beli fotografiji zdelo kot modro - prav lahko bi bilo tudi roza kot losos), z lahkimi belimi oblački med gorskimi vrhovi. Kakorkoli sem sliko že obračal, je bila čreda ovac vedno le čreda ovac, brezov gozd nič drugega kot brezov gozd, beli oblački pa le beli oblački. Samo to in nič drugega.

Zalučal sem fotografijo na mizo, pokadil cigareto in zazehal. Nato sem jo zopet pobral in utrujen začel preštevati ovce. Pašnik je bil tako prostran, ovce pa razpršene v gurčicah, kot da bi bile na pikniku, in bilo je v resnici težko reči, ah so beli madeži v ozadju ovčice ali pa le beli madeži. Bolj blizu, kot sem gledal, teže je bilo razločiti ali so beli madeži sploh beli madeži ali pa se le moje oči poigravajo z mano, dokler nazadnje nisem bil v nič več prepričan. Vzel sem kuli in obkrožil vse, za kar sem bil prepričan, da je ovca. Naštel sem jih dvaintrideset. Dvaintrideset ovčk. Povsem običajna fotografija. Nič nenavadnega v postavitvi, nič posebnega v stilu.

Nekaj pa je vendarle bilo. Nekaj čudnega. Najbrž sem to začutil že, ko sem pred tremi meseci prvič videl fotografijo, in občutek seje zdaj povrnil.

Prekobalil sem se na drugo stran zofe in, držeč fotografijo nad sabo, še enkrat preštel ovce.

Triintrideset.

Triintrideset?

Zaprl sem oči in zmajal z glavo. Moje misli so bile prazne. Se enkrat sem poskusil prešteti ovce, nato pa zdrsnil v globok popoldanski spanec dveh viski jev. Zadnje misli, ki se jih spomnim, so se vrtele okoli ušes moje punce.

LIMUZINA IN NJEN ŠOFER

Avto je prispel, kakor dogovorjeno, ob štirih. Točen kot ura. Tajnica me je stresla iz globokega dremeža, a moja omotičnost se ni niti malo zbistrila. V dvigalu na poti dol sem trikrat zazehal. Zazehal tako divje, da bi me za to lahko tožili. A kdo bi me tožil? Lahko tožiš samega sebe?

Pred vhodom v našo stavbo je torej kot velikanska podmornica ždela limuzina. Bila je tako velika, da bi pod njenim pokrovom zlahka prebivala obubožana družina. Okna so bila modra in so odbi jala svetlobo, tako da ni bilo mogoče videti v notranjost. Trup avtomobilaje bil nenaravno črn, brez enega samega madeža, niti na odbi jaču ah blatnikih ne.

Ob limuzini je pozorno čakal šofer srednjih let, oblečen v brezhibno belo srajco in oranžno kravato. Res pravi šofer. Ni mi ostalo drugega, kot da stopim proti njemu. Brez besed mi je odprl vrata. Njegove oči so mi sledile, dokler se nisem primemo namestil, nato pa je zaprl vrata. Vse skupaj je opravil z manj hrupa, kot da obrača igralno karto. V limuzini je bilo, v nasprotju z mojim petnajst let starim hroščem, ki sem ga odkupil od prijatelja, tiho, kakor da bi sedel na dnu jezera z zamaški v ušesih.

Notranjost limuzine je bila izdelana do zadnje kljukice. Kaj takega se od limuzine tudi pričakuje, a običajno so ti tako imenovani luksuzni dodatki precej dvomljive estetske vrednosti, medtem ko tukaj ni bilo nič dvomljivega. Na sredini mojega sedeža, ki je bil pravzaprav cel kavč, je bil ličen telefon z gumbki, ob njem pa srebrna cigaretnica, vžigalnik in pepelnik. V naslonjalo voznikovega sedežaje bil vdelana majhna zložljiva mizica. Klima je bila nevsiljiva in naravna, sedeži razkošni.

Preden sem se dobro zavedel, smo se že mirno premikali, kakor kad, ki drsi čez morje živega srebra. Če bi zvedel, koliko denarja je bilo vloženega v to lepotico, bi se mi gotovo pošteno zavrtelo.

„Bi morda želeli poslušati glasbo?” je vprašal šofer.

„Kaj sproščujočega morda.”

„Zelo dobro, gospod.”

Šoferje segel pod svoj sedež, izbral kaseto in se dotaknil stikala na armaturni plošči. In kakor da prihaja od nikoder, je notranjost avta zalila mirna sonata za čelo. Vse je dišalo po uspehu in zvestobi.

„Vedno poberete ljudi s tem avtom?” sem vprašal.

„To je res,” je previdno odgovoril šofer. „Zadnje čase počnem samo še to.”

,,Razumem.”

„Ta limuzina je bil v osnovi rezervirana zgolj in samo za Šefa,” je kmalu dodal šofer, njegova začetna zadržanost seje opazno topila., Ampak ker je njegovo zdravstveno stanje to pomlad kakršno pač je, ne zahaja prav pogosto ven. A takega avta človek ne more pustiti kar počivati? Kot gotovo veste, je treba avto redno voziti, če ne njegove zmogljivosti upadejo.”

„Seveda,” sem rekel. Očitno znotraj organizacije ni bila nobena skrivnost, da Šef ni najboljšega zdravja. Potegnil sem cigareto iz srebrne škatlice pred sabo, jo pozorno pregledal in dvignil proti nosu. Posebej izdelana, povsem prazna cigareta brez znamke, katere vonj je spominjal na ruski tobak. Razmišljal sem, ah naj jo pokadim ali spravim v žep, vendar sem jo na koncu koncev vrnil v cigaretnico. Na vžigalniku in cigaretnici je bil vtisnjen skrivnosten simbol. Simbol ovce.

Ovce?

Zmajal sem z glavo in zaprl oči. Vse to je presegalo moje me je. Odkar seje v mojem življenju pojavila fotografija z ovco, sem se počutil, kot da stvari bežijo stran od mene.

„Bo še dolgo trajalo, da prideva do tja?” sem vprašal.

„Trideset, štirideset minut. Odvisno od prometa.”

„Potem bi morda lahko malo zmanjšali klimo. Rad bi oddre-mal svoj popoldanski spanec do konca.”

„Seveda, gospod.”

Šoferje nastavil klimo in obrnil stikalo na armaturni plošči. Debela šipa se je dvignila med šoferjev in prostor za potnike. Razen tihih strun, ki so godle Bacha, ni bilo slišati ničesar drugega, a v tem trenutku me že nič več ni moglo presenetiti. Zakopal sem glavo v zadnji sedež in zaspal.

Sanjal sem kravo mlekarico. Prijazno in bolj majhno kravico, ki ji je na obrazu pisalo, daje v življenju že marsikaj pretrpela. Srečala sva se na velikem mostu. Bil je prijeten pomladanski popoldan. Kravica je v enem parklju držala električni ventilator, jaz pa sem jo vprašal, če mi ga ne bi bila slučajno pripravljena po zmerni ceni prodati.

„Nimam veliko denarja,” sem rekel. Resnično - nisem ga imel.

„No, potem,” je dejala kravica, „ti ga pa zamenjam za par klešč.”

Ni slaba ponudba. S kravico sva skupaj odšla proti mojemu domu, kjer sem iščoč klešče obrnil celo hišo na glavo. A naseljih nisem nikjer.

„Čudno,” sem rekel. „Še včeraj so bile tu.”

Ravno sem si prinesel stol, da bi pogledal še na vrh omare, ko me je šofer potrepljal po ramenu. „Prispela sva,” je rekel jedrnato.

Avtomobilska vrata so se odprla in čez obraz se mi je ulila pojemajoča svetloba poznega poletnega popoldneva. Tisoči čričkov so godli, kot bi kdo navijal uro. Zemljaje bogato dišala.

Izstopil sem iz limuzine, se pretegnil in globoko vzdihnil. Molil sem, da sanje niso bile simbolične.

LUKNJE V VZROČNI KONTINUITETI VESOLJA

Imamo simbolične sanje, to se pravi sanje, ki simbolizirajo realnost. Potem pa še simbolične resničnosti oziroma resničnosti, ki simbolizirajo sanje. Simbole bi lahko imenovali častne svetnike, ki stražijo bližnjice in luknje v vzročni kontinuiteti vesolja. Znotraj takih bližnjic ni nič nenavadnega, če srečate kravo mlekarico, ki išče dober par klešč. Vsaka krava mora enkrat dobiti svoje klešče. To z mano nima nič opraviti.

Dejstvo, daje kravica izbrala prav mene, da bi ji priskrbel klešče, pa po drugi strani vse spremeni. To me potisne globoko v luknjo kontinuitete vesolja, kjer je kar naenkrat mnogo različnih okoliščin. In v vesolju vseh teh različnih okoliščin nastopi problem, saj se vse stvari razpotegnejo in postanejo komplicirane. Jaz, na primer, vprašam kravico: „Zakaj bi rada klešče?” In krava odgovori. „Zelo sem lačna.” Torej jo jaz vprašam: „Zakaj pa potrebuješ klešče, če si lačna?” In krava odgovori: „Dajih pritrdim na vrške vejic breskovega drevesa.” Jaz: „Zakaj pa breskovega drevesa?” Na to kravica odgovori: „No, saj zato sem pa zamenjala svoj ventilator, a ne?” In tako dalje in tako naprej. Pogovor se nikdar ne razreši, kravica mi začenja iti na živce, jaz grem na živce njej. Takšno je vesolje videti iz luknje v njegovi lastni vzročni kontinuiteti. Edini način, da se iz nje rešite pa je, da odsanjate še ene simbolične sanje.

Kraj, kamor me je tega septembrskega popoldneva varno pripeljal moj ogromni štirikolesni transporterje bil prav gotovo epicenter ene izmed lukenj vzročnega kontinuuma vesolja. Z drugimi besedami: moje molitve niso bile uslišane.

Ozrl sem se okoli sebe in zadržal sapo. To je bil dejansko kraj, ki je človeku vzel sapo.

Limuzina je bila parkirana na vrhu visokega hriba. Za nami se je vila že kar preveč slikovita makadamska pot, po kateri smo se pripeljali. Njene serpentine in zavoji so vodile vse do prednjih vrat v daljavi. Kakšnih petnajst minut zmerne hoje, bi rekel. Na obeh straneh ceste so v rednih razmakih kot svinčniki v stojalu stale cedre in živosrebme svetilke. Na deblih cederje viselo neskončno mnogo čričkov, ki so vročično godli, kot da se bliža konec sveta.

Cedre so rasle na robu skrbno pokošene, goste trate, ki seje blago nagibala proti robu pobočja, kjer so rasle azaleje in hijacinte in druge rože, katerih imena so, žal, presegala moj botanični vok-abular. Jata glasnih škorcev seje zapodila z leve proti desni čez trato kot brezciljni plaz peščene sipine.

Na obeh straneh hriba so bile kamnite stopnice - na levi so vodile do japonskega vrta s kamnito lantemo in ribnikom, stopnice na desni pa proti majhnemu golf igrišču. Na robu igrišča je stala senčna uta v barvi rozin namočenih v rum njej, nasproti pa klasičen grški kip iz marmorja. Še naprej je bila velikanska garaža, kjer je vsak šofer loščil svojo limuzino. Znamk nisem mogel razbrati, a gotovo ni šlo za rabljene Volksvvagne.

Sklenil sem roki in se še enkrat ozrl naokrog. Krajinska arhitektura brez napake, gotovo, ampak, oh, kakšen pogled.

„In kje je poštni nabiralnik?” sem nevljudno vprašal. Nekdo je vendar moral vsako jutro po časopis.

„Poštni nabiralnik je pred zadnjimi vrati,” je rekel šofer. Nenaden preblisk - seveda je takšno posestvo moralo imeti zadnja vrata.

Zaključil sem z ogledovanjem terena in se obrnil naravnost naprej in se zalotil, da stojim nasproti velikanske stolpičoidne zgradbe.

Bila je - kako bi rekel? - boleče osamljena zgradba. Naj razložim. Denimo, da imamo koncept nečesa. Najbrž ni treba poudarjati, da bo vsako pravilo na nekem mestu naletelo na izjemo. A čez čas se te izjeme začnejo širiti kakor madeži in oblikujejo nov, sebi lasten koncept. Na katerega se nalepijo spet nove izjeme. Takšna je bila ta hiša. Neka starinska življenjska oblika, ki seje slepo razvila v bog ve kaj.

Svojo prvo inkarnacijo je doživela, tako se vsaj zdi, v Meiji obdobju in to v zahodnjaškem slogu. Visoko obokan portal je vodil proti dvonadstropni hiši kremaste barve. Visoka, dvojno zastekljena okna so bila resnično starinska, fasada je bila vmes že obnovljena. Streha, česa drugega niti nisem pričakoval, je bila bakrena, žlebovi pa trdni kot rimski akvedukt. V osnovi je bila odlična hiša-izžarevala je čar nekega obdobja.

A potem je prišel mimo neki smeško od arhitekta, da bi k desnemu krilu originalne zgradbe postavil prizidek enake barve in enakega stila. Namen ni bil slab, a učinek je bil precej odvraten. Kot da bi servirali sorbet in brokoli na istem srebrnem krožniku.

Ta nesrečna kombinacija je nekaj desetletij ostala nedotaknjena, potem pa je neki nadebudnež na eno stran postavil kamnit stolp, na katerega vrh je bil pritrjen umetelno izdelan strelovod. Napaka. Stavbi je bilo namenjeno, da vanjo udari strela in jo požge do tal.

Stolp je bil z naslednjim krilom stavbe povezan s hodnikom, pokritim z dostojanstveno streho. To krilo pa je bilo spet nova zgodba, katero je povezoval vsaj enoten motiv. Imenujmo ga kar vzajemno "nasprotovanje ideologij”. Preveval gaje neke vrste patos, podobno kot v zgodbi o muli, ki je, postavljena med dve vedri krme, umrla od lakote, ker se ni mogla odločiti, katerega bi prej pojedla.

Na levi strani originalne strukture seje nič manj kontradiktorno razlezala tradicionalna japonska enonadstropna vila. Na vsaki strani so bili čudoviti, z živo mejo in skrbno obrezanimi bori obdani hodniki, ravni in dolgi kot steze za kegljanje.

Ta troje-v-enem-plus-atrakcije mešanica od hiše na vrhu hri-

tba na pogled ni bila ravno običajna. Če jo je kdo dolga leta gradil, da bi se otresel otopelosti in pregnal spanec, je dosegel občudovanja vreden uspeh. Najbrž ni potrebno poudarjati, daje bilo to malo verjetno. Pošast je stala tam preprosto zaradi denarja, kupov denaija, h kateremu seje skozi različna obdobja lepila kopica drugo razrednih talentov.

Moral sem kar nekaj časa buljiti v to pojavo, preden sem se zavedel šoferja poleg sebe, ki je pogledoval na uro. Zdelo seje, daje navajen takih situacij. V podobnem položaju je stal najbrž že ničkolikokrat s premnogimi ljudmi, ki jih je pripeljal sem. In vsi so strmeli na prav enak način kot zdaj jaz.

„Razglejte se, kolikor želite, gospod. Prosim, izvolite si vzeti čas,” je dejal. „Na voljo imava še osem minut.”

„Zares je velika,” sem rekel želeč si spomniti se česa manj neprimernega.

„8981 kvadratni metrov,” je dejal šofer.

„Ne bi bil presenečen, če bi imeli na posestvu delujoč vulkan,” sem se zasmejal, poskušajoč olajšati ozračje. A šalaje naletela na gluha ušesa. Tukaj se ni nihče šalil.

Tako je minilo osem minut.

Popeljali so me v veliko, zahodnjaško opremljeno sobo takoj na desni strani ob vhodu. Nenavadno visok strop je bil opažen z izrezljanim lesom. Lepa antična zofa in čajna mizica, na steni pa tihožitje - vrhunec realizma. Jabolka, vaza rož in nož. Morda si je avtor zamislil, da bo z vazo prelomil jabolka ter jih z nožem olupil. Semena in peclje bi ntao lahko vrgel v vazo.

Na oknih so visele zavese dveh vrst: čipkaste, ob straneh pa še težke zavese, potegnjene na stran s trakom iz istega materiala. Skozi gube med njimi seje videl relativno mirni del vrta. Hrastov parket je bil zloščen do finega sijaja. Preproga sicer obledelih barv vendar še vedno debela je prekrivala polovico sobe.

Ni bila slaba soba. Sploh ni bila slaba soba.

V sobo je vstopila starejša služabnica v kimonu, položila predme kozarec grozdnega soka in brez besed odšla. Vrata so se s klikom zaprla. Potem je bilo vse tiho. Na čajni mizici je ležala srebrna cigaretnica, vžigalnik in pepelnik - enaki kot v limuzini. Na njih je bil vtisnjen isti simbol ovce. Iz žepa sem potegnil eno svojih cigaret, jo prižgal s srebrnim vžigalnikom in pihnil dim visoko proti stropu. Srknil sem požirek grozdnega soka.

Deset minut kasneje so se odprla vrata in vstopil je visok moški v črni obleki. Rekel ni ne „Dobrodošli”, ne „Oprostite, da ste morali čakati”. Tudi jaz nisem nič rekel. Usedel seje nasproti mene, za odtenek nagnil glavo in se zazrl vame.

Čas je gotovo moral teči.

PETI DEL

PODGANINA PISMA IN DRUGI VTISI IZ PRETEKLOSTI

PODGANINO PRVO PISMO

(oddano 21.decembra, leto dni nazaj)

No, torej, kako si kaj?

Zdi se mi, daje minilo blazno dosti časa, odkar sem te zadnjič videl. Koliko let je že od takrat? Katerega leta je že bilo?

Mislim, da sem postopoma izgubil občutek za čas. Kot bi neka nemogoča čma ptica plahutala nad mano, da ne morem šteti več kot do tri. Se opravičujem, ampak zakaj ne bi raje ti štel?

Zbrisal sem, ne da bi komurkoli kaj rekel in morda si imel tudi ti težave zaradi tega. Morda si bil celo jezen, ker sem odšel, ne da bi ti kaj rekel. Veš, ne vem kolikokrat sem se že hotel pomeniti s tabo, pa kar ni šlo. Ogromno pisem sem napisal in jih potem vse strgal. Moralo bi mi biti jasno, da ne morem razložiti drugim nečesa, česar še sam ne razumem.

Se mi zdi.

Pisanje pisem mi ni šlo nikdar od rok. Vse izzveni narobe. Vedno uporabim natančno napačne besede. A kot da to še ne bi bilo dovolj, me pisanje pisem vedno še bolj zmede in ker nimam smisla za humor, moja samozavest drastično uplahne.

Načeloma ljudem, ki so dobri v pisanju pisem, pisem sploh ni treba pisati. Oni imajo stvari povsem dobro razčiščene. To, seveda, je zgolj moje mnenje. Morda je celo nemogoče imeti stvari povsem razčiščene.

Grozno mrzlo je in moje roke so otopele. Kot da sploh ne bi bile moje roke. Moje misli tudi niso več moje misli. Zdaj sneži. Snežinke kot kosmi tujih misli, ki padajo vse globlje in globlje v moje misli. (Kakšne neumnosti pa blebetam?)

Razen mraza mi gre odlično. Kaj pa ti? Ne bom ti povedal svojega naslova - nikar tega ne jemlji osebno, ničesar ne skušam skrivati pred tabo, rad bi, da to veš. Veš, to je zame nadvse kočljiva zadeva. Imam občutek, da bi se nekaj v meni spremenilo, če bi ti povedal svoj naslov. Ne znam se prav dobro izraziti.

Vseeno se mi zdi, da ti vedno dobro razumeš, česar sam ne znam prav povedati. Problem je le, dami je zato še težje kaj zares razložiti. Kot kaka prirojena napaka.

Seveda imamo vsi napake.

Moja največja napaka je, da se tiste, ki so mi bile prirojene iz leta v leto večajo in razraščajo. Kot da bi v glavi redil kokoši. Kokoši znesejo jajca, iz katerih se izležejo piščanci, iz njih pa zrastejo nove kokoši, ki potem spet ležejo jajca. Je to sploh kakšno življenje? Me prav zanima, kaj je s temi mojimi napakami. Seveda preživim, a konec koncev to sploh ni bistveno, ne?

Kakorkoli že, odločil sem se, da ti ne povem svojega naslova. Prepričan sem, daje bolje tako. Za naju oba.

Najbrž bi bilo bolje, če bi se rodila v Rusiji, v devetnajstem stoletju. Jaz bi bil carjevič Ta-in-ta, ti bi bil grof Tisti-in-tisti. Skupaj bi hodila na lov, bila bi tekmeca v ljubezni in imela svoje metafizične težave. Pila bi pivo in uživala sončni zahod nad obalami Črnega moija. Čez leta bi se zapletla v kakšen upor in bi naju izgnali v Sibirijo, kjer bi umrla. Čudovito, kaj praviš? Če bi bil jaz rojen v devetnajstem stoletju, bi gotovo pisal boljše romane. Morda ne bi bil ravno tvoj dragi Dostojevski, gotovo pa bi bil znan drugorazredni pisec. In kaj bi ti počel? Morda bi bil samo grof Tisti-in-tisti. Ne bi bilo slabo biti le grof Tisti-in-tisti. To bi bilo lepo - in devetnajsto stoletje.

A bodi dovolj. Vrnimo se v dvajseto stoletje.

Naj ti povem o krajih, ki sem jih obiskal.

Ne o mestu, kjer sem bil rojen, temveč o drugih mestih.

Na svetu je res veliko mest. In vsako ima svoje lastne značilnosti, ki me privlačijo. Zato sem jih v zadnjih letih kar nekaj obredel.

Kamorkoli že zaidem, ponavadi kar nekje izstopim, povsod je majhno krožišče, ob njem pa zemljevid mesta in ulica s trgovinami. To je enako povsod. Tudi psi so enaki. Najprej se sprehodim in razgledam po kraju, potem pa grem do agencije z nepremičninami in vprašam za poceni prenočišče in hrano. Tujec sem in seveda mi v majhnem mestu na začetku nihče ne zaupa, a saj veš, da sem lahko še kar spodoben, če se potrudim. Petnajst minut je ponavadi dovolj, da se ujamem z ljudmi. Ko je to urejeno, mi je tudi že jasno, kam se bom lahko vklopil in še marsikaj drugega o mestu.

Nato si poiščem delo, kar se tudi začne z dobrim odnosom z najrazličnejšimi ljudmi. Prepričan sem, da bi ti bil to zate hud udarec (in verjemi mi, doživel sem že veliko udarcev), saj veš, da boš ostal le štiri mesece. A nič ni slabega pri tem, da se dobro razumeš z različnimi ljudmi. Ob vaškem vodnjaku se vedno zbirajo otroci (vsak kraj ima vodnjak - kakor popek), počasi postaneš redna stranka, spoznavaš ljudi, uvedeš se v novo službo. Seveda si izmisliš kakšno primemo ime in življenjsko zgodbo za zraven. Zdaj imam za sabo že cel kup imen in identitet, ki bi jim komaj verjel. Včasih pozabim, kdo v bistvu sploh sem.

Kar se službe tiče, sem počel že najrazličnejše reči. Večinoma dolgočasnih, a v delu vseeno uživam. Največkrat sem delal na bencinski črpalki. Takoj zatem je strežba v kakšnem zanikrnem vaškem baru in knjigarne. Celo na radiu sem že delal ali pa kot dnevni delavec. Prodajal sem kozmetiko - in naj ti povem, da sem si ustvaril odličen renome. Spal sem s kar precej ženskami. Sploh ni slabo spati z ženskami, vsakokrat z drugim imenom, drugo identiteto.

No, lahko si si ustvaril sliko iz najrazličnejših perspektiv.

Star sem devetindvajset let, čez devet mesecev bom trideset.

Se vedno nisem prepričan, ali mi tak način življenja ugaja. Ne vem, morda obstaja neka univerzalna želja po brezciljnem tavanju. Nekdo je nekoč nekje zapisal, da za tavanje skozi življenje potrebuješ vsaj eno od treh lastnosti - religiozen, umetniški ali v duhovnost usmeijen značaj. Če imaš tako lastnost, a le delno izraženo, gotovo ne boš taval celo življenje. V mojem primeru-no, jaz se ne vidim v nobeni od njih. Kanček vsake že imam.. .morda pa niti to ne.

Morda bom nekega dne odprl napačna vrata in ugotovil, da ne morem nazaj. A če so vrata že enkrat odprta, je pač treba stopiti skoznje. Saj vendar ne morem vse življenje plačevati za trenutna vznemiijenj a, ne?

To bi bilo približno to.

Kot sem že na začetku povedal (saj sem?) - ko pomislim nate, se me polasti neugoden občutek, ker se me najbrž spomniš kot relativno normalnega tipa.

Tvoj prijatelj,

Podgana.

P.S.: Prilagam še zgodbo, ki sem jo napisal. Nič mi več ne pomeni, tako da naredi z njo, kar te je volja. Pismo bom poslal priporočeno, da ga boš sigurno dobil do 24. decembra. Upam, da bo prispelo pravočasno.

Kakorkoli že-vse najboljše.

Aja, pa srečen Božič.

Paket od Podgane se je, ves pomečkan, znašel v poštnem nabiralniku pred mojim stanovanjem 29. decembra. Pripet je bil listek s pošte - poslan je bil namreč na moj prejšnji naslov. Nisem mu mogel sporočiti, da sem se preselil.

Štiri strani svetlo rjavega papirja do konca popisanih. Trikrat sem prebral pismo, potem pa pogledal še zbledelo znamko. Nikdar še nisem slišal za ta kraj. Vzel sem atlas in ga poiskal na zemljevidu.

Podganine besede so prihajale iz majhnega mesteca na skrajnem severu Honšuja, sredi province Aomori. Moj vozni red vlakov je pravil, daje približno eno ur stran od samega mesta Aomori. Pet vlakov je vozilo tja vsak dan - dva zjutraj, en opoldan in dva zvečer.

Decembra sem bil že večkrat v Aomoriju. Ledeno. Še se-mafoiji zmrznejo.

Pismo sem pokazal ženi, to se pravi, takratni ženi. Rekla je le: „Ubogi revček.” Verjetno je mislili: Vi ubogi revčki. Vraga, saj zdaj je vseeno.

Zgodbo, kakšnih dvesto strani, sem zabrisal v predal mize. Niti toliko se nisem potrudil, da bi prebral naslov. Pismo je bilo dovolj.

Stol sem postavil pred radiator in pokadil tri cigarete.

Podganino naslednje pismo je prišlo maja prihodnje leto.

PODGANINO DRUGO PISMO

(oddano maja tega leta)

V zadnjem pismu sem bil malo preveč klepetav, se mi zdi. V bistvu sem pa že pozabil, kaj vse sem ti povedal.

Že spet imam nov naslov. Ta kraj je povsem drugačen od vsega, kar sem videl do zdaj. Tukaj je zares mimo. Morda celo preveč mimo.

Na nek način sem prispel na svojo končno postajo. Občutek imam, da sem prišel, kamor mi je bilo namenjeno, da pridem. Še več, zdi se mi, da sem moral plavati proti toku, da sem lahko prišel sem. A o tem sam ne morem soditi.

Kakšno ušivo pisanje! Tako nedoločno, da se ti najbrž niti malo ne sanja, o čem govorim. Ali pa morda misliš, da svoji usodi pripisujem prevelik pomen. Če je tako, sem čisto sam kriv.

Rad bi, da veš, da bolj ko se trudim razložiti ti, kaj se z mano dogaja, bolj se začenjam utapljati v svojih razlagah. Vseeno mislim, da mi gre kar dobro, morda celo bolje kot kdajkoli prej.

A naj bom vsaj malo bolj konkreten.

Tukaj je, kot sem ti že prej povedal, prav neverjetno tiho. Ničesar ni za početi, zato berem knjige (dovolj jih imam za celo desetletje) ali poslušam radio, včasih plošče (tudi teh imam cel kup). Že deset let nisem preposlušal toliko glasbe. Bil sem presenečen, da so Stonesi in Beach Boys še vedno tako popularni. Čas je res ena velika klobka brez konca, kaj? Sem ter tja si utegnemo izrezati konček, ki nam ustreza, in se potem slepimo, daje čas ustvarjen po naših merah, v resnici pa se nadaljuje v večnost.

Tukaj ni nič narejeno po mojih merah. Pravzaprav tu ni nikogar, ki bi mere (čigarkoli že) sploh lahko vzel in človeka sodil po njih.

Čas teče nespremenljivo kot jasna reka. Počutim se očiščenega, kot da se vračam nazaj v svoje primarno stanje bivanja. Če na primer zagledam avto, traja nekaj sekund, preden se zavem, da vidim avto. Seveda nosim v sebi neko temeljno vedenje, daje to avto, ki pa le stežka prodre v mojo trenutno zavest. Takšne stvari se mi zadnje čase dogajajo čedalje pogosteje. Morda zato, ker že toliko časa živim sam.

Najbližje mesto je oddaljeno uro in pol vožnje z avtomobilom. Pa saj niti ni mesto. Predstavljaj si najmanjše mesto, kar jih poznaš. Zdaj ga pa skrči, da bo ostalo le še okostje. Dvomim, da si boš lahko predstavljal. A konec koncev je vseeno mesto, kjer lahko kupiš obleke in špecerijo, tudi tankaš lahko. In če si zaželiš videti druge ljudi - no, tam so.

Pozimi so ceste poledenele in skoraj noben avto ne pelje mimo. Stranpoti so močvirnate in vlažne, zato se prek tal kakor sorbet razlije zmrzal. Ko zapade sneg, ni več mogoče razločiti, kje je rob ceste. Tukaj bi prav lahko bil konec sveta.

Sem sem prispel v začetku marca. Pripeljal sem se skozi globok sneg, z verigami na gumah. Kot da bi bil izgnan v Sibirijo. Zdaj je maj in ves sneg seje že stopil. Že od aprila gore ropotajo pod težkimi snežnimi plazovi. Si že kdaj slišal snežni plaz? Tik po plazu nastopi trenutek najpopolnejše tišine. Totalne, popolne tišine. Tako tiho je, da izgubiš orientacijo in ne veš več, kje si.

Tako odrezan od sveta zadnje tri mesece nisem spal z nobeno žensko, kar v bistvu sploh ni slabo. A hkrati vem, da bom izgubil vsakršno zanimanje za preostale ljudi, če bom še dolgo ostal tu zgoraj . Tega si pa ne želim. Mislim, da si bom, ko bo vreme malo lepše, malček pretegnil noge in poiskal žensko. Saj se nočem hvaliti, vendar iskanje žensk zame nikdar ni predstavljalo večjih problemov. Dokler mi je vseeno - in že to, da bivam tu, dokazuje, da mi je - sex appeal kar vre iz mene. Ni mi težko začenjati stvari. Problem je le, da se s to svojo lastnostjo sploh ne počutim lagodno, kajti od nekega trenutka naprej ne znam več razločiti več, kje se končam jaz in začne moj sex apppeal. Nekaj podobnega kot: kje se konča Olivier in začne Othello? In tako nekje na sredi poti, ko ugotovim, da v zameno za to kar vlagam v situacijo, nazaj ne dobivam dovolj, enostavno zabrišem vse skupaj čez krov, kar nujno pomeni težave za vse vpletene. Moje življenje je en sam dolg niz ponovitev takih situacij.

A tokrat sem lahko hvaležen (zares sem), da nimam ničesar, kar bi mogel zalučati čez krov. Dober občutek. Edino kar bi lahko vrgel čez krov, bi bil jaz sam, kar morda sploh ne bi bilo tako slabo. Ne, zdaj začenjam zveneti že prav patetično, čeprav zamisel sama pravzaprav sploh ni patetična. Ne smilim se samemu sebi, a ko zapišem svoje misli, zveni kot da bi se.

Jok in stok.

Le kaj, hudiča, sem že govoril?

Ženske,seveda!

Vsaka ženska ima predal, na katerem piše ”lepo” in je vanj nametana naj razno vrstnejša šara brez pomena in vrednosti. To je moje področje. Kos za kosom privlečem na piano, spiham prah z njih in ugotavljam, v čem bi lahko bil pomen teh reči. To, se mi zdi, je vsa poanta sex appeala. No, tudi če... Le zakaj bi to lahko bilo dobro? S tiste točke ne morem nikamor več, ne da bi prenehal biti zvest samemu sebi.

Tako da zdaj razmišljam samo še o seksu - preprosto in nezapleteno. Če se osredotočim na seks, se mi ni treba razburjati, ali se samopomiljujem ali ne.

Kot da bi srkal pivo na obalah Cmega morja.

Preletel sem do sedaj napisano. Sem in tja kakšna nedoslednost, a v celoti gledano, precej iskreno pisanje, vsaj meni se tako zdi. Dolgočasnost to le še poudari.

Zdi se, kot da pisma sploh ne bi pisal tebi. Najbrž sežejo moje misli le do poštnega nabiralnika. A nikar mi tega ne zameri -uro in pol z džipom imam do prvega nabiralnika.

Od tod naprej bo pismo v celoti namenjeno samo še tebi.

Za dve uslugi bi te prosil. Za nobeno se posebej ne mudi, kadarkoli si boš vzel čas zanju, bo v redu. Zelo ti bom hvaležen. Pred tremi meseci bi te težko za karkoli prosil, zdaj pa lahko. Napredek. Najbrž.

Prva je sentimentalne narave. Kar pomeni, da ima opraviti s "preteklostjo”. Pred petimi leti, ko sem zapustil mesto, sem bil zelo zmeden in tako se mi je mudilo, da sem se pozabil posloviti od celega kupa ljudi. Še posebej tebe, J-ja in tiste ženske. Tebe bi najbrž še lahko kdaj srečal in se poslovil na štiri oči, a za ostala dva najbrž ne bom več dobil priložnosti. Če ju kdaj srečaš - bi se lahko, prosim, poslovil v mojem imenu?

Vem, daje prošnja zelo sebične narave. Sam bi jima moral pisati. A, če povem čisto pošteno, raje bi videl, da greš ti nazaj in urediš to zame. Tako bom lažje prebrodil svoja čustva. Posebej prilagam njen naslov in telefonsko številko. Če seje preselila ali poročila, je o.k., ni ti je treba zasledovati, pusti stvari, kakor so. Če pa še vedno živi na istem naslovu, ji sporoči moje lepe želje.

Pozdravi tudi J-ja - pojdita na pivo v mojem imenu.

To je prva prošnja.

Druga se ti bo morda zdela rahlo čudna.

Pismu prilagam fotografijo, fotografijo ovce. Rad bi, da jo nekam daš, vseeno kam, samo nekam, kjer jo bodo ljudje lahko videli. Zavedam se, da te za to prosim brez vsake racionalne osnove, a na nikogar drugega se ne morem obrniti. Če mi narediš to uslugo, ti prepustim ves svoj sex appeal, ne morem ti pa povedati, zakaj je tako. Ta fotografija je zame izjemno pomembna. Nekoč, kasneje, ti bom vse razložil.

Prilagam tudi ček. Ni važno, zakaj ga boš porabil. Glede denarja se ti ni treba obremenjevati. V tem trenutku je to edino, kar lahko storim zate, poleg tega pa tu niti nimam kje zapravljati denarja.

Glej, da ne boš pozabil iti na pivo v mojem imenu,

tvoj prijatelj,

Podgana.

Pismo sem vzel iz nabiralnika ravno, ko sem se odpravljal v službo in ga tam tudi odprl.

Znamka je bila zdelana do neprepoznavnosti. Strgal sem kuverto. Znotraj sem našel ček za sto tisoč jenov, listek papirja z imenom ženske in naslovom ter čmo-belo fotografijo ovce. Pismo je bilo napisano na enak svetlo zelen papir kot prejšnjič. Ček je položil na banki v Sapporu, kar je pomenilo, daje Podgana še vedno na Hokkaidu, da pa seje pomaknil bolj severno.

Tisti del s snežnimi plazovi se me ni prav zelo dotaknil, dotaknilo pa se me je pismo kot celota - kot je že Podgana rekel: pošteno pismo. Poleg tega se nihče ne zafrkava s čekom za sto tisoč jenov. Odprl sem predal mize in vse skupaj zalučal noter.

Morda zato, ker je takrat ravno razpadal moj zakon, a pomlad mi tistega leta ni prinesla nič veselega. Moje žene štiri dni ni bilo domov. Njena zobna ščetka je ob umivalniku pokala kot star fosil. Mleko v hladilniku je smrdelo po kislem, maček je bil ves čas lačen. Leno pomladansko sonce seje zlivalo na obstoječo situacijo -vsaj sončna svetloba je zastonj.

Dolga, razpotegnjena cesta s slepim koncem - najbrž natančno to, kar je mislil.

PESEM JE KONČANA

Junij je bil, ko sem se odpravil v mesto.

Izmislil sem si nek izgovor, vzel tri dni dopusta in se, v torek zjutraj, vkrcal na najhitrejši vlak. Oblečen v belo majico s kratkimi rokavi, zelene bombažne hlače, ponošene na kolenih in bele teniske. Brez prtljage. Še obriti sem se pozabil tistega jutra. Leta dolgo že nisem obul tenisk, ki so bile na petah vse zvite od ponoše-nosti. Ne da bi hotel, so me zanašale na stranpot.

Vkrcanje na vlak, ne da bi s sabo nosil prtljago, me je napolnilo z nenavadnim navdušenjem. Bilo je, kot da bi se sredi lenobnega sprehoda spremenil v bombo, ki pada z letala, ujetega v luknjo prostorsko-časovnega kontinuuma, v katerem ni ničesar. Ne datumov pri zobozdravniku, ne priganjajočih projektov v predalih, nobenih nerešljivo zapletenih medčloveških odnosov, nikogar, ki bi prosil za usluge. Vse je bilo, vsaj za zdaj, nekje za mano. Ostale so mi le še ponošene teniske z zvitimi gumijastimi petami. Mojih stopal so se držale trdno kot bežni spomini na nek drug prostor in čas, ki je zdaj postal praktično nepomemben. Nič takšnega, česar pločevinka piva in sendvič s posušeno šunko ne bi mogla izbrisati iz mojih misli.

Stin leta so minila od takrat. Pred štirimi leti sem se vrnil domov, da bi pred poroko uredil papirje na uradu za matične zadeve. Če zdaj pogledam nazaj - kako nesmiselna pot! Samo papirji, brez ozira na to, kaj si kdorkoli misli. Na koncu koncev seje vse tudi končalo pri papirjih. Kar je zaključeno za nekoga, ni nujno zaključeno tudi za drugega. Preprosto. Po neki točki se pot razcepi na dve različni smeri.

Od takrat nisem imel več domačega kraja. Nikamor se nisem mogel več vrniti. Kakšno olajšanje! Nihče več me ni želel, nihče ni želel ničesar od mene.

Spil sem še drugo pločevinko piva in za pol ure zadremal. Ko sem se zbudil, je prejšnji občutek brezskrbne sproščenosti izginil. Vlak seje premikal naprej, nebo pa je postajalo deževno sivo. Pod njim seje raztezala vedno ista in dolgočasna scenografija. Ne glede na to, kako hitro smo se premikali, dolgočasju nismo mogli uiti. Nasprotno, z vso hitrostjo smo se podili proti bistvu dolgočasja samega. Ah, narava dolgočasja!

Poleg mene je sedel poslovnež sredi dvajsetih let, zatopljen v časopis. Ves ta čas seje komaj kaj premaknil. Mornarsko modra poletna obleka, brez ene same gube, zraven pa poškrobljena bela srajca, pravkar iz čistilnice. Črni čevlji so se bleščali.

Ozrl sem se proti stropu in potegnil iz cigarete. V mislih sem sestavljal seznam vseh pesmi, ki so jih kadarkoli posneli Beatlesi. Štiriinsedemdeset naslovov, preden mi jih je zmanjkalo. Koliko McCartneyevih komadov sem se spomnil, pa ne vem več. Potem sem nekaj časa strmel skozi okno, nato spet v strop.

Spet sem bil v mestu. Čas je bežal mimo mene. Celo desetletje je minilo, odkar sem živel tu. En sama velika praznina. Nič vrednega nisem potegnil iz teh desetih let, ničesar pomembnega nisem naredil. Samo dolgočasje.

Kako je bilo prej? Gotovo je moralo biti kaj pozitivnega. Je obstajalo kaj, kar me je gnalo naprej, kar j e vse skupaj gnalo naprej? Morda, a zdaj tega ni bilo več. Izgubljeno, a morda je bilo tako tudi prav. Ničesar ne morem obrniti, sprijazniti se moram s situacijo.

Vsaj migal sem še. Če je edini dober Indijec, mrtev Indijec, je moje poslanstvo, moja usoda, da živim naprej.

Čemu?

Da bi pripovedoval zgodbe o kamnitem zidu?

Lepo vas prosim.

„Zakaj spiš v hotelu?” je vprašal J in skremžil obraz, ko mi je podajal škatlico z vžigalicami. „Saj imaš vendar dom, ne? Zakaj ne stanuješ tam?”

„Tisto ni več moj dom,” sem rekel.

J je ostal tiho.

Pred mano so stali trije krožnički z različnimi prigrizki. Spil sem polovico piva in potegnil iz žepa Podganini pismi ter ju podal J-ju. Obrisal si je roke v brisačo, najprej na hitro preletel obe, nato pa se še enkrat poglobil vanju in ju prečital besedo za besedo.

„Hmm, živ in zdrav kot riba v vodi, kaj?”

„Živ je, resje,” sem rekel in srknil še požirek piva. „Ampak, veš, preden naredim karkoli drugega, se moram obriti. Mi lahko posodiš britvico in peno?”

„Imam,” je dejal J in izza šanka potegnil potovalni kozmetični set. „Lahko greš na stranišče, a ni tople vode.”

„Tudi hladna bo v redu,” sem odgovoril. „Da le kakšna pijana ženska ne leži zleknjena po tleh. Potem seje malo težje briti”

J-jev bar seje povsem spremenil.

J-jev prvi bar je bil vlažna luknja v kleti stare zgradbe ob avtocesti. V poletnih nočeh, ko je bila vključena klima, seje v njem naredila gosta, fina megla. Po dolgih pijanskih pohodih ste imeli srajco povsem premočeno.

J-jevo pravo ime je bila kitajska mnogozložnica, ki jo je bilo povsem nemogoče izgovoriti. Vzdevek J so mu nadeli ameriški vojaki zbaze, na kateri je delal po vojni. Njegovo pravo ime je bilo kmalu pozabljeno.

Leta 1954 je J nehal delati na vojaški bazi in odprl majhen bar. Prvi J-jev bar. Ki se je izkazal za zelo uspešnega. Velik delež klientele so sestavljali vojaški rekruti s šole za letalske častnike in atmosfera v baru sploh ni bila slaba. Ko seje delo v baru uteklo, seje J poročil, a pet let kasneje je njegova žena umrla. J ni nikdar govoril o okoliščinah njene smrti.

Leta 1963, ko seje vojna v Vietnamu ravno dobro razplamtela, je prodal bar in se preselil v moje domače mesto, kjer je odprl drugi J-jev bar.

Imel je mačko, pokadil škatlico cigaret na dan, alkohola pa se ni nikdar niti dotaknil. To je vse, kar vem o J-ju.

Dokler nisem spoznal Podgane, sem v J-jev bar vedno zahajal sam. Počasi sem srkal svoje pivo, kadil cigarete in krmil juke-box s kovanci. Takrat je bil J-jev bar običajno prazen, tako da sem sedel pri šanku in se pogovaijal z njim o milijon različnih rečeh

- o čem točno, se zdaj ne spominjam. Le o čem bi se sramežljiv, sedemnajstletni srednješolec in ovdoveli Kitajec sploh lahko pogovarjala?

Ko sem dopolnil osemnajst let in zbrisal iz mesta, je prišel Podgana in prevzel moje mesto za šankom. Pred petimi leti je odšel tudi Podgana in potem ni bilo nikogar več, ki bi ga nadomestil. Šest mesecev kasneje, ko so preusmerjali cesto, je J spet zamenjal lokale in drugi J-jev barje uradno dobil naziv legende.

Tretji J-jev barje bil kakšnih dvesto metrov stran, ob reki. Nič dosti večji od prejšnjega ni bil, bil pa je v tretjem nadstropju štirinadstropne zgradbe z dvigalom. Ko sem se z dvigalom peljal v J-jev bar, sem imel občutek, da sem zgrešil naslov. Enako, ko sem izza šanka opazoval mestne luči pod nami.

Novi lokal je imel velika okna, obrnjena proti jugu in zahodu, proti hribom in tja, kjer je bil včasih ocean. Pred nekaj leti so tam zgradili nasip, na njem pa vrsto visokih zgradb kakor na pokopališču.

„Včasih je bila tukaj voda,” sem rekel.

„Res,” je rekel J.

„Pogosto sem hodil plavat sem.”

„Ja,” je dejal J in dvignil vžigalnik (brez simbolov) proti cigareti, ki mu je visela iz ust. „Rušijo hribe in tam gradijo hiše, zasujejo morje in tudi tam vse zagradijo. Potem pa mislijo, daje vse lepo in prav.”

Pil sem svoje pivo. Zvočniki pod stropom so igrali najnovejši hit Boza Sacggasa. Jukeboxa nisem videl nikjer. V lokalu so bili sami študentski parčki, skrbno urejeni so olikano srkali svoje kok-tejlčke. Nobena punca se ni zvalila po tleh od pijanosti, nikjer se ni kuhal noben pretep. Ko bodo odšli domov, se bodo preoblekli v pižame, si poščetkali zobe in šli naravnost spat. S čimer ni seveda nič narobe. Tipi topi je ful kul. V nobenem baru in nikjer na svetu ni zapisano, da bi morale biti stvari takšne in nič drugačne.

J me je ves čas opazoval.

„Tako torej; vse je drugače in občutek imaš, da ne sodiš sem?”

„Niti ne,” sem rekel. „Marsikaj seje res spremenilo, a v bistvu je tako tudi prav. Vsi menjamo mesta. Ne pritožujem se.”

J ni rekel ničesar.

Vzel sem še eno pivo, J pa še en cigaret.

„Kako ti gre?” je vprašal J.

„Ne slabo.”

„Kakoježena?”

„Ne bi prav vedel. Saj veš, kakšna postanejo razmerja. Včasih imam občutek, da bo še vse v redu, drugič spet ne. Morda mora zakon biti tak.”

„Morda,” je rekel J in se z mezinčkom popraskal po konici nosu. „Pozabljam, kakšno je zakonsko življenje, tako daleč je že od tega.”

„Kakojemačka?”

„Pred štirimi leti je umrla. Tik po tistem, ko si se poročil. Nekaj s črevesjem... A resnično, imela je dolgo in lepo življenje. Dvanajst let je živela - to je dlje kot je bila moja žena z mano. Dvanajst let ni slabo malo življenje, ne?”

„Najbrž ne.”

„Na vrhu tistega hriba je pokopališče za živali - tja sem jo pokopal. Na visoke zgradbe gleda. Tod okoli lahko vidiš le tiste visoke stavbe, a mački je najbrž vseeno.”

„Žalosten?”

„Seveda. A ne tako, kot če bi umrl človek. Se to sliši čudno?” Zmajal sem z glavo.

J je začel pripravljati nek snobovski koktajl in Cezarjevo solato. Vmes sem sestavljal puzzle, ki je ležal na šanku. Sestaviti je bilo treba sliko treh metuljev, ki so frfotali nad poljem deteljice, vse to v steklenem zaboju. Čez deset minut sem se naveličal in potisnil puzzle stran.

„Otrok nimaš?” je vprašal J, ko se je vrnil. „Ravno v prava leta za otroke prihajaš, veš.”

„Nočem otrok.”

„Ne?”

„Mislim, tip kot sem jaz... Ne bi vedel, kaj početi z njimi, če bi jih imel.”

J se je zadržano nasmehnil in mi natočil še en kozarec piva. „Vedno razmišljaš predaleč naprej.”

„Ne, to ni to. Hočem reči, da nisem prepričan, ali je prav delati novo življenje. Otroci odrastejo, nove generacije prihajajo na njihovo mesto. Kam vse to sploh vodi? Še več razritih hribov in zasutih obal? Hitrejši avti in še več povoženih mačk? Kdo to potrebuje?”

„To je le temna plat medalje. Dobri ljudje lahko stvarem podarijo smisel. Tudi lepe stvari se dogajajo.”

„Ja? Naštej mi tri,” sem rekel.

J je pomislil, nato pa se zasmejal. „To je pa že stvar generacije tvojih otrok, ne tvoja. Za tvoja generacijo...”

. .je že vse končano’”

„Na nek način,” je rekel J.

„Pesem je končana, a melodija še odzvanja v mislih.”

„Vedno si znal lepo povedati stvari.”

„Samo važim se,” sem rekel.

Ob devetih seje J-jev bar pričel polniti, zato sem se poslovil in odšel. Na obrazu so me skelele ranice od britja z mrzlo vodo ah pa morda zato, ker sem se namesto s kolonjsko vodo namazal z limonino vodko. J je rekel, daje ravno tako učinkovita, a zdaj sem že od daleč smrdel po vodki.

Noč je bila nepričakovano topla, nebo pa - kot običajno -oblačno. Vlažna sapa je počasi in lahkotno vela z juga - kakor običajno. Vonj po morju seje mešal z vonjem prihajajočega dežja. V zaplatah trave ob reki so se oglašale žuželke. Vse je brnelo od nostalgije. Občutek sem imel, da se bo vsak hip ulilo. Začele so pršeti tako drobne kapljice, da nisem bil prepričan, ali zares dežuje ali ne, premočen pa sem bil kljub temu do kože.

V beli svetlobi živosrebmih uličnih svetilk sem lahko razločil le tok reke. Voda je bila jasna kot vedno. Prihajala je naravnost iz hribov in nič je šeni utegnilo onesnažiti napoti. Ponekod je reka na kup nagrmadila prod in skale, med katerimi so zdaj skakale brzice. Pod vsakim takim slapom seje ustvaril globok bazenček, v katerem so se zbirale drobne ribice.

Kadar ni bilo dežja, seje reka posušila v rahlo vlažno, belo peščeno sled. Pred leti sem sledil beli sledi navzgor in iskal, kam se je izgubila reka.

Cesta ob reki je bila moj najljubša. Lahko sem hodil enako hitro kot reka. Čutil sem jo, kako diha. Bila je živa in bolj kot karkoli drugega, zaslužna za to, daje mesto nastalo. Stotine tisoč let je mlela hribe, polnila moije in naplavljala blato, kjer so lahko zrasla drevesa. Mesto je od samega začetka pripadalo reki in vedno bo ostalo tako.

Zdaj je bilo deževno obdobje, zato je lahko nemoteno tekla proti morju. Drevesa, posajena vzdolž njenih bregov, so dišala po mladih listih. Zrak je bil prežet z zelenilom. Pari so pohajkovali z roko v roki, upokojenci so sprehajali svoje pse, srednješolci so viseli okrog svojih motorjev in kadili cigarete. Običajen zgodnje poletni večer.

Ustavil sem se v trgovini z alkoholnimi pijačami, kjer sem kupil dve pločevinki piva in ju v papirnati vrečki odnesel na obalo. Preden seje zlila z morjem, je reka naredila rokav, pravzaprav se je iz nje izlil napol poln kanal. Na tem mestu je ostalo še zadnjih petdeset metrov nedotaknjene obale. Bilo je skoraj kot nekoč. Majhni valčki so se zibali in naplavljali zglajene kose lesa. Iz betonskih, z grafiti porisanih, valolomov so še vedno štrleli železni žeblji.

Petdeset metrov poštene, dobre, stare plaže. Če ste odšteli dejstvo, daje bila zaprta za desetmetrsko betonsko ograjo, ki se je nadaljevala nekaj kilometrov v obe smeri in s svojim telesom usmerjala ocean ter da so za njo v ravni vrsti stale visoke zgradbe; vam je ostalo petdeset metrov morja. Vse ostalo je bilo hitro pozabljeno.

Zapustil sem rečni breg in se namenil proti vzhodu, proti cesti, speljani ob obali. Začuda je bil stari valolom še vedno tam. Valolom brez oceana je resnično čudna prikazen. Ustavil sem se natančno na tistem mest, kjer sem včasih parkiral in od tam opazoval ocean, potem pa se spustil navzdol proti valolomu in spil pivo.

Kakšen pogled! Namesto morja sem uzrl širok pas morju ukradene zemlje, pozidan z novimi stanovanjskimi kompleksi. Brezoblične gruče stanovanj, nesrečni in neuspeli poskusi, da bi zgradili sosesko.

Stanovanjski kompleks je bil prepreden z asfaltnimi cestami, sem ter tja kakšno avtobusno postajo in parkiriščem. Tam so stali bencinska črpalka, velik park in čudovit socialni center. Vse zelo moderno, zelo novo in zelo nenaravno. Na eni strani sivi in grobi kupi zemlje, nagrmadeni s hribov, namenjeni za zasutje pridobljenega dela oceana, katere je že preraščal trpežen in neustavljiv plevel; na drugi strani trapasta, nasajena drevesca in zaplete trave, ki so se na vse kriplje in pretege trudile, da bi se zlile s svojim umetnim okoljem.

Bolno.

A kaj bi lahko storil? Tukaj so igrali novo igro, po no vili pravilih. Zdaj je nihče več ni mogel ustaviti.

Izpraznil sem obe pločevinki in ju zalučal čez ukradeno zemljo, kamor je bilo včasih morje. Gledal sem, kako sta izginili v morje plevela, ki gaje tja napihal veter. Prižgal sem si cigareto.

Ravno sem zadnjič potegnil, ko sem zagledal, da se mi približuje moški z žepno svetilko v rokah. Kakšnih štirideset let, siva srajca, sive hlače, siva kapa. Najbrž varnostnik.

„Pravkar ste nekaj vrgli, ne?” je dejal moški.

„Ja, nekaj sem vrgel.”

„Kaj ste vrnil?”

„Okroglaste, kovinske, pocinkane objekte.”

Varnostnik me je kislo pogledal: „Zakaj ste jih vrgli?”

„Brez pravega razloga. Že od dvanajstega leta mečem stvari. Včasih sem jih zmetal pol ducata, ne da bi kdo kaj rekel.”

„To je bilo včasih,” je rekel varnostnik. „Zdaj je to zemljišče mestne občine in proti predpisom je odmetavati odpadke na zemljišču mestne občine.”

Pogoltnil sem slino. Za trenutek seje nekaj v meni vznemirilo in vztrepetalo, a se kmalu umirilo. „Pravi problem pri tej stvari je v tem,” sem rekel, „da se to, kar govorite, sliši povsem razumno.” „Taki so predpisi,” je rekel zadovoljno.

Vzdihnil sem in potegnil zavojček cigaret iz žepa.

„Kaj naj torej naredim?”

„No, ne morem vam reči, da pojdite in jih poberite. Pretemno je in kmalu bo začelo deževati, zato mi le narediti uslugo in ne mečite več stvari.”

„Ne bom,” sem rekel. „Lahko noč.”

„Lahko noč,” je rekel varnostnik in odšel.

Stegnil sem se na valolomu in se zazrl v nebo. Kot je dejal mož, je začenjalo deževati. Pokadil sem še eno cigareto in razmišljal o srečanju z varnostnikom. Pred desetimi leti bi reagiral ostreje. No, morda tudi ne. Bi bilo kaj drugače?

Vrnil sem se na obalno cesto in ko mi je uspelo priklicati taksi, je že lahno pršilo.

„V hotel,” sem rekel.

„Ste prišli na izlet?” je vprašal stari voznik.

„M-hm.”

„Prvič v teh krajih?”

„Drugič,” sem rekel.

OB SLANEM PSU MI PRIPOVEDUJE O ZVENU MORSKIH VALOV

„Pismo imam zate,” sem rekel.

„Zame?” je odgovorila.

Linija je bila tako slaba, da sva morala skoraj vpiti, kar ni bilo ravno vzpodbudno za navezovanje pogovora o finih odtenkih čustev. Kot da bi se na vrhu hriba, kjer divje brije veter, pogovarjala skozi navzgor zavihane ovratnike.

„Pravzaprav je pismo naslovljeno name, a nekako se mi zdi, daje bolj namenjeno tebi.”

„Se, ne?”

,Ja, se,” sem dejal. V trenutku, ko sem to izrekel, sem se zavedel, da se trapasti pogovor ne bo nikamor prav hitro premaknil.

En trenutek ni rekla ničesar. Medtem se je linija popravila.

„Pojma nimam, kaj seje med vama s Podgano dogajalo, a prosil me je, da te poiščem in zato te kličem. Poleg tega pa mislim, da bi bilo bolje, če bi prebrala njegova pisma.”

„In samo zato si pripotoval iz Tokia?”

„Ja.”

Zakašljala je, se opravičila in rekla. „Ker je tvoj prijatelj?” „Najbrž.”

„Zakaj pa, misliš, ni pisal meni osebno?”

Imelaje prav.

„Ne vem,” sem dejal po pravici.

„Tudi jaz ne. Mislim, prepričana sem bila, daje vse skupaj končano - ali pač ne?”

Pojma nisem imel in sem ji to tudi povedal. S slušalko v roki sem se zleknil na hotelsko posteljo in se zastrmel v strop. Prav lahko bi ležal na dnu oceana in prešteval ribe, sem si mislil. Le koliko bi jih moral prešteti, preden bi lahko rekel, da sem končal?

„Pred petimi leti je izginil. Stara sem bila sedemindvajset let,” je dejala. Njen oddaljeni glas je zvenel kot odmev iz dna vodn jaka. „V petih letih se mnogo kaj spremeni.”

„Res,” sem rekel.

„Resnično, tudi če se nič ne bi spremenilo, jaz stvari ne bi več videla tako kot takrat. Ne bi želela priznati. Nikjer se ne bi upala pokazati. Tako da, kar se mene tiče, so se stvari popolnoma spremenile.”

„Mislim, da te razumem,” sem rekel.

Kratek premor seje zibal med nama.

Ona je prekinila tišino: „Kdaj si ga nazadnje videl?” je vprašala. „Pomladi pred petimi leti, tik preden je odšel.”

„Ti je karkoli povedal? Mislim, zakaj odhaja in to?”

„Na-a”

„Torej je tudi tebe zapustil brez opozorila?”

„Takoje.”

„In kaj si si mislil? Mislim, takrat?”

„0 tem, da se je kar spravil in odšel?”

„Ja.”

Dvignil sem se s postelje in naslonil na steno. „No, bil sem prepričan, da bo čez pol leta pustil vse skupaj in se vrnil domov. Nikdar se mi ni zdel človek, ki bi se lahko česa držal.”

„Ampak se ni vrnil”

„Ne, ni se.”

Trenutek oklevanja na drugem koncu žice.

„Kjezdaj prebivaš?” je vprašala.

Povedal sem ji ime hotela.

„Dobiva se tam, jutri ob petih. V kavami v osmem nadstropju, prav?”

„Prav,” sem rekel. „Oblečen bom v belo športno srajco in zelene bombažne hlače. Kratke lase imam in...”

„Si te že predstavljam,” me je z veselim glasom ustavila. Potem je prekinila.

Odložil sem slušalko. Kaj je mislila s tem - si te že predstavljam? Jaz si nisem nič predstavljal, a po drugi strani -toliko stvari je, o katerih ne vem ničesar. Z leti gotovo nisem postal nič pametnejši. Značaj se že morda spremeni, a povprečnost je trajna, je dejal nek ruski pisec. Rusi se spoznajo na aforizme. Verjetno sijih cele zime izmišljujejo.

Skočil sem pod tuš, si opral od dežja mokre lase in si z brisačo zavezano okoli bokov na televiziji ogledal star ameriški podmomi-ški film. Med kapitanom in prvim oficiijem sose neprestano pletle spletke. Podmornica je bila stara kot fosil in en član posadke je imel klavstrofobijo. A vsem tem težavam navkljub, seje na koncu vse srečno izteklo. Bil je konec-srečen-vojna-morda-sploh-ne-tako-slaba-stvar žanr filma. Verjetno bodo kmalu posneli film, kjer celotno človeško raso izbriše jedrska katastrofa, a se na koncu vseeno vse srečno konča.

Izklopil sem televizijo, zlezel v posteljo in v desetih sekundah zaspal.

Ob petih zjutraj naslednjega dne je dež še vedno pršel. Pred tem je štiri ali pet dni ta isti dež zavajal ljudi s kristalno jasnim vremenom, da so pričeli verjeti, kako je deževna sezona končana. Z okna v osmem nadstropju je vsak kvadratni centimeter tal iz-gledal mračno in premočeno, prometni zamašek na dvignjenem kraku vzhodne obvoznice je bil dolg nekaj kilometrov.

Dolgo in nepremično sem zrl ven, dokler se niso stvari začele topiti v dežju. Resnično, vse mesto seje topilo. Odtočni kanali, žeijavi, vrste visokih zgradb, postave pod temnimi dežniki, vse. Še zelenilo je odtekalo s hribov. A ko sem za nekaj trenutkov zaprl oči in jih potem spet odprl, seje mesto zopet postavilo na svoje stare noge. Šest žerjavov je grozilo iz mračne daljave, vlaki so pohiteli proti vzhodu, kot da bi pravkar zagnali njihove motorje, jate dežnikov so se umikale in podile po ulicah s trgovinami, hribi so znova posrkali vase barvo junijskega dežja.

V sredini je bilo dno kavarne poglobljeno. Tam je stal svetlo moder klavir, za katerim je sedela ženska oblečena v obleko vpadljive pink barve in preigravala venček hotelsko-kavamiških pesmi, prepoln arpeggiov in sinkop. Pravzaprav sploh ne slabo, vendar po koncu pesmi ni v zraku ostalo nič.

Ura je bila že čez pet, a je še vedno ni bilo. Ker nisem imel nobenih pametnejših načrtov, sem naročil še eno kavo in opazoval pianistko. Stara je bila okoli dvajset let, njeni do ramen dolgi lasje so bili brezhibno počesani kakor smetana na vrh torte. Pričeska se je v ritmu lahno majala levo in desno ter odskočila nazaj v sredino, ko seje pesem končala. Takoj nato seje začela nova pesem.

Spominjala me je na deklico, ki sem jo poznal v tretjem razredu. Skupaj sva hodila na klavir - isto stara, iz istega razreda. Včasih sva skupaj igrala štiriročno. Njeno ime in njen obraz sta mi povsem ušla iz spomina. Vse, česar se od nje spominjam, so njene drobne, blede ročice, urejeni lasje in oblekice z volančki, mašnicami in trakci.

Grozno spoznanje. Razstavil sem jo in obdržal njen roke, oblekico in lase. Ali njeni ostali deli prebivajo kje, ločeni od mojih spominov? Seveda to ni možno. Svet gre naprej brez mene. Ljudje prečkajo cesto, ne da bi imel jaz kaj s tem opraviti, šilijo svinčnike, se premikajo petdeset metrov na minuto od zahoda proti vzhodu, posedajo po kavarnah, kjer igrajo glasbo, spretno predelano v nič.

Beseda s vet me vedno spomni na slone in želvo, ki neutrudno podpirajo velikansko ploščo. Sloni nimajo pojma, kakšno nalogo ima želva, želva ne vidi, kaj počnejo sloni. Nobenemu od njih pa se niti sanja ne, da prenašajo svet na svojih plečih.

„Se opravičujem, da sem te pustila čakati,” je za mano spregovoril ženski glas. „V službi seje zavleklo in nisem mogla prej oditi.”

„Že v redu. Danes tako ali tako nisem imel nič drugega v planu.”

Odložila je ključe na mizo in naročila pomarančni sok, ne da bi prej pogledala menu. Njenih let ni bilo lahko določiti. Če mi ne bi povedala po telefonu, najbrž ne bi uganil. Če bi rekla, da jih ima enaintrideset, bi izgledala stara enaintrideset let. Če bi rekla sedemindvajset, bi jih kazala sedemindvajset. Cena po dogovoru.

Oblečena je bila okusno in preprosto. Široke bele hlače iz bombaža, oranžno-belo karirasta bluza z rokavi zavihanimi do komolcev in usnjena torba za čez rame. Nič od tega ni bilo novo, a vse skrbno ohranjeno. Nosila ni ne prstanov, ne verižic, ne uhanov. Lase je imela kratko postrižene in počesane na stran.

Drobne gubice ob kotičkih očes bi lahko bile tam že od rojstva in ne pridobljene z leti. Le bleda koža njenega vitkega vratu, kolikor je je odkrival odprt gumb na ovratniku, in koža na hrbtiščih njenih dlani sta namigovali na njeno dejansko starost. Ljudje se že zgodaj, zelo zgodaj začnemo starati. In staranje postopoma preprede celo telo, kakor madež, ki se ga ne da odstraniti.

„Kakšna služba?” sem si drznil vprašati.

„V arhitekturni pisarni delam. Že dolgo časa sem tam.”

Pogovor seje pričel razvijati. Počasi sem vzel cigareto in jo prižgal. Pianistka je nehala igrati, zaprla pokrov klavirja in se umaknila na odmor. Zavidal sem ji.

„Koliko časa sta že prijatelja?” je vprašala.

„Enajst let, se mi zdi. In vidva?”

„Dva meseca in deset dni,” je ustrelila brez pomišljanja. „To je od dneva, ko sem ga spoznala, do dne, ko je izginil. Dva meseca in deset dni. Dnevnik pišem, zato vem.”

Prispel je pomarančni sok, moja prazna kavna skodelica pa je izginila.

„Tri mesece potem, ko je izginil sem čakala. December, januar, februar. Najbolj mrzel del leta. Je bila tisto leto mrzla zima?” „Ne spomnim se,” sem rekel, čeprav mi je bila ta trenutek zima izpred petih let bliže kot včerajšnje vreme.

„Si kdaj čakal kakšno žensko tako dolgo?”

„Ne,” sem odgovoril.

„Tako se osredotočiš na nekoga, a potem ti čez nekaj časa postane povsem vseeno, kaj se bo zgodilo. Lahko bi bilo pet ali deset let ali pa le en mesec. Vseeno je.”

Prikimal sem.

Spila je polovico svojega soka.

„Moj prvi zakon je bil podoben,” je dejala. „Vedno sem čakala, nato sem se čakanja počasi naveličala in na koncu mi je postalo vseeno. Poročena pri enaindvajsetih, ločena pri dvaindvajsetih. Po tistem sem prišla sem.”

„Moji ženi seje zgodilo podobno.”

„Kaj pa?”

„Poročena pri enaindvajsetih, ločena pri dvaindvajsetih.” Nekaj časa je preučevala moj obraz in s slamico pomešala pomarančni sok. Zazdelo se mi je, da sem govoril neumestno in brez potrebe.

„Ko si mlad, seje težko poročiti in takoj spet ločiti,” je rekla. „Iščeš dvodimenzionalno iluzijo, ki v resničnosti ne obstaja. Nikdar ne traja. A od nečesa neresničnega niti ne moreš pričakovati, da bo trajalo, ne?”

„Najbrž res ne.”

„V petih letih, ki so pretekla od moje ločitve in dokler ga nisem spoznala, sem bila sama v tem mestu. Živela sem, no, precej neresnično življenje. Redko koga sem poznala, redko šla ven, ljubezenskih avanturic nisem imela. Zjutraj sem vstala, šla v trgovino, potem v pisarno, risala načrte, se na poti iz službe ustavila v supermarketu in potem sama doma večerjala. Poslušala sem radio, brala, pisala dnevnik in prala nogavice v banji. Stanujem blizu oceana, kjer se vedno slišijo valovi. Bilo je hladno in osamljeno.” Spila je sok do konca.

„Zdi se mi, da te dolgočasim.”

Zmajal sem z glavo.

Nekaj čez šest. V loži so zatemnili luči. kajti zdaj je nastopil čas za koktejle. Na žerjavih so se prižgale rdeče lučke in vse mesto seje pričelo utripajoče svetlikati. Drobne iglice dežja so prebadale zgrinjajoči se mrak.

„Bi kaj spila?” sem vprašal.

„Kako se reče vodki z grenivkinim sokom?”

„Slani pes.”

Poklical sem natakarja in naročil slanega psa in Cutty Sark z ledom.

„Kje sva že ostala?”

„Tvoje hladno in osamljeno življenje.”

„No, če hočeš vedeti, v resnici niti ni bilo tako zelo hladno in osamljeno,” je rekla. „Le zvok valovje osamljen, ob njem me kar zmrazi. Ko sem se vselila, je nadzornik rekel, da se bom kmalu navadila, a se še zdaj nisem.”

„Pa saj oceana sploh ni več tam.”

Mehko seje nasmehnila. Gubice ob kotičkih njenih oči so se malenkostno nabrale. „Res. Oceana ni več tam. A prisežem, včasih še vedno lahko slišim valove. Z leti se mi je zvok verjetno vtisnil v ušesa.”

„In potem seje pojavil Podgana.”

„Ja, čeprav ga jaz nisem nikdar tako klicala.”

„Kako si ga pa?”

„Po njegovem pravem imenu, kot vsi drugi ”

Zdaj ko sem pomislil, se mi je "Podgana” resnično zazdelo malce otročje, celo kot vzdevek. „Hmm,” sem rekel.

Prinesli so nama pijačo. Srknila je požirek svojega slanega psa in si s prtičkom otrla sol z roba ustnic, da seje na njem izrisal.

ŠESTIDEL

DIVJA JAGA ZA OVCO,

ČUDNA ZGODBA ČUDNEGA MOŽA

Tajnik v črni obleki seje usedel na svoj stol in se brez besed zazrl vame. Ni se zdelo, da bi me ocenjeval, njegove oči tudi niso odkrivale prezira, niti se ni strmel naravnost skozme. V njegovem pogledu nisem občutil niti sence čustva. Mož me je preprosto samo gledal. Prav lahko bi gledal tudi steno za mano in bi bilo dejstvo, da bulji vame zgolj posledica tega, da sem sedel vmes.

Z mize je pobral cigaretnico, odprl pokrov in potegnil ven prazno cigareto. Nekajkrat je frcnil njen vrh z nohtom, jo prižgal z vžigalnikom z mize in pod kotom izdihnil dim. Vžigalnik je vrnil na mizo in prekrižal nogi. Njegov pogled ni ves ta čas niti za trenutek vztrepetal.

To je bil mož, o katerem mi je pravil moj partner. Pretirano urejeno oblečen, pretirano negovani nohti. Če njegove veke ne bi bile tako ostro začrtane in se njegove zenice ne bi tako stekleno bleščale, bi bil prepričan, daje homoseksualec. A s temi očmi nikdar. Kakšen je torej bil? Nikomur in ničemur ni bil podoben.

Če ste se zazrli v njegove oči, vasje njihova barva uklenila. Temno ijava z nežnim pridihom modre, odtenek levega ni bil povsem enake desnemu. Zdelo seje, da se vsako oko osredotoča ne nekaj drugega.

Njegovi prsti so drobili po naročju. Kot da bi bili ločeni od zapestja, so se zaganjali proti meni, kakor se zver požene proti plenu. Živčni, obsedeni, živce parajoči, čudovito lepi prsti. Počasi seje stegnil prek mize in ugasnil cigareto, ki je ni pokadil niti do ene tretjine. Gledal sem, kako se v njegovem kozarcu topi led in meša z grozdnim sokom. Neenakovredna mešanica.

V sobi je vladala popolna tišina. Obstaja tišina, kakršno doživite, ko vstopite v velikansko graščino. Ali tišina, ki nastane, ko je premalo ljudi v prevelikem prostoru. To pa je bila povsem drugačna kategorija tišine. Težka, zatirajoča tišina. Tišina, ki me je (in moral sem dolgo tuhtati, preden sem lahko z gotovostjo rekel) spominjala na tišino, ki obdaja na smrt bolnega pacienta. Tišina, v kateri je čutiti prisotnost smrti. Ozračje je bilo mračno in zlovešče.

„Vsi umremo,” je s spuščenim pogledom mehko dejal moški. Očitno je na nek, čuden, meni neprijeten in strašljiv način vstopal v moje misli. „Vsak od nas, kdorkoli že, bo moral nekega dne umreti.”

To rekoč seje potopil nazaj v težko tišino. Slišalo seje le še živčno brnenje čričkov pred hišo. Telesa, ki so se drgnila v besu in stiski ob bližajočem se koncu poletja.

„Z vami želim biti kar se da odkrit,” je spregovoril mož. Njegov glas je zvenel kot prevod teksta z obrazca. Fraze in slovnične strukture je pravilno izbiral, a v glasu ni bilo čutiti nobenih čustev.

„Govoriti odkrito in govoriti resnico sta dve povsem različni stvari. Poštenost in resnica sta kot kljun in krma ene ladje. Najprej pride poštenost, za njo se odkrije resnica. Interval vmes pa je sorazmeren z velikostjo prihajajoče ladje. Kakor vse velike stvari, tudi resnica potrebuje čas, da pride na dan. Včasih se lahko izrazi šele po smrti. Zatorej se vam opravičujem, če vas ob tem srečanju še ne bom soočil s popolno resnico. To ne bo po moji krivdi, niti ne po vaši.”

Kako naj bi se na to odzval? Sprejel je moj tišino kot odgovor in nadaljeval.

„Verjetno se sprašujete, zakaj sem vas poklical sem — znamenom, da ladja končno enkrat že izpluje. Skupaj bova razvijala njena jadra. Pogovarjala se bova odkrito in tako korak za korakom napredovala proti resnici.” Takrat je zakašljal in se ozrl proti moji roki, ki je počivala na naslonjalu kavča. ,,A bodi dovolj teh abstraktnih pogovorov, začniva s konkretnimi rečmi. Zadeva se vrti okoli oglasa, ki gaje producirala vaša hiša, to se pravi vi. Mislim, da so vam to že povedali.”

„So.”

Možje prikimal. Za trenutek je obmolknil, nato pa nadaljeval: „Prepričan sem, da vasje to kar precej presenetilo. Vsakdo bi bil nesrečen, če bi bilo njegovo delo uničeno. Če to predstavlja znaten del njegovih prihodkov, seveda še toliko bolj. Za vas lahko pomeni ne prav skromno izgubo, imam prav?”

„Prav,” je rekel.

„Rad bi, da mi poveste, kolikšne so bile vaše resnične izgube.” „Izgube so stalni del našega posla. Ni redko, da stranka zavrne izvajalčev predlog, kar je za majhno podjetje, kakršno je naše, lahko usodno. Da bi se temu izognili, se stoodstotno prilagajmo strankinim željam. Včasih to pomeni, da skupaj s stranko vrstico za vrstico pregledamo celotno besedilo. Na tak način se izognemo vsakršnemu tveganju. Delo ni lahko, a to je pač prekletstvo volka samotarja.”

„Vsak začetek je težak,” je sočustvoval moški. „Kakor lahko sklepam iz vašega pripovedovanja, je vaša družba utrpela hud finančni udarec, ker ste bili primorani umakniti oglas?”

„Ja, najbrž bi res lahko tako rekli. Projekt je bil že stiskan in vezan, tako da moramo v naslednjem mesecu plačati stroške papirja in tiska. Potem so tu še honorarji za pisce, ki smo jih pripeljali od zunaj. Če govoriva v denarju, vse skupaj nanese okoli pet mil-ijonovjenov in če bodo stvari šle po najslabši možni poti, si bomo morali izposoditi denar, da vse izplačamo. Situacija je toliko težja, ker smo se komaj pred enim letom zadolžili z investicijo v pisarniške prostore.”

„Vem,” je dejal moški.

„Potem je tu seveda še vprašanje nadaljnjega sodelovanja s stranko. Naš položaj na trguje precej šibak in ko se enkrat razve, da so bile v sodelovanju z nekim oglaševalskim podjetjem težave, se stranke takega podjetja izogibajo. Z dotično zavarovalniško družbo smo imeli sklenjeno enoletno pogodbo in če jo bodo zaradi tega pripetljaja prekinili, je naše podjetje tako rekoč izgubljeno. Majhni smo in nimamo vez, a imeli smo dober ugled, ki seje hitro širil med strankami. Če pa se o nas razve kaj slabega, je zgodba končana.”

Ko sem končal, je moški še vedno strmel vame brez komentarja. Potem je spregovoril: „Govorili ste odkrito. To odobravam. Še več, kar ste povedali, potrjuje naša poizvedovanja. Kaj bi rekli, če bi vam za odpovedani posel obljubil plačilo brez dodatnih pogojev in vam sporočil, da zavarovalnica ne bo prekinila pogodbe?”

„Potem bi bila stvar za nas zaključena. Vrnili bi se k vsakdanjim opravilom in se sem ter tja vprašali, za kaj je pri vsej stvari sploh šlo.”

„Povrhu pa bi dobili še premijo? Na svojo vizitko moram napisati eno samo besedo, da boste naslednjih deset let preskrbljeni z delom. Seveda ne govorim o kakšnih ušivih, na roko izplačanih zneskih,”

„Ponudba in pol, skratka.”

„Prijateljska transakcija. Iz lastne dobre volje sem obvestil vašega partnerja, da oglas ne bo šel na tržišče in če ste tudi vi pripravljeni dobrovoljno sodelovati, se bodo prijateljski odnosi nadaljevali. Mislite, da bo šlo? Moje usluge bi se za vas utegnile izkazati kot zelo koristne. Saj vendar ne nameravate vse življenje delati s topoumni alkoholikom brez smisla za humor?”

„Prijatelja sva,” sem rekel.

Temu je sledil trenutek tišine - kot da bi opazoval kamenček, ki potuje proti dnu neskončno globokega vodnjaka. Trajalo je trideset sekund, daje kamenček prispel do dna.

„Kakor želite,” je dejal moški. „To je vaša stvar. Preletel sem vaš curriculum vitae - zanimiva zgodba. Običajno lahko ljudi uvrstite v dve skupini: povprečne realiste in povprečne sanjače. Vi nedvomno spadate v drugo skupino.”

„To si bom zapomnil,” sem dejal.

Moški je prikimal. Spil sem polovico preplavljenega grozdnega soka.

„Dobro, torej, potem pa preidiva k podrobnostim,” je rekel moški. „K podrobnostim glede ovc.”

Moški se je presedel in iz kuverte potegnil veliko črno belo fotografijo ter jo postavil predme na mizo. Skozi sobo je zavel nežen piš realnosti.

„Ta fotografija je bila uporabljena v vašem oglasu.”

Za direktno povečavo narejeno brez negativa je bila fotografija presenetljivo ostra. Najbrž kak poseben tehnološki postopek.

„Fotografija je prišla v vašo last in potem ste jo uporabili za pripravo zloženke, ni tako?”

„Takoje.”

„Po naših poizvedbah je fotografijo s poceni žepnim aparatom posnel amater, enkrat v zadnjih šestih mesecih, vendar to niste bili vi. Vi imate Nikon SLR in vaše fotografije so veliko boljše, poleg tega pa zadnjih pet let niste bili na Hokkaidu, drži?”

„Vi povejte meni,” sem rekel.

Moški seje odkašljal, nato pa utihnil. To je bila dokončna tišina, tišina po kateri bi lahko ocenjevali vse druge tišine. „Kako-rkoli že, od vas želimo nekaj dodatnih informacij, to pomeni: kje in od koga ste dobili fotografijo in s kakšnim namenom ste tako slab posnetek vključili v oglas?”

„Bojim se, da o tem ne smem govoriti,” sem izrekel tako kul, da sem presenetil celo samega sebe. „Novinarji imamo pravico, da ne razkrijemo svojih virov.”

Moški je nepremično strmel v moje oči ter si pri tem gladil ustnice s sredincem desne roke. Nekajkrat je potegnil, nato pa položil roko nazaj v naročje. Tišina seje še nekaj časa nadaljevala. Nisem si mogel kaj, da ne bi pomislil, kako idealen je ta trenutek, da bi pričela peti kukavica. Ampak kukavice seveda ni bilo od nikoder. Kukavice ne pojejo zvečer.

„Vi ste pa res pravi,” je rekel moški. „Veste, če bi hotel, bi lahko v tem trenutku prekinil vse poslovne kontakte vašega podjetja. S čimer bi bilo vašega novinarstva v hipu konec. Če predpostavljamo, seveda, da se vaši ničvredni pamfleti in računčki prištevajo k novinarstvu.”

Razmišljal sem. Zakaj za vraga prepeva kukavica, saj se vendar že mrači? v

„Se več, obstajajo metode, kako ljudi kot ste vi pripraviti, da spregovorijo.”

„Najbrž res obstajajo,” sem rekel. „So pa dolgotrajne in spregovoril bi šele, ko resnično ne bi imel več izbire in ko bi spregovoril, ne bi povedal vsega, vi pa ne bi vedeli, koliko sem v vam v resnici povedal, ali pa se morda motim?”

Blefiral sem, popolnoma, ampak glede na to, kako so se stvari pričele odvijati, se mi je zdelo kar smiselno. Negotovost tišine, ki je sledila, je potrjevala, da sem naši ekipi prislužil nekaj točk.

„Nadvse očarljiv sogovornik ste,” je rekel moški. „Vaš sanjski scenarij je tako čudovito patetičen. Ah, pogovarjava se raje o čem drugem.”

Iz žepa je potegnil povečevalno steklo in ga položil na mizo.

„Prosim, preglejte fotografijo, kolikor vas je volja.”

Z levico sem pobral fotografijo, z desnico pa povečevalno steklo in se metodično lotil pregledovanja fotografije. Nekatere ovce so bile obrnjene proti meni, nekatere v drugo smer, nekatere so bile zatopljene v žuljenje trave. Kakor slika z dolgočasne obletnice. Vsako ovco sem pregledal piko za piko, preveril plasti trave, brezov gozdiček v ozadju in gore, ki so se dvigale še za njim ter mrenaste oblake na svetlem nebu. Nič nenavadnega. Dvignil sem pogled s fotografije in lupe.

„Ste opazil kaj nenavadnega?”

„Niti najmanj,” sem rekel.

Ni bilo videti, da bi bil razočaran.

„Če se prav spomnim, ste diplomirali iz biologije,” je dejal moški. „Koliko veste o ovcah?”

„Tako rekoč ničesar. Ukvarjal sem se v glavnem z nekoristnimi specialističnimi opravili.”

„Povejte, kar veste.”

„Spadajo med sodoprste kopitarje oziroma parkljarje. Rastlinojede, zelo družabne živali. Mislim, da so bile na Japonsko pripeljane v zgodnjem Meiji obdobju. Gojijo jih zaradi volne in mesa. To je vse, kar vem.”

„Zelo dobro,” je dejal moški. „Pripomnil bi le malenkost: ovc na Japonsko niso pripeljali v zgodnjem Meiji obdobju, temveč med vladavino Ansejev. Pred tem ovc na Japonskem ni bilo, kakor ste rekli. Nekatere teorije pravijo, da naj bi jih pripeljali s Kitajske med Haein obdobjem, a četudi bi bilo to res, so v vmesnem obdobju prav gotovo izumrle in do obdobja Meiji je le redko kateri Japonec že videl ovco oziroma sploh vedel, da takšne živali obstajajo. Njihovi popularnosti navkljub - konec koncev so vendarle eno od znamenj kitajskega horoskopa - nihče ni natančno vedel, kakšne vrste žival je to. To pomeni, da bi prav lahko bile mitološke živali kakor zmaji ali feniksi. In dejansko slike ovc iz obdobja pred Meijiji delujejo kot popolne izmišljotine. Lahko bi rekel, da so o ovcah vedeli toliko kot je H.G.Wells vedel o Marsovcih.

Japonci še dandanes bolj malo vedo o ovcah. Hočem povedati, da ovce niso zgodovinsko povezane z vsakdanjim življenjem Japoncev. Država jih je uvozila iz Amerike, jih nekaj časa redila, nato pa so hitro vsi pozabili na njih. Taka je ovčja zgodba. Po vojni, ko seje sprostilo trgovanje z volno in jagnjetino iz Nove Zelandije in Avstralije, je ovčereja praktično izumrla. Tragične živali, kaj mislite? Kakršno je tudi stanje celotne družbe v modemi Japonski.

Ampak seveda ne mislim pridigati o nadutosti modeme Japonske. Želel bi le izpostaviti dve stvari: prvič, da pred koncem pozne fevdalne dobe na Japonskem po vsej verjetnosti ni bilo niti ene ovce, in drugič, da so bile, potem ko so jih uvozili, ovce pod strogim državnim nadzorom. Kaj nam torej to dvoje pove?”

Vprašanje ni bilo retorično; naslovljeno je bilo name. „Da so na Japonskem dobro poznane in evidentirane vse ožje ovčje podvrste.”

„Natančno tako. Čemur bi lahko le še dodal, da se ovčereja praktično v ničemer ne razlikuje od npr. vzgajanja rasnih konjev, kar pomeni, daje izjemno lahko slediti posamezni družinski veji tudi nekaj generacij nazaj. Z drugimi besedami: gre za izjemno dobro vodeno živalsko vrsto. Križanja z drugimi rodovi ni težko odkriti. Goljufanje praktično ni možno. Do zdaj se tudi še ni našel čudak, ki bi se mu zdelo vredno uvažati ovce. Trenutno najdemo na Japonskem Southdownovke, španske Merinovke, Cotswold-ke, kitjske ovce, Shropshirovke, Corriedalke, Cheviotk, Romanovske, vzhodne Frizijke, leicesterske ovce, Romney-Mar-shovke, Lincolnovke, vrsto Dorset Hom in Suffolk, to pa je tudi vse. Imejte to v mislih,” je dejal moški, njaz pa vas bi prosil, da si še enkrat ogledate fotografijo.”

Znova sem vzel v eno roko povečevalno steklo, v drugo pa fotografijo.

„Pozomo si oglejte tretjo ovco z desne v prvi vrsti.”

Z lupo sem v prvi vrsti poiskal tretjo ovco z desne. Na hitro pogledal njeno sosedo, potem pa se spet osredotočil na tretjo z desne.

„In kaj mi lahko poveste zdaj?” je vprašal moški.

„Neka druga vrsta je, ne?” sem rekel.

„Tako je. Razen dotične ovce so vse ostale povsem običajne Suffolčanke: njeno runo je neprimerljivo gostejše in povsem drugačne barve, njen obraz pa ni čm. Na njej je čutiti nekaj močnejšega. Fotografijo sem že pokazal specialistu za ovčerejo, ki je zaključil, da takšna vrsta na Japonskem ne obstaja. Najbrž niti nikjer drugje na svetu. Kar torej gledate, je ovca, ki po vseh pravilih sploh ne bi smela obstajati.”

Pograbil sem povečevalno steklo in si še enkrat ogledal tretjo z desne. Zdaj, ko sem bil res pozoren, sem na sredi njenega hrbta ugledal znamenje v barvi mlečne kave. Bilo je megleno in nerazločno, tako da bi prav lahko vse skupaj pripisal praski na filmu.

Morda so se le oči poigravale z mano ali pa je v resnici kdo polil kavo po ovčjem hrbtu.

„Na njenem hrbtu je madež.”

„To ni madež,” je rekel moški. „To je materino znamenje v obliki zvezde. Primerjajte ga s tem.”

Iz kuverte je potegnil en sam list in mi ga podal. Na njem je bila fotokopija risbe ovce. Narisana je bila z grobim svinčnikom, po vsem listu pa so bili črni prstni odtisi. Otroška, vendar je bilo na njej nekaj, kar je pritegnilo pozornost. Podrobnosti so bile izrisane nadvse skrbno. Še več, ovca na risbi in ovca na fotografiji sta bili povsem gotovo ena in ista žival. Madež pa je bil materino znamenje v obliki zvezde.

„Oglejte si še tole,” me je pozval moški, potegnil iz žepa vžigalnik in mi ga podal. Bil je izvenserijske izdelave, težak, iz masivnega srebra. Na njem je bil vgraviran ovčji simbol, isti, kot sem ga videl v limuzini. Seveda je imela tudi ovca v tem simbolu na plečih znamenje v obliki zvezde.

Začela me je boleti glava.

ČUDNA ZGODBA ČUDNEGA MOŽA SE NADALJUJE

„Nedavno nazaj sem pripomnil nekaj o vaši povprečnosti,” je dejal moški. „S čimer vas nikakor nisem imel namena kritizirati oziroma, če naj povem preprosteje: ker je svet sam zase tako zelo povprečen, ste povprečni tudi vi, se ne strinjate?”

„Oprostite?”

„Svet je povprečen. O tem ni nobenega dvoma. Ostane le vprašanje, ali je bil svet povprečen že od nekdaj. Ne. Na začetku je bil na svetu kaos, kaos pa nikakor ne more biti povprečen. Povprečnost seje začela, ko so ljudje začeli ločevati proizvodnjo od svojega vsakodnevnega življenja. Ko je Karl Manc uvedel pojem proletariata, je hkrati zabetoniral te ljudi v povprečnost, zato je bilo konec koncev mogoče neposredno iz marksizma izpeljati stalinizem. Z Marxom se povsem strinjam. Bil je eden tistih redkih genialnih umov, katerih spomin sega nazaj vse do primarnega kaosa. Iz istega razloga na primer visoko cenim tudi Dostojevskega, nikakor pa se ne strinjam z marksizmom. Daleč preveč povprečen

je”

Iz globin njegovega grla seje izvil nizek ton.

„Z vami govorim nadvse odkrito. Jemljite to kot znamenje zahvale za vašo lastno odkritost. Še več, pripravljen sem razjasniti vse morebitne dvome, ki bi se vam utegnili poroditi. A zavedajte se, da bodo v trenutku, ko bom s svojimi razlagami končal, vaše možnosti izjemno ome jene. Prosim, skušajte to razumeti že vnaprej. Povsem preprosto rečeno: igrate zelo tvegano igro na srečo. Se strinjate?”

„Imam izbiro?” sem rekel.

„Prav v tem trenutku na posestvu umira star gospod,” je začel. „Vzrok je povsem jasen: velikanska žilna anevrizma znotraj njegovih možgan, tako velika, da so njegovi možgani povsem razobliče-ni. Koliko veste o nevrologiji?”

„Praktično nič.”

„Potem bom povedal preprosto: kakor bomba polna krvi je. Zaradi zapore krvnega obtoka je nastala oteklina nepravilnih oblik

- kot kača, ki je požrla žogico za golf. Če se razpoči, bodo možgani nehali delovati. Operacija ne pride v poštev, kajti vsak najmanjši dražljaj bi lahko bil povod za eksplozijo. Realno gledano, lahko le čakamo in gledamo, kako bo umrl. Lahko, da bo trajalo še en teden, lahko en mesec. Nihče ne more z gotovostjo trditi.”

Moški je našobil ustnice in počasi izdihnil.

„Nič ni nenavadnega na tem, da bo umrl. Star je in njegovo trpljenje se bliža koncu. Bolj nenavadno je to, daje tako dolgo časa živel.”

Niti malo se mi ni sanjalo, kaj mi hoče povedati.

„Pravzaprav ne bi bilo nič čudnega, če bi umrl že pred dvaintridesetimi,” je nadaljeval moški, „ali pred dvainštiridesetimi leti. Njegovo anevrizmo je odkril ameriški zdravnik na zdravniškem pregledu vojnih zločincev razreda A. To je bilo jeseni leta 1946, preden so se začeli Tokijski procesi. Zdravnik, ki jo je odkril, je bil glede na izid rentgena zelo zaskrbljen. Imeti tako gigantsko anevrizmo v možganih in še živeti - poleg tega pa še neprimerno bolj aktivno kot povprečen državljan -je bilo v popolnem nasprotj u z medicinskim spoznanji. Premestili so ga v Sugamo, kjer je bila takrat še vojaška bolnišnica Svetega Luke, da bi tam opravil nadaljnje preiskave.

Testi so se zavlekli skozi celo leto, a na koncu niso vedeli nič več. Le da njegova smrt ne bo presenečenje za nikogar, saj je bilo dejstvo, zakaj je sploh še živ, vsem popolna uganka. On pa niti po vsem tem ni dajal vtisa prizadetosti, temveč je živel naprej s svojo edinstveno in neponovljivo vitalnostjo. Še več, vsi možganski testi so se izkazali za več kot normalne. Nihče ni mogel ponuditi pametne razlage. Slepa ulica. Pred njimi je stal mož, ki bi po vseh pravilih moral biti mrtev, a vendar je bil živ in se z velikim veseljem do življenja sprehajal pred njimi.

Seje pa takrat razjasnila cela vrsta specifičnih simptomov. Pri njem so se namreč v ciklusih na štirideset dni pojavljali hudi glavoboli, ki so trajali po tri dni. Po njegovem lastnem štetju so se začeli leta 1936, kar naj bi bilo po domnevah zdravnikov tudi leto, ko se je pojavila anevrizma. Glavoboli so bili tako neznosni, da je potreboval močna zdravila proti bolečinam. Narkotike. Po njih je bolečina sicer popustila, a pojavile so se halucinacije. Kom-primirane, vase stlačene in zaprte halucinacije. Le on natančno ve, kaj je takrat doživljal, a vsa dejstva kažejo na to, da ni bilo prijetno. Ameriška vojska še vedno drži podrobnejše rezultate halucinogenih testov. Zdravniki so celotno dogajanje podrobno opazovali in dokumentirali. Z mukami in po vezah sem se dokopal do teh rezultatov ter dosjeje večkrat prebral. Kliničnemu izrazoslovju navkljub je moč občutiti mučnost takratnih dogodkov. Ti halucinogeni eksperimenti so bili bolj kot diagnostičnim postopkom podobni kazenskim sankcijam, ki jih marsikdo ne bi zdržal..

Nihče ne ve, zakaj so se prividi pojavili. Mordaje anevrizma fazično oddajala energijo, na katero je njegovo telo reagiralo z glavoboli. Ko je zmanjkalo reakcijskega pufra, je oddana energija začela neposredno dražiti specifična področja v možganih, posledica česar so bili prividi. Seveda je to zgolj ena izmed hipotez, vendar hipoteza, ki je nadvse zanimala Američane. Dovolj, da so začeli serijo podrobnih testov, ki jih je varovala Tajna obveščevalna služba. Še zdaj ni povsem jasno, zakaj se je ameriška obveščevalna tako zelo zanimala za anevrizmo neznanega moškega. No, predstavljamo si lahko marsikaj.

Prva možnost je, da so bili poglobljeni zdravniški pregledi zgolj krinka, ki sojo uporabili, da so ga lahko podrobneje zaslišali in izvedeli več o varovanju vohunskih in opijskih poti v zaledju Kita-jske. Spomnite se, da je poraz Chiang Kai-sheka pomenil dokončno prekinitev kontaktov med Američani in Kitajci. Taka zasliševanja seveda niso smela priti v javnost - tega mi najbrž ni treba poudarjati. In dejansko je bil Šef po teh preiskavah izpuščen, ne da bi mu bilo sploh treba stopiti pred sodišče. Povsem upravičeno lahko domnevamo, daje bil v zakulisju sklenjen kakšen dogovor. Lahko bi rekli: izmenjava informacij v boju za svobodo.

Druga verjetna razlaga povezuje možgansko anevrizmo z njegovim splošno znanim ekscentričnim vedenjem v vlogi voditelja skrajnih desničarjev. O tem se bova kasneje podrobneje pogovorila, gre namreč za nadvse zabaven preplet misli. Čeprav dvomim, da so kadarkoli izvedeli kaj koristnega. So si zares domišljali, da bodo razkrili kaj pomembnega, ko pa je že banalno dejstvo, daje Šef sploh še živ, ostajalo nepojasnjeno? Razen z obdukcijo, ne bi mogli izvedeti ničesar. Tukaj torej naletimo na novo slepo ulico.

Tretja možnost je pranje možgan. Osnovna ideja je, da bi s pošiljanjem energetskih valov določene valovne dolžine in jakosti v specifičen možganski center lahko izzvali natančno določeno reakcijo. V tistih časih so pogosto izvajali podobne eksperimente. Na dan je prišla informacija, daje v tistem času delovala podobna raziskovalna skupina.

Ni jasno, katera od navedenih možnosti je bila za obveščevalno najpomembnejša, niti ali so njihova prizadevanja obrodila kaj sadov. O tem bi nam kaj več lahko povedala le peščica častnikov, ki so bili v tistem obdobju vodilni v ameriški vojski, in seveda Šef sam. Šef o tem do zdaj ni govoril z nikomer, niti z mano ne, in

dvomim, da kadarkoli bo.”

Prenehal je govoriti in se odkašljal. Popolnoma sem izgubil občutek, koliko časa je minilo odkar sem stopil v sobo.

„Pozimi leta 1932 so Šefa zaprli zaradi sodelovanja pri atentatu na neko znano osebo. V zaporuje bil do junija leta 1936. Še vedno obstajajo uradni in zdravniški zapisi, kjer izvemo, daje vsa leta v zaporu trpel zaradi hude nespečnosti. O tem je včasih govoril celo Šef sam. Napadi so bili tako ekstremno nevarni, daje povsem možno, daje šlo za kaj več kot zgolj običajno nespečnost. Tri, štiri dni zapovrstjo, včasih tudi cel teden, ni zatisnil oči. V tistih časih so policaji izsiljevali priznanja političnih zapornikov tako, da jim niso pustili spati. Šefa so zaradi njegove vpletenosti v proti-imperialistična in anti-vladna gibanja obravnavali še posebej kruto. Če je zapornik poskušal spati, so ga polili z vodo ali pretepli z bambusovimi palicami ali obsijali z močnimi lučmi, karkoli s čimer je bilo moč zmleti njegov ritem spanja in budnosti v prah. Večina ljudi se po nekaj mesecih takega režima zlomi. Njihov zaspani razum je uničen. Umrejo, znorijo ali pa postanejo ekstremni nespečni-ki. Šef je ubral slednjo pot. Od svoje nespečnosti si je dokončno opomogel šele spomladi leta 1936, kar časovno sovpada s pojavom anevrizme v njegovih možganih. Kaj pravite na to?”

„Ekstremni primanjkljaj spanca je na nek način zmotil dotok krvi v njegove možgane, posledica česar je bilo oblikovanje anevrizme, je tako?”

„To bi bila najverjetnejša, najbolj zdravorazumska razlaga. In če seje na to lahko pomislil popoln laik, ste lahko prepričani, da so tudi zdravniki ameriške vojske. Vendar ta razlaga sama zase ne zadostuje povsem. Nekaj manjka. Ne morem si pomagati, da ne bi mislil, daje bil pojav žilne anevrizme zgolj manifestacija nečesa bistveno pomembnejšega. Pomislite, na primer, da nihče drug z možgansko anevrizmo ni imel enakih simptomov. Niti s tako razlago ne razjasnimo, zakaj Šef ni umrl.”

Nedvomno je bilo res, kar je pravil.

„Navedel bi še eno nenavadno dejstvo v zvezi s Šefovo anevriz-mo. Pomladi leta 1936 seje Šef dobesedno na novo rodil. Do tistega trenutka je bil, povedano v enem stavku, povprečen vodja desničarske stranke. Bil je tretji sin revnih kmetov s Hokkaida in pri dvanajstih je odšel zdoma v Korejo, a tudi tam ni našel obstanka, zato seje vrnil domov in se pridružil desničarjem. Jezen mladenič, se zdi, ki bo večno vihtel svoj samurajski meč. Najverjetneje je komaj znal brati, a kljub temu je do poletja leta 1936, ko je prišel iz zapora, zlezel na vrh svoje stranke - v vseh pomenih besede. Bil je karizmatičen, njegova ideologija zadovoljiva, njegovi nastopi so klicali po strastnih množicah, ki bi jih lahko obvladovali, politično je bil iznajdljiv, odločen, in - najpomembneje - znal je usmerjati družbo prek njenih slabosti.”

Moški je vdihnil in se znova odkašljal.

„Seveda so bili njegove teorije in njegovo dojemanje sveta smešni, kot pač pritiče desničarskemu vodji, vendar je bilo to le malo važno. Pomembno je bilo, koliko bo sposoben organizirati ljudi pod sabo. Pomislite samo, kaj je uspel narediti Hitler s svojimi napol izdelanimi teorijami o Lebensraumu in rasni večvrednosti, ko jih je organiziral na državni ravni. No, Šef ni šel po njegovi poti. Odločil seje za bolj elegantno pot, za pot v senci. Nikdar se ni izpostavljal, svoje nitke je vlekel iz zakulisja. In prav iz tega razloga sejeleta 1937 odprvil v kitajsko zaledje, acelo tako-no, pustiva to in se raje vrniva k anevrizmi. Hotel sem povedati, da obdobje, ko seje anevrizma prvič pojavila, časovno sovpada z obdobjem njegove čudežne preobrazbe.”

„Po vaši domnevi,” sem rekel, „torej ni bilo vzročne povezave med anevirzmo in preobrazbo, ampak sta se obe pojavili sicer sočasno, a neodvisno druga od druge, povezani z nekim skrivnostnim zunanjim dejavnikom?”

„Zelo ste dojemljivi,” je dejal moški. „Natančno in povsem pravilno.”

Iz cigaretnice na mizi je potegnil še eno cigareto in jo frcnil z nohtom, preden jo je ponesel k ustom. Ni je prižgal. „Ampak greva lepo po vrsti.”

Sledila je težka tišina.

„Zgradili smo kraljestvo,” je moški znova začel. „Močno podzemno kraljestvo, v katerega so vključeni tako rekoč vsi. Politiki, finančniki, mediji, birokrati, kulturniki in najrazličnejša druga področja, na katera ne bi niti pomislili. Podredili smo si celo nam prej sovjažne elemente, institucije in antiinstiucije, vse. Večina od njih ni niti opazila, da so bili prevzeti. Z drugimi besedami, Šefje po vojni lastnoročno zgradil nadvse sofisticirano organizacijo. Poveljeval je velikanski lupini ladje, ki bi potonila v hipu, ko bi kdo izvlekel čep. Potniki in vse ostalo bi bili izgubljeni v moiju, še preden bi se dobro zavedli.”

Zdaj si je prižgal cigareto.

„Toda tudi ta organizacija ima svoje me je - kraljevo smrt namreč. Ko kralj umre, se kraljestvo zdrobi. Kraljestvo, veste, je zgrajeno na enem samem temelju: Šefovi genialnosti, ki je, po mojem mnenju, pravzaprav ta skrivnostni dejavnik, ki je zgradil in vsa ta leta vzdrževal imperij. Šefova smrt bi pomenila konec vsega, saj naša organizacija ni birokratska, temveč deluje kot popolno usklajen stroj, katerega vrh je en sam um. Tu leži vsa moč in šibkost naše organizacije. Oziroma - je ležala. Šefova smrt bo prej ali slej povzročila razkol organizacije, da bo, kakor Panteon, ki ga požirajo plameni, potonila v moije povprečnosti. Nikogar ni, ki bi mogel naslediti Šefa. Organizacija bo razpadla - na mestu veličastne palače bo zgrajen stanovanjski kompleks. Svet enoličnosti in gotovosti. Morda se bo vam to zdelo pravilno in primemo. Pravična delitev in take reči., a pomislite - Japonska z vsemi razgibanimi gorovji, obalami in jezeri, izravnana v enolične vrste stanovanjskih naselij. Bi bilo to prav?”

„Ne bi vedel,” sem rekel. „Ne vem niti, ali je vprašanje samo smiselno.”

„Pameten odgovor,” je dejal moški, zlagajoč prste v svojem naročju. Jagodice njegovih prstov so udaijale počasen ritem. „Kot gotovo veste, je govorjenje o stanovanjskih naseljih namenjeno zgolj argumentaciji. Našo organizacijo lahko razdelimo na dva dela: del, ki se premika naprej, in del, ki nas poganja naprej. Seveda so še druge enote, zadolžene za druge funkcije. A v grobem rečeno, organizacijo sestavljata ti dve celoti, ostali deli so komaj omembe vredni. Na pročelju je volja, podpira pa nas zaslužek. Kadar se govori o Šefu, se omenja le njegov zaslužek in ko bo umrl, si bodo ljudje hoteli razdeliti le njegov zaslužek. Nihče noče volje, ker je nihče ne razume. Tukaj lahko jasno vidimo razliko med tem, kar se lahko deli, in tistim, kar se ne more. Volje ni možno deliti. Preda ali izgubi sejo in toto."

Njegovi prsti so v naročju še naprej bobnali isti počasni ritem in tudi vse ostalo na njem je ostalo nespremenjeno od začetka razgovora. Isti strmeči pogled, iste hladne zenice, isti gladki, brezizrazni obraz. Ta obraz je bil ves čas razgovora obrnjen proti meni pod povsem enakim kotom.

„Kaj je volja?” sem vprašal.

„Koncept, ki osvaja čas, osvaja prostor in osvaja možnosti.”

„Ne razumem.”

„Seveda ne, malokdo razume. Le Šef je tako rekoč nagonsko razumel. Lahko bi šli celo tako daleč, da bi si drznili trditi, daje zanikal samega sebe in namesto tega ustvaril nekaj povsem revolucionarnega. Ali če vam povem s preprostimi besedami: v njegovi revoluciji je bil kapital sestavni del dela in delo kapitala.”

„Fantazija.”

„Ravno nasprotno. Le spoznanje je fantastično,” me je prekinil. „Seveda, kar vam zdaj pripovedujem so zgolj besede. Naj jih postavljam in prestavljam, kolikor hočem, nikdar ne bom mogel izraziti, kakšno voljo Šef v resnici poseduje. Moje besede lahko le izrazijo odnos med mano in voljo, kakor se katerikoli odnos pač lahko izrazi na verbalnem nivoju. Zanikanje spoznanja torej sovpada z zanikanjem jezika. Zakaj, ko postaneta nepomembna ta dva stebra zahodnega humanizma - individualno spoznanje in evolu-cijska kontinuiteta tudi jezik izgubi svoj pomen. Obstoj posameznika kot takega preneha in vse postane kaos. Prenehate biti enotni sami s sabo in obstajate le še kot kaos, toda ne več zgolj

vam lastni kaos, ne, zdaj vaš kaos postane tudi moj kaos. Skratka

- eksistenca je komunikacija in komunikacija eksistenca.”

Nenadoma seje soba shladila in polastil se me je nerazložljiv občutek, daje zame nekje pripravljena polovica velike, tople postelj. Nekdo me je mamil pod rjuhe.

Iluzija, seveda. Še vedno je bil september. Zunaj je kričalo na tisoče čričkov.

„Ekspanzija zavesti, katero je doživela vaša generacija oziro-maje vsaj mislila, dajo doživlja konec šestdesetih, seje končala s popolnim polom, ker je še vedno temeljila na posamezniku. To pomeni, daje vsak poskus razširitve zavesti same, brez poprejšnjega kvalitativnega in kvantitativnega preskoka v posamezniku, že od začetka obsojen na propad. To je zame povprečnost. Kako bi vam lahko razložil, da boste razumeli? Saj ne, da bi prav posebej od vas pričakoval, da boste razumeli, trudim se le govoriti kolikor je mogoče odkrito.”

„Kar se tiče risbe, ki sem vam jo prej pokazal,” je nadaljeval moški. „Gre za fotokopijo risbe, ki jo ameriška vojska hrani v svojih dosjejih. Datirana je s 27. julijem 1946. Na zahtevo zdravnikov jo je narisal Šef sam - le en člen v dokumentacijski verigi njegovih halucinacijskih doživetij. Resnično, sodeč po zapisih zdravnikov, se je ta ovca v njegovih halucinacijah pojavljala z izjemno visoko frekvenco. Ali če se izrazim v številkah, simbol ovce je predstavljal osemdeset odstotkov oziroma štiri od petih njegovih halucinacij in to ni bila katerakoli ovca, temveč kostanjevo rjava s simbolom zvezde na plečih.

Tako je Šef od leta 1936 uporabljal ovco, ki jo lahko vidite tudi na tem vžigalniku, kot svoj simbol. Predvidevam, da ste opazili, da gre za isto žival, kot jo je moč zaslediti v zdravniški dokumentaciji, ta paje seveda ista kot na fotografiji. Nadvse zanimivo, kaj mislite?”

„Golo naključje,” sem ga hitro zavrnil. Nameraval sem zveneti kul, pa ni ravno tako izpadlo.

„To še ni vse,” je nadaljeval moški. „Šef je bil strasten zbiralec materiala v zvezi z ovcami, domačimi ali tujimi. Enkrat tedensko je pregledoval izrezke člankov iz vseh časopisov, ki med tednom izidejo na Japonskem, in so bili kakorkoli povezani z ovcami. Sam sem mu pri tem vedno pomagal. Šefje bil povsem evforičen nad svojimi izrezki -zdelo seje, da išče eno določeno stvar. Odkar je zbolel, sam nadaljujem njegova prizadevanja. Pravzaprav je ta lov zdaj začel zanimati tudi mene. Kdo ve, kaj vse lahko pride na dan? In tako ste se na prizorišču pojavili vi, vi in vaša ovca. Kakorkoli se že odločimo gledati na stvar, to nikakor ne more biti naključje.”

V roki sem težkal vžigalnik - imel je res odličen oprijem. Ne pretežak ne prelahek. Misel, da lahko na svetu obstaja tako popolna utež...

„In zakaj, mislite, je bil Šef tako zelo odločen najti to ovco? Imate kakšno idejo?”

„Nobene,” sem dejal. „Hitreje bi bilo, če bi vprašali njega.” „Če bi ga lahko, bi ga seveda vprašal - že dva tedna je v komi, iz katere se najverjetneje ne bo nikdar več zbudil in če umre prehitro, bo skrivnost ovce s simbolom zvezde na plečih za vedno pokopana z njim. Jaz, na primer, gotovo nisem pripravljen mimo opazovati in dopustiti, da se to zgodi. Ne zaradi mojih lastnih koristi, temveč zaradi splošnega dobrega za vse.”

Odprl sem pokrovček vžigalnika, zdrsnil s prstom čez kamenček, da seje posvetila iskra, nato pa spet poklopil pokrovček.

„Gotovo mislite, da je vse kar govorim le kup neumnosti. In morda je res. Prav lahko se izkaže, da /e popoln nesmisel. Vendar pomislite, daje lahko to vse, kar nam je ostalo. Šef bo umrl in volja z njim. Potem bo počasi ovenelo vse, kar je volja držala pokonci. Ostalo bo le, kar se da izraziti v številkah in nič drugega. Zato želim najti to ovco.”

Za nekaj sekund je zaprl oči - prvič - in obmolknil. Potem pa: „Če smem ponuditi svojo hipotezo, hipotezo in nič več, če se z njo ne boste strinjali, pozabite, da sem karkoli rekel: ne morem si pomagati, da ne bi mislil, da je ta ovca oblikovala kalup za Šefovo voljo”

„Zveni kot piškotki v obliki živalic,” sem pripomnil.

Možje ignoriral moj komentar.

„Naj verjetneje si je ovca nekako utrla pot v Šefa, kar seje moralo zgoditi leta 1936, in naslednjih štirideset let je ostala nameščena v Šefu. V njegovi notranjosti si je morala najti pašnik z brezovim gozdičkom, kakršen je na fotografiji. Kaj vi mislite?” „Nadvse zanimiva hipoteza,” sem rekel.

„To je posebna ovca, prav posebna ovca. Hočem jo najti in za to bom potreboval vašo pomoč.”

„In kaj nameravate z njo storiti, ko jo boste našli?”

„Čisto nič, verjetno niti ničesar ne bi mogel storiti. Pogovarjava se o tako enonunih dimenzijah, da sam ne bi mogel storiti ničesar. Želim jo le končno videti na lastne oči in če bi si ta ovca slučajno česa želela, bom storil vse, kar je v moji moči, daji želje izpolnim. Ko bo Šef umrl, bo moje življenje tako ali tako izgubilo ves pomen.”

Obmolknil je. Tudi jaz sem ostal tiho. Le črički so še kar godli. Oni in drevesa na vrtu, katerih listi so šušteli v sapici skorajšnjega mraka. Hiša je bila tesnobno tiha. Kot da bi spore smrti deževale naokrog in neustavljivo širile okužbo. Skušal sem si predstavljati pašnik v Šefovi glavi. Zaklet in zapuščen pašnik, trava ovenela, ovce odšle.

„Še enkrat vas bom prosil: povejte, kako ste prišli do fotografije,” je rekel moški.

„Ne morem,” sem rekel jaz.

Globoko je vzdihnil. „Skušal sem odkrito govoriti z vami in upam, da boste tudi vi odkriti.”

„Moj položaj mi tega ne dovoljuje. Če bi spregovoril, bi lahko povzročil težave svojemu viru.”

„Kar pomeni, da na osnovanih domnevah predpostavljate, da bi ta oseba lahko zabredla v težave povezane z ovco.”

„Nobenih osnovanih domnev ni. Predajam se slutnjam. V tej stvari mora obstajati neka finta. To čutim že ves čas najinega pogovora. Daje nekje neka finta. Reciva temu šesti čut.”

„In zato ne morete govoriti.”

„Tako je,” sem rekel in po kratkem premisleku nadaljeval: „Sem pravi izvedenec za težave. Ni boljšega od mene pri izmišljanju načinov in poti, kako druge pahniti v težave. Svoje življenje sem posvetil izogibanju takim situacijam, kar pa na koncu povzroči še več težav. Tako se stvari dogajajo - vedno ena in ista pesem, a dejstvo, da vem, da bo tako, ničesar ne spremeni. Nobena bitka ni izgubl jena že na začetku. To bi bil le izgovor.”

„Nisem prepričan, da vas razumem.”

„Želim vam povedati, da lahko povprečnost nastopa v mnogo različnih oblikah.”

K ustnicam sem ponesel cigareto in jo prižgal z vžigalnikom, ki sem ga mečkal v rokah, ter potegnil. Začutil sem rahlo olajšanje.

„Ničesar vam ni treba povedati, če nočete,” je dejal moški. „Namesto tega vas bom raje poslal v lov za ovco. To pa je tudi zadnja ponudba z naše strani. Če boste v dveh mesecih uspeli najti ovco, smo vas pripravljeni nagraditi s čimerkoli si boste zaželeli. Če vam je ne uspe najti, bo to pomenilo konec vašega podjetja, pa tudi vaš konec. Se strinjate?”

„Imam izbiro?” sem vprašal. „In kaj, če ovca z zvezdo na plečih sploh nikoli ni obstajala?”

„Ni pomembno. Za vas in zame je pomembno le, ah jo boste našli ali ne. Neodločen izid ne obstaja. Žal mi je, da vas potiskamo v tako situacijo, ampak pravzaprav se držimo vaših pogojev. Žoga je vaša in za vas bi bilo bolje, da daste gol, četudi bi se morda izkazalo, da gol sploh ne obstaja.”

„Tako torej.”

Iz žepa je potegnil debelo kuverto in jo potisnil predme. „To je za vaše stroške. Če vam zmanjka, pokličite, ni zadnja svoje vrste. Še kakšno vprašaje?”

„Nič vprašanj, le pripomba.”

„In ta je?”

„To je povsem očitno najbolj neverjetna, najbolj bizarna zgodba, kar sem jih kdaj slišal. Ko jo poveste vi, ima sicer res prizvok resničnosti, a dvomim, da bi mi kdo verjel, če bi mu povedal, kaj se je zgodilo danes.”

Skoraj neopazno sta se mu privihali ustnici. Lahko bi si predstavljal, da seje nasmehnil. „Od jutri naprej je primer v vaših rokah. Kot sem že povedal, časa imate dva meseca, odštevanje se začne danes.”

„Težka naloga je. Dva meseca morda ne bosta dovolj. Mislim, od mene zahtevate, da v vsem širnem podeželju poiščem eno samo ovco.”

Moški je strmel naravnost vame in ni rekel ničesar. Počutil sem se kakor prazen bazen. Umazan, razpokan, prazen bazen, ki morda ne bo doživel niti enega poletja več. Ne da bi trznil z očmi je strmel vame polnih trideset sekund. Potem je počasi spregovoril:

„Čas bi bil, da greste.”

Zares se je zdelo tako.

LIMUZINA IN NJEN ŠOFER -ZNOVA

„Se želite vrniti v pisarno? Ali morda kam drugam?” me je vprašal šofer. Bil je isti šofer, ki me je pripeljal sem, a zdaj je govoril bolj sprščeno in osebno. Očitno seje zlahka navezal na ljudi.

Na prostornih zadnjih sedežih sem široko raztegnil roke in noge ter razmišljal, kam naj grem. V pisarno se nisem nameraval vrniti. Tehnično gledano sem bil še vedno na dopustu in ni se mi ljubilo vsega tega razlagati še mojem partnerju. Tudi domov še nisem hotel iti. Zdaj sem potreboval izdatno dozo običajnih ljudi, ki hodijo po dveh nogah na običajen način, na običajnem kraju.

„Postaja Shinjuko, zahodni izhod,” sem rekel.

Promet je bil v smeri proti Shinjuko povsem zbit. Večerna konica - med drugim. Za določeno točko so se avtomobili zdeli kot prilepljeni na cesto, negibni. Vsake toliko časa seje čeznje pripodil val in jih premaknil naprej za nekaj centimetrov. Razmišljal sem o vrtilni hitrosti Zemlje. Koliko kilometrov na uro se ta cesta vrti skozi vesolje? V mislih sem na hitro poračunal in prišel do številke, s katero so se najbrž vrteli krožnički v lunaparku. Toliko stvari je, kijih v resnici ne vemo. Pravzaprav je iluzija, da sploh kaj vemo. Če bi me ustavila skupina vesoljcev in me vprašala: „Hej, kolega, kako hitro se vrti točka na Zemljinem ekvatorju?”, bi bil v hudi zadregi. Vraga, saj niti tega ne vem, zakaj za torkom pride sreda. Vsa Galaksija bi se mi posmehovala.

Trikrat sem prebral Tihi Don in Brate Karamazove. Celo Germansko ideologijo sem prebral enkrat in število pi znam na pamet do šestnajste decimalke. Bi se mi vseeno smejali? Najbrž. Smejali bi se, dokler ne bi njihove vesoljske glave eksplodirale.

„Bi morda želeli poslušati glasbo, gospod?” me je vprašal šofer.

„Dobra ideja,” sem rekel.

Chopinova balada je napolnila avto. Imel sem občutek, da sem v garderobi na poročnem obredu.

„Povejte,” sem vprašal šofeija. „Poznate vrednost števila?”

„Mislite tisto 3,14 in nekaj?”

„To, ja. Koliko decimalk poznate?”

„Dvaintrideset,” je izstrelil šofer. „Potempa, no...”

,,Dvaintrideset?”

,,Ja, obstaja zvijača, kako sijih lažje zapomniti. Zakaj sprašujete?”

„Ah, nič pomembnega,” sem rekel skrušeno. „Pozabite.”

Poslušala sva torej Chopina, limuzina pa seje centimeter za centimetrom pomaknila naprej za kakšnih deset metrov. Ljudje v avtomobilih in avtobusih okoli naju so stmieli v najino zverinsko vozilo. Ni mi bilo prijetno biti središče tolikšne pozornosti, niti za zatemnjenimi stekli ne.

„Grozen promet,” sem rekel.

„Res je, a gotovo kakor zora sledi mraku se bo počasi sprostil”

„To že, ampak, ali vam res sploh ne gre na živce?”

„Seveda, razdraži me in razburi, še posebej, kadar se mi kam mudi. Ampak na to gledam kot na del našega treninga. Če se pustimo razdražiti, izgubimo nadzor nad svojim življenjem.”

„Toje najbolj religiozna interpretacija prometnih zamaškov, kar sem jih kdaj slišal.”

„Kristjan sem, ne hodim sicer v cerkev, a vedno sem bil kristjan.”

„Res? Pa se vam ne zdi nič spornega v tem, da ste hkrati kristjan in šofer za glavno desničarsko stranko?”

„Šefje častivreden človek. Najbolj božja oseba za bogom, ki sem jo imel čast spoznati.”

„Spoznali ste Boga?”

,,Seveda, vsak večer ga pokličem.”

„Oprostite?” sem ostrmel. V moji glavi seje zopet začel mešati kaos. „Če bi vsakdo lahko poklical Boga, ali ne bi bile linije ves čas zasedene? Kakor telefonske centrale okrog poldne?” „Ne, to ni problem. Božja prisotnost je simultana - tudi če bi ga poklicalo milijon ljudi hkrati, bi se lahko pogovarjal z vsemi naenkrat.”

„Oprostite, nisem noben strokovnjak, ampak ali ni to rahlo ortodoksna interpretacija? Mislim tako, v teoloških pojmih?” „Sem neke sorte radikalec. Zato tudi ne hodim v cerkev.”

,,Razumem,” sem rekel.

Limuzina seje premaknila za kakšnih petdeset metrov. K ustnicam sem ponesel cigareto in jo že hotel prižgati, ko sem spoznal, da že ves ta čas držim vžigalnik v roki. Ne da bi se zavedal, sem odšel s srebrnim Dupontom in ovco, ki je bila nanj vgravirana. Moji dlani se je prilegal tako naravno, kot da sem bil rojen z njim. Njegova teža in oprijem ne bi mogla biti boljša. Po nekajsekundnem premisleku sem se odločil, daje moj. Kdo bo le pogrešal vžigalnik ali dva? Nekajkrat sem odprl in poklopil pokrovček, prižgal in ga spravil v žep. V zameno sem v predal na vratih smuknil svoj Bic za enkratno uporabo.

„Šef mi jo je dal nekaj let nazaj,” je kar naenkrat dejal šofer. „Kaj vamje dal?”

„Bogovo telefonsko.”

Zaječal sem tako glasno, daje vse okoli mene potonilo. Ali se

je mešalo meni ali pa so bili oni vsi prismuknjeni.

„Samo vam jo je povedal, na skrivaj?”

„Ja. Samo meni, na skrivaj. Res je prvovrsten gentleman. Bi ga želeli spoznati?”

„Če je možno,” sem odgovoril.

„Potem pa le, številka je: Tokio 9-4-5-...”

„Samo trenutek,” sem ga prekinil in izvlekel beležko in kuli. „Ampak, ali res mislite, daje prav, da mi jo kar tako poveste?” „Seveda je prav, saj je ne povem kar vsakemu. Vi pa se mi zdite dober človek.”

„No, hvala,” sem dejal. „0 čem pa se naj pogovarjam z njim? Nisem kristjan ali kaj podobnega.”

„Ni problema. Le odkrito povejte, kaj vas skrbi ali teži. Ni važno, kako nepomembno se vam zdi. Bogu ni nikdar dolgčas in nikdar se ne posmehuje.”

„Hvala. Poklical ga bom.”

„Tako je prav,” je odgovoril šofer.

Ko smo zagledali nebotičnike Shinjuka, je promet gladko stekel. Potem do konca nisva nič več govorila.

KONEC POLETJA, ZAČENJA SE JESEN

Ko je limuzina prispela na cilj, seje nad mesto že spuščal bledo vijoličen mrak. Svež veter, na katerem so spale zadnje poletne plime, je vel med nebotičniki in mešal krila ženskam, ki so iz služb odhajale domov.

Šel sem na vrh visokega hotela, stopil v bar in naročil Heinek-ena. Deset minut je trajalo, da so mi ga prinesli. Vmes sem se s komolcem naslonil na naslonjalo svojega stola, naslonil glavo v dlan in zaprl oči. Moje misli so bile prazne. Z zaprtimi očmi sem lahko slišal stotine palčkov, ki so z drobnimi metlicami pometali notranjost moje glave. Pometali so in pometali, nihče od njih pa ni niti pomislil, da bi uporabil smetišnico.

Ko je pivo končno dospelo, sem ga izpraznil v dveh požirkih. Potem sem pojedel še celo posodico arašidov, ki sojih postregli z njim. Nehali so pometati.

Stopil sem do telefona poleg blagajne in poskusil poklicati

svojo punco, tisto s prekrasnimi ušesi, a je ni bilo doma, niti ni bila pri meni. Najbrž je šla ven jest. Nikdar ni jedla doma.

Potem sem poskusil dobiti svojo bivšo ženo. Premislil sem si in odložil. Navsezadnje ji nisem imel ničesar povedati in nisem hotel izpasti kreten.

Poleg njiju nisem imel nikogar, ki bi ga lahko poklical. Vržen sredi mesta, po katerem tava milijone ljudi, pa nimam nikogar, s komer bi se lahko pogovoril. Predal sem se in pospravil kovanec za deset jenov nazaj v žep ter izstopil iz govorilnice. Natakarju, ki je ravno šel mimo, sem naročil še dva Heinekena.

In dan je bil mimo. Težko bi ga preživel manj koristno. Zadnji poletni dan in - je bilo od njega kaj dobrega? Zunaj seje svet zavijal v zgodnje jesenski mrak, prepreden z zlatimi strunami napetimi izpod drobnih uličnih svetilk. Od zgoraj, od koder sem jih gledal, so izgledale tako krhko, da bi jih bilo mogoče v hipu pomendrati.

Dobil sem pivi, zvrnil prvega in si usul skodelico arašidov v dlan, od koder sem jih zobal košček za koščkom. Pri sosednji mizi so sedele štiri ženske srednjih let, ki so prihajale s plavalnega tečaja v hotelskem bazenu in živahno klepetale ob živopisanih tropskih koktajlih. Poleg njih je, zravnan kot sveča, stal natakar in upogibal vrat, kot da hoče zazehati. Drugi natakarje ameriškemu paru srednjih let razlagal jedilnik. Po arašidih sem se lotil še tretjega Heinekena. Ko gaje zmanjkalo, nisem več vedel, kam bi dal roke.

Iz žepa svojih levisk sem potegnil kuverto, jo raztrgal in pričel preštevati kupček bankovcev za deset tisoč jenov. Bolj kot na zavojček novih bankovcev me je spominjal na set igralnih kart. Nekje na polovici so se moji prsti utrudili. Pri šestindevetdeset je k mizi pristopil starejši natakar, da bi pospravil prazne steklenice in me vprašal, če bom še enega. Prikimal sem in še kar naprej prešteval. Zdelo seje, da ga niti najmanj ne zanima, kaj počnem.

Naštel sem sto petdeset bankovcev in jih stlačil nazaj v kuverto, to pa potisnil nazaj v hlačni žep ravno v trenutku, ko je prišlo moje novo pivo. Zopet sem pospravil celo posodico arašidov in šele takrat se mi je posvetilo, da sem v resnici lačen. Zakaj sem le bil tako lačen? Od jutra sem pojedel le eno rezino sadne torte.

Poklical sem natakaija in si naročil sendvič s sirom in kumaricami. Brez pomfrita, dvojno porcijo kumaric. Ali le imajo ščipalnik za nohte? Gotovo ga imajo, hotelski bari imajo vse, česar se lahko domislite. Nekje so, ko sem ga ravno potreboval, imeli celo fran-cosko-japonski slovar.

Pri tem pivu sem si vzel čas. Strmel sem v nočno kuliso in si nad pepelnikom skrbno ščipal nohte. Znova sem se zagledal v noč, nato pa si nohte še popilil. In tako naprej v noč. Na tekmovanju v brezveznem zabijanju časa bi se zlahka kosal z veterani.

Iz v strop vgrajenega zvočnika sem zaslišal svoje ime. Sprva se sploh ni slišalo kot moje ime. Nekaj sekund po koncu oznanila sem v slišanih zvokih razpoznal nekaj znanega, kar me je spominjalo na moje ime in zelo počasi ugotovil, da sem dejansko slišal svoje ime.

Natakar mi je k mizi prinesel slušalko brezžičnega telefona.

„Prišlo je do manjše spremembe načrta,” je rekel glas, ki sem ga od nekod poznal. „Šefovo stanje seje nenadoma poslabšalo. Bojim se, da nimamo več veliko časa, zato bomo tudi vam skrajšali rok.”

„Na koliko?”

„En mesec. Dlje ne moremo čakati. Če v enem mesecu ne najdete ovce, je z vami konec. Nikamor se ne boste mogli več vrniti”

En mesec. Skušal sem premisliti, a moja glava ni več zmogla predelati koncepta časa. En mesec, dva meseca - ali razlika v resnici sploh obstaja? Le kdo bi mogel vedeti, koliko časa potrebuješ, da bi našel ovco, le kdo bi lahko postavil standarde? „Kako ste vedeli, kje me boste našli?” sem ga vprašal.

„Naši ljudje so na vodilnih položajih najrazličnejših sektorjev.”

„Le ovčice so ušle vašemu nadzoru,” sem rekel.

„Tako je,” je dejal moški. „Kakorkoli že -nemudoma se lotite dela. Preveč časa zapravljate. Dobro razmislite o vašem sedanjem položaju. Povsem sami ste krivi, da st6 se znašli, kjer ste zdaj.”

Imel je prav. S prvim bankovcem iz zavojčka sem poravnal račun. Na tleh pod nami so ljudje še vedno hodili po dveh nogah, a to mi zdaj ni bilo več v uteho.

ENA IZMED PET TISOČIH

Iz hotelskega bara sem se odpravil domov, kjer sem v nabiralniku poleg večerne izdaje svojega časopisa našel še tri pisma. Bančni izpisek, vabilo na zabavo, ki je obetala, da bo prava polomija, ter letak prodajalca z rabljenimi avtomobili, ki je vabil: POPESTRITE SVOJE ŽIVLJENJE - ODLOČITE SE ZA KLASIČEN AVTO.” Hvala, ampak ne hvala. Vse tri kuverte sem zložil na kup in jih raztrgal na dvoje.

Iz hladilnika sem vzel sok in se usedel za kuhinjsko mizo, kjer me je čakalo njeno sporočilo: „Šla ven jest. Pridem nazaj okrog 9:30.” Digitalna urana mizi je kazala 9:30. opazoval sem, kako je skočila na 9:31, potem na 9:32.

Ko sem sejo naveličal opazovati, sem se slekel, se spravil pod tuš in si opral lase. V kopalnici so bili štirje različni šamponi in trije različni balzami za lase. Vsakokrat, ko je šla v trgovino, naju je s čim oskrbela. Ko si vstopil v kopalnico, je bilo tam obvezno kaj novega. Naštel sem štiri brivske pene in pet tub zobne paste.

Kar zajeten popis. Izpod tuša sem skočil v trenirko in oblekel kratko majico. Umazanija tega bizarnega dne je bila odstranjena z mene. Končno sem se počutil svežega.

Ob 10:20 seje vrnila z nakupovalno vrečko v roki. V njej so bile ščetke za ribanje pod prho, škatlica pisarniških sponk in paket šestih pločevink dobro ohlajenega piva. Tako sem spil še eno pivo. „Bilo je nekaj v zvezi z ovcami,” sem oznanil.

„Kaj ti nisem rekla?” je dejala.

Iz hladilnika sem vzel klobase in jih popekel v ponvi ter nama jih serviral. Pojedel sem tri, ona pa dve. Skozi kuhinjsko okno je zavela hladna sapa.

Povedal sem ji, kaj seje zgodilo v pisarni, o limuzini, posestvu, tajniku z jeklenimi očmi, možganski anevrizmi in najtežji ovci z zvezdo na plečih. Govoril sem neskončno dolgo. Ko sem nehal pripovedovati, je bila ura enajst.

Povedal sem vse, ona pa ni bila videti niti malo presenečena. Med poslušanjem si je čistila ušesa in sem ter tja zazehala.

„Kdaj torej odpotuješ?”

„Odpotujem?”

„Ovco moraš najti, ali ne?”

Ozrl sem se proti njej, obroček s pokrova pločevinke piva je še vedno visel okoli mojega prsta. „Nikamor ne grem,” sem rekel. „Ampak če ne greš, boš vendar v hudih težavah.”

„Nič hujšega. Tako ali tako sem nameraval pustiti službo in kdorkoli se že vmeša, vedno si bom znal najti dovolj dela za preživetje. Saj me ne nameravajo ubiti! Resnično!”

Iz škatle je potegnila novo vata-palčko in jo nekaj časa mečkala med prsti. „A saj je v resnici precej preprosto, le eno ovco moraš najti, ne? Še zabavno bo!”

„Nihče ne bo ničesar iskal. Hokkaido je neprimerno večji, kot se tebi morda zdi. In ovce - mora jih biti na stotine tisočev. Kako boš med njimi našla eno samo? Nemogoče! Tudi če ima na hrbtu tetovirano zvezdo.”

„Pet tisoč ovčje.”

„Pet tisoč?”

„Število ovc na Hokkaidu. Leta 1947jih je bilo dvesto sedemdeset tisoč, zdaj pa jih je le še pet tisoč.”

„In zakaj ti to veš?”

„Potem ko si odšel sem šla v knjižnico in preverila.”

Vzdihnil sem: „Vse veš, kaj?”

„Niti ne. Marsičesa ne vem.”

Prhnil sem, potem pa odprl drugo pivo in ga razdelil med naju. „Kakorkoli že, na Hokkaidu je le pet tisoč ovc. To pravijo vladne analize. Kaj torej? Nisi niti malo olajšan?”

„Vseenoje,” sem rekel. „Pet tisoč, dvesto sedemdeset tisoč

- razlika ni bistvena. Še vedno je problem najti eno samcato ovco v tako širni pokrajini. Povrhu vsega pa nimava niti ene sledi, s katero bi lahko začela.”

„Ni res, da nimava sledi. Imava fotografijo in imava tvojega prijatelja, ne? Nekaj boš že izvedel, tako ali drugače.”

„Oboje je obupno nejasno! Pokrajina na fotografiji je absolutno preveč običajna, na Podganinem pismu pa niti znamke ni moč razbrati!”

Spila je pivo. Jaz sem spil pivo.

„Ne maraš ovc?” je vprašala.

„Ravno narobe - prav rad jih imam.”

Zopet sem začenjal postajati zmeden.

„Poleg tega,” sem nadaljeval, „sem se že odločil. Da ne bom šel, hočem reči.” Želel sem prepričati samega sebe, a moje besede niso izzvenel tako, kot bi morale.

„Bi pil kavo?”

„Odlična zamisel,” sem rekel.

Pospravila je pločevinke in kozarca ter pristavila kotliček. Med čakanjem, da zavre voda, je v sosednji sobi poslušala kaseto Johnnyja Riversa, ki je pel ”Midnight special” in ”Roll over Beethoven”, potem ”Secret agent man”. Kotliček je zažvižgal in prepevajoč ”Johnny B. Goode”,je pričela pripravljati kavo. Jaz se medtem bral večerni časopis. Prisrčno, domačno vzdušje. Če ne bi bilo zadeve z ovcami, bi bil lahko zelo srečen.

Trak seje vrtel naprej, midva pa sva pila kavo in grizljala krekerje, ne da bi kaj rekla. Vrnil sem se k časopisu. Ko sem končal, sem ga začel brati znova. Tukaj coup d’etat, tam smrt filmskega igralca, nekje drugje mačka, ki izvaja trike - nič, kar bi zadevalo mene neposredno. Tudi Johnnyju Riversu je bilo vseeno - kar naprej je prepeval. Ko je bilo kasete konec, sem zložil časopis in jo pogledal.

„Ne morem se odločiti. Veijetno imaš prav, resje najbrž bolje storiti karkoli kot nič. Četudi na koncu ne bo nič iz tega, bova lahko vsaj rekla, da sva se trudila, da bi našla to ovco. Po drugi strani pa nimam rad, da mi ukazujejo, grozijo in silijo v nekaj.” „Bolj ali manj nam vselej kdo grozi, ukazuje ali sili v kaj. Morda ne bo nikoli drugače.”

„Morda res ne,” sem rekel po trenutku premora.

Nič ni rekla in si zopet začela čistiti ušesa. Sem in tja seje skozi dolge pramene las poblisnila njena mesnata ušesna mečica.

„Ta čas je lepo na Hokkaidu. Vreme je lepo, turistov pa ni preveč. Še več, ovce bodo zunaj na paši. Idealen letni čas.” „Najbrž.”

„Če,” je začela, grizljajoč zadnji kreker, „bi me hotel vzeti s sabo, bi ti bila gotovo v pomoč.”

„Zakaj ti je toliko do tega lova na ovco?”

„Ker si jo želim videti na lastne oči.”

„A zakaj naj bi se tako trudil za eno ušivo ovco? Potem pa še tebe zvlekel v to zmedo?”

„Meni je vseeno. Tvoja zmeda je moja zmeda,” je rekla z drobnim in lepim nasmeškom. „Nekaj je na tebi.”

„Hvala.”

„To je vse, kar boš rekel?”

Časopis sem odrinil v kot mize. Nežna sapica, ki je pihljala skozi okno, je odnesla dim moje cigarete.

„Po pravici povedano, je na tej stvari nekaj, kar mi ni najbolj

všeč. Gotovo obstaja neka finta.”

„Kakšna?”

„Ne vem-nekaj, vse,” sem rekel. „Vse skupaj je tako prekleto trapasto, pa vendar se vse sklada in je tako boleče jasno. Niti malo ni dober občutek.”

Za trenutek je obstala, potem pa z mize pobrala elastiko in se pričela igrati z njo.

„Ampak ali ni tvoj prijatelj že do vratu zabredel v to godljo? Če ne, zakaj bi ti sicer sploh poslal fotografijo?”

Imela je prav. Na mizo sem položil vse svoje karte in na vsako mojo potezo je imela pripravljen odgovor. Spregledala me je na prav vseh področjih.

„Resnično mislim, da bi to morala opraviti. Našla jo bova, boš videl, da,” je rekla, smehljajoč se.

Končala je svoje obredno čiščenje ušes in zavila vata-palčke v papirnat robček. Potem je vzela elastiko in si spela lase za ušesa. „Greva spat,” je rekla.

PIKNIK V NEDELJO POPOLDAN

Zbudil sem se ob devetih, postelja poleg mene je bila prazna. Nobenega sporočila. Le robček in njeno perilo so se sušili na robu umivalnika. Najbrž je šla ven jest, sem ugibal, potem pa domov.

Iz hladilnika sem vzel pomarančni sok in potisnil tri dni star kruh v toaster. Imel je okus po tapetah.

Skozi kuhinjsko okno sem lahko videl sosedov oleander. Nekje v daljavi je nekdo vadil klavir. Zvenelo je, kot bi skakljal gor in dol po stopnicah. Trije debeli golobi so brezskrbno grulili na telefonskem drogu. Le kaj jim je blodilo po mislih - morda so jih od kurjih očes bolele noge, kdo bi vedel? Golobom se je verjetno zdelo, da sem jaz brezskrben.

Ko sem po žrelu stlačil še drugo rezino toasta, so golobi odleteli in ostala sta le še telefonski drog in oleander.

Bilo je nedeljsko jutro. V časopisni vikend prilogi je bila fotografija konja, ki skače čez živo mejo. V sedlu je bil bledičen jezdec s čmo kapo in nesrečnim pogledom usmerjenim na sosednjo stran, kjer je bilo moč prebrati nadvse podroben opis, kaj storiti in česa ne za uspešno vzgojo orhidej. Na stotine različnih vrst orhidej obstaja in vsaka ima svojo lastno zgodbo in zgodovino. Včasih je plemstvo umiralo zaradi orhidej. Prežeto z nedoločljivim občutkom fatalnosti. Članek seje nadaljeval. Proti ontološkim in eksistenčnim spoznanjem.

Zdaj ko sem se odločil, da grem v lov za ovco, sem bil ves razbuijen in sem komaj čakal, da grem. Prvič, po veliki prelomnici dvajsetega leta, sem se tako počutil. Nagrmadil sem posodo v pomivalno korito, nahranil mačka in zavrtel številko gospoda v črni obleki. Šestkrat je pozvonilo, nato seje oglasil.

„Upam, da vas nisem zbudil,” sem rekel.

„To bi bilo pa težko. Zgodaj vstajam,” je dejal. „Kaj je?”

„Kateri časopis berete?”

,,Osem časopisov, nacionalnih in lokalnih. S tem da lokalne dobimo šele zvečer.”

„In jih vse preberete?”

„Del moje službe pač,” je dejal potrpežljivo. „Zakaj?”

„Berete tudi nedeljske priloge?”

„Če je potrebno, ja,” je dejal.

„Ste videli fotografijo s konjem v prilogi ta teden?”

„Da, videl sem jo,” je rekel moški.

„Se vam ne zdi, da konj in jezdec razmišljata nekaj čisto drugega?”

Skozi slušalko se je v sobo razlila tišina. Niti dihanja se ni slišalo. Tišina od katere bolijo ušesa.

„Zato ste me poklicali?” je vprašal.

„Ne, zdaj le klepetam. Nič ni narobe, če kdaj zamenjamo temo pogovora, ne?”

„Dovolj drugih tem imava. Ovco, na primer.” Odkašljal seje. „Morali mi boste oprostiti, a s svojim časom ne razpolagam tako svobodno kakor vi. Bi lahko, prosim, kar najhitreje prišli k stvari?”

„Saj ravno v tem je problem,” sem dejal. „Naj povem preprosto: jutri nameravam začeti iskati to ovco. Veliko sem razmišljal o tem, na koncu sem se pač tako odločil. Vendar bom lahko vso stvar izpeljal le na svoj način. Ko bom govoril, bom govoril, kakor je mene volja. Hočem reči, če bom hotel klepetati o neumnih rečeh, bom pač klepetal o neumnih rečeh. Ne maram stalnega nadzora in ne maram, da nešteto ljudi pritiska name. Tako, zdaj sem povedal svoje.”

„Očitno se ne zavedate prav dobro svojega položaja.”

„Niti se ga ne zavedate vi. Zdaj pa poslušajte, o tem sem razmišljal sinoči in nenadoma se mi je posvetilo. Le zakaj naj bi se počutil ogroženega? Praktično nobenega razloga ne vidim. Žene nimam več, danes nameravam dati odpoved v službi, stanovanje imam v najemu, opreme, za katero bi me moralo skrbeti, nimam.

V delnicah imam morda za kakšna dva milijonajenov naložb, moj avto je star, mačka tudi že načenjajo leta... Moja garderoba je staromodna, zbirka plošč pa starinska. Moje ime v družbi ne pomeni prav ničesar, nimam ne ugleda, ne sex appeala, ne kakšnega posebnega talenta. Nisem več ne vem kako mlad in vedno govorim neumne reči, za katere mi je kasneje žal, da sem jih rekel. V enem stavku, če si smem sposoditi vaše besede: popolnoma povprečen sem. Kaj lahko torej izgubim? Če se česa domislite, me kar spomnite, prav?”

Sledil je kratek trenutek tišine, v katerem sem iz gumbnice na srajci cuknil nitko in v blok načečkal trinajst zvezd.

„Vsakdo ima kaj, česar ne bi rad izgubil,” je začel moški. „Tudi vi. Mi pa smo profesionalci prav za iskanje takih reči. Ljudje praviloma najdejo srednjo pot med svojimi željami in ponosom, prav kakor mora vsak predmet imeti neko gravitacijsko središče. To so stvari, na katere lahko pokažemo s prstom, a šele ko jih ni več, se ljudje zavejo, da so kdaj sploh bile.” Premor. „Toda zdaj že prehitevam samega sebe. O teh rečeh se bova pogovarjala kasneje. Za zdaj naj le rečem, da bom skušal biti razumevajoč nasproti vašim besedam in se potrudil vzeti vaše zahteve v obzir. Ravnate lahko po lastni presoji in kakor vas je volja, časa pa imate na voljo en mesec - upam, daje to jasno?”

„Dovolj jasno,” sem rekel.

„No, potem pa vso srečo,” je dejal moški.

V slušalki je kliknilo. Pustil je slab priokus, ta klik slušalke. Da bi odplaknil ta priokus, sem naredil trideset sklec in dvajset trebušnjakov, nato pa pomil posodo za tri dni nazaj. Po tem sem se počutil skoraj dobro. Navsezadnje seje dan le prelevil v prijetno septembrsko nedeljo. Poletje je izginilo in se spremenilo v spomin daljne preteklosti.

Preoblekel sem se v svežo srajco, par levisk, ki niso bile popackane s ketchupom, in obul par nogavic, ki je dejansko sodil skupaj. Počesal sem se. A niti tako si nisem uspel pričarati občutka nedeljskega dopoldneva, kakor sem ga doživljal, ko mi je bilo sedemnajst let. In - kaj je še drugače novega? Očitno seje tudi mene lotevalo breme let.

Nato sem šel v garažo do svojega Volkswagna, ki je bil tik pred diagnozo: za na odpad, se odpeljal proti supermarketu, kjer sem kupil ducat konzerv z mačjo hrano, vrečo peska za mačje stranišče, potovalni paket britvic in spodnje perilo. V prodajalni krofov sem se usedel za pult in poplaknil cimetov krof z brezokus-no kavo. Stena nasproti je bila obita z ogledali, v katerih sem se lahko neovirano opazoval. Sedel sem torej tam in z napol pojedenim krofom v roki strmel v svoj lastni obraz ter se začel spraševati, kako me vidijo drugi. Česar seveda nikdar ne bom mogel vedeti. Pojedel sem krof do konca in odšel.

Blizu železniške postaje je bila potovalna agencija, kjer sem za naslednji dan rezerviral dve letalski karti do Sappora. Nato sem si v trgovinicah pod arkadami ob postaji kupil platneno torbo za čez rame in dežni klobuk. Vsakič sem z zavojčka olupil svež bankovec za deset tisoč jenov, ta pa ni kazal nobenih znakov obrabe, ne glede na to, koliko bankovcev sem porabil. Le na meni se je začela zrcaliti obraba. Bil je pač take sorte denar: pretežak, da bi ga nosil s sabo, te sili, da ga čimprej porabiš in ko ga ni več, sovražiš samega sebe. In ko sovražiš samega sebe, si želiš zapravljati denar. Le da takrat ni več denarja. Upanja pa tudi ne.

Usedel sem se na klop nasproti postaje, pokadil dve cigareti in se odločil, daje najbolje, da o denarju ne razmišljam. Na trgu ob postaji seje gnetlo družinic in mladih parov, na nedeljskem dopoldanskem sprehodu. Ležemo sem jih opazoval in razmišljal o svoji bivši ženi, pravzaprav o njeni pripombi ob slovesu, da bi morda morala imeti otroke. Gotovo, v mojih letih ne bi bilo nerazumno imeti otrok, ampak da bi bil jaz očka!? Ljubi Bog! Le kateri otrok bi si lahko želel za očeta nekoga, kot sem jaz?

Pokadil sem še eno cigareto, nato pa se začel prerivati, z nakupovalnimi vrečkami pod vsako roko, skozi množico proti parkirišču nakupovalnega centra. Medtem ko sem čakal na avto, sem skočil v knjigarno, da bi kupil tri papirnate vrečke. Še en bankovec za deset tisoč jenov manj. Žepe sem imel nabasane z drobižem.

Ko sem se vrnil v stanovanje, sem ves drobiž stlačil v stekleno skledo ter si splaknil obraz z mrzlo vodo. Pokonci sem bil že celo večnost, ko pa sem pogledal na uro, ni bilo še niti poldne.

Ob treh popoldan seje vrnila moja punca. S črnimi sončnimi očali in oblečena v karirasto srajco z rokavi zenfaste barve. Velika platnena torba, podobna moji, ji je visela čez ramena.

„Spakirana sem in pripravljena na odhod,” je rekla trepljajoč svojo malhasto torbo. „Naju čaka dolga pot?”

„Ne bi me presenetilo.”

Zleknila seje na kavč pod oknom in s pogledom uprtim v strop (še vedno je nosila sončna očala) pokadila odišavljeno cigareto. Prinesel sem pepelnik in se usedel poleg nje na kavč. Božal sem jo po laseh. Od nekod seje prikazal še maček, skočil na kavč in se zvil tako, daje položil brado in prednje tačke na gležnje. Ko ji je bilo zadosti, je potisnila preostanek cigarete med moji ustnici.

„Se veseliš, da greva na izlet?” sem vprašal.

„M-hm. Zelo veselim. Še posebej, ker grem s tabo.”

„Veš, če ne bova našla tiste ovce, se ne bova imela kam vrniti. Morda se bova prisiljena celo življenje potikati naokoli.”

„Kakortvoj prijatelj?”

„Tako nekako, ja. Na nek način smo vsi v isti godlji. Le da on beži po lastni volji, mene pa drugi potiskajo naokrog.”

Ugasnil sem cigareto v pepelnik. Maček je dvignil glavo in zazehal, nato pa se vrnil v prejšnji položaj.

„Si že spakrial?” me je vprašala.

„Ne, še nisem začel, vendar nimam veliko stvari: nekaj oblek, milo, brisačo. Ti tudi ne rabiš cele vreče. Če boš kaj potrebovala, lahko kupiva sproti. Denarja imava več kot dovolj.”

„Tako se dobro počutim,” je rekla s svojim prisrčnim drobnim nasmehom. „Če s sabo ne prenašam ogromno prtljage, sploh nimam občutka, da zares potujem.”

„Hecaš se...”

Skozi odprto okno je vdrl parajoč ptičji krik, kakršnega nisem slišal še nikdar prej. Nove ptice za nov letni čas.

Žarek popoldanskega sonca se je sprehajal po njenem licu. Lenobno sem opazoval bel oblak, kako potuje od enega roba okna proti drugemu. Neskončno dolgo sva ostala tako.

„Je kaj narobe?” je vprašala.

„Ne vem, kako bi prav povedal, a kar nekako ne morem doumeti, daje tukaj in zdaj zares tukaj in zdaj. Ali da sem jaz v resnici jaz. Ne ugnezdi se vame. Že od nekdaj se tako počutim, vsaj zadnjih deset let je bilo tako.”

„Deset let?”

„Karni se končalo in to je to.”

Zasmejala seje, dvignila mačka in ga spustila na tla. „Bova?”

Ljubila sva se na kavču. Starinskem kavču, ki sem ga kupil na odpadu. Če se mu približaš z obrazom, lahko zavohaš preteklost. Njeno gibko telo se je zlilo s tem duhom, nežno in toplo kakor bežen spomin. S prsti sem ji počesal lase vstran in poljubljal njena ušesa. Zemlja seje stresla in od tistega trenutka naprej je čas tekel kot mirna poletna sapica.

Odpel sem ji vse gumbe na srajci in z rokami objemal prsi. Imela je čudovito telo.

„Občutek, da v resnici živiš,” je rekla.

„Ti?’

„M-hm. Jaz. Moje telo. Cela jaz.”

„S tabo sem,” sem rekel. „resnično živ.”

Kako neverjetno tiho, sem pomislil. Nikjer okoli naju ni bilo slišati ničesar. Vsi razen naju so verjetno odšli kam praznovat prvo jesensko nedeljo.

„Veš, to mi je resnično všeč,” je šepnila.

„M-hm.”

„Počutim se, kot da sva na pikniku.”

„Na pikniku?”

„Ja.”

Okoli hrbta sem ji ovil obe roki in jo trdno držal. Prerinil sem se skozi pramene njenih las in jo znova začel poljubljati po ušesih.

„Je bilo pa kar dolgih deset let zate, kaj?” je tiho vprašala tik ob mojem ušesu.

„Dovolj dolgih,” sem rekel. „Veliko, veliko časa je minilo. Neskončno veliko, a meni seveda ničesar ni uspelo preboleti in zaključiti.”

Rahlo je dvignila glavo nad naslonjalo kavča in se nasmehnila. Nasmeh, ki sem ga nekoč že videl, a za nič na svetu ne bi znal povedati, kdaj in kdo mi gaje podaril. Gole ženske so si tako zastrašujoče podobne. To me vedno povsem zmede.

„Greva iskat ovco,” je rekla z zaprtimi očmi. „Ko bova začela z iskanjem, se bodo stvari same od sebe postavile na pravo mesto.”

Nekaj časa sem strmel v njen obraz, nato pa v njena ušesa. Obdajal jo je mehek sijaj sončnega popoldneva in zdelo seje, da prihaja iz nekega drugega življenja, starega in tihega.

OME JENO, A VZTRAJNO RAZMIŠLJANJE

Ob šestih seje oblekla, si poščetkala najprej lase, nato še zobe in se poškropila s kolonjsko vodo. Sedel sem na kavču in bral Prigode Sherlocka Holmesa. Zgodba seje začela tako: „Moj kolega Watson je v svojem razmišljanju ome jen v kar najbolj ozke okviije, a kljub temu ostaja prav neveijetno vztrajen.” Ni slab uvodni stavek.

„Danes bom pozna. Nikar me ne čakaj,” je rekla.

„Delo?”

„Žal. Danes bi pravzaprav morala imeti prosto, a so mi vsili še to, ker sem si vzela prosto za jutri.”

Odšla je, čez trenutek ali dva pa so se vrata zopet odprla.

„Povej, kaj bo pa z mačkom, ko bova midva od doma?” je vprašala.

„Ups, skoraj bi pozabil, a nikar ne skrbi, bom že jaz uredil.”

Prinesel sem mleko in nek prigrizek s sirom za mačka. Njegovi zobje so bili tako slabi, daje imel celo s sirom obilo težav.

V hladilniku ni bilo ničesar, kar bi delovalo pretirano jedljivo zame, zato sem si odprl pivo in gledal televizijo. Tudi po poročilih ni bilo ničesar vrednega, da bi bilo v poročilih. K sreči je v nedeljo zvečer na programu vedno kak dokumentarec o živalih. Gledal sem oddajo o žirafah, slonih in pandah, nato pa ugasnil televizijo in pobral telefon.

„Zaradi mačka vas kličem,” sem povedal moškemu.

„Vašega mačka?”

„Ja, mačka imam.”

,Jn?”

„In če mačka ne bom mogel pri kom pustiti, tudi jaz nikamor ne morem.”

„V bližini je cela vrsta zavetišč.”

„Toda on je star in betežen. Mesec dni v kletki ga bi gotovo do konca zdelal.”

Lahko sem slišal bobnanje prstov po mizi: „In?”

„Rad bi, da vi skrbite zanj. Velik vrt imate, gotovo se lahko pobrigate za enega mačka.”

„Ne pride v poštev. Šef sovraži mačke, vrt pa je namenjen pticam. Ena mačka, pa bodo šle vse ptice.”

„Šef je v komi, maček pa nima moči, da bi podil ptice.”

„No, prav. Jutri ob desetih se bo pri vas oglasil šofer in pobral mačka.”

„Pripravil bom hrano in pesek zanj. Je le to znamko, tako da, če je zmanjka, kupite, prosim, enako.”

„Morda bi lahko bili tako prijazni in šofeija seznanili s takimi potankostmi. Gotovo sem vam že omenil, da imam mnogo opravkov.” „Rad bi se dogovarjal le z eno osebo. Tako bo jasno, kdo nosi odgovornost.”

„Odgovomost?”

„Naj se izrazim drugače: če maček umre, ko me ne bo, ne dobite od mene ničesar, tudi če uspem najti to ovco.”

je zamrmral moški. „Naj vam bo, dovolj pošteno. Malo ste sicer izven konteksta, a za amateija vam gre kar dobro. Govorite počasi, zapisal si bom.”

„Ne hranite ga z mastno hrano. Vse izbruha. Njegovi zobje so slabi, zato nobene trde hrane. Zjutraj dobi mleko in hrano iz konzerve, zvečer pa posušene ribice ah meso ali prigrizke s sirom. Prav tako mu, prosim, vsak dan menjajte pesek v straniščni škatli, umazanega ne mara. Pogosto dobi drisko, a če po dveh dneh ne bo minila, ga peljite k veterinarju, da mu da zdravilo.”

Ustavil sem se, prisluhnil in na drugi strani telefonske linije zaslišal hitro pisanje.

„V ušesa so se mu zaredile gnide,” sem nadaljeval, „in prav bi bilo, da mu jih enkrat na dan očistite z vata-palčko in olivnim oljem, čeprav tega ne mara in se močno upira, zato morate biti pozorni, da mu ne boste predrli bobniča. Če vas skrbi, da bo popraskal pohištvo, mu enkrat na teden postrizite kremplje. Navadni ščipalnik za nohte bo čisto v redu. Skoraj prepričan sem, da nima bolh, za vsak slučaj pa ga vseeno lahko sem in tja okopljete s šamponom proti bolham. Kupite ga lahko v vseh trgovinah za male živali. Po kopanju ga morate dobro osušiti z brisačo, ga skrtačiti, nato pa še posušite s sušilcem za lase, če ne, se bo prehladil.” Krac, krac, krac. „Še kaj?”

„Mislim, daje to vse.”

Moški mi je še enkrat prebral navodila, kakor si jih je bil zapisal. Odlični zapiski.

„Je tako prav?”

„Tako bo odlično.”

„No, torej,” je še dejal, predenje v slušalki škrcnilo in je bila zveza prekinjena.

Zunaj je bilo že temno. V žep sem stlačil nekaj drobiža, cigarete in vžigalnik, obul teniske in stopil ven. V kaftču v moji soseski sem spil pivo in poslušal najnovejšo ploščo Johnson Brothers. Pojedel sem piščančji kotlet, vrteli so Bill Withersa, in ko sem naročil kavo, je bil na sporedu Maynard Ferguson z Vojno zvezd.

Po vsem tem sem se počutil, kot da ne bi čisto nič pojedel.

Odnesli so mojo skodelico kave, jaz pa sem v živo roza javni telefon vrgel tri kovance za deset jenov in poklical svojega partnerja. Javil seje njegov najstarejši sin, ki je še vedno hodil v osnovno šolo.

„Dober dan,” sem rekel.

„Dober večerje že,” me je popravil, jaz pa sem pogledal na uro. Seveda je imel prav.

Čez trenutek seje oglasil moj partenr.

„Kako je šlo?” je vprašal.

„Se zdaj lahko pogovarjaš? Saj nimate večerje ali kaj takega?”

„Pravzaprav imamo večerjo, ja, ampak ni važno. Tako ali tako ni kaj prida, poleg tega pa je tvoja zgodba gotovo neprimerno bolj zanimiva.”

Povedal sem mu nekaj utrinkov iz pogovora z možem v črni obleki, povedal sem mu vse o ogromni limuzini in umirajočem šefu, ovc pa nisem niti omenil. Tako ah tako mi ne bi verjel. Poleg tega je bila zgodba že zdaj predolga in jaz sem bil preveč vpleten vanjo, kar je stvari le še dodatno zapletlo.

„Ne morem prav slediti tvojemu pripovedovanju,” je dejal moj partner.

„Vse karti govorim je seveda strogo zaupno, razumeš? Če se razve, bi utegnil imeti obilo težav. Mislim, tvoja družina in to...” V mislih sem zabredel in si predstavljal njegovo štirisobno rezidenco, ženo z visokim krvnim tlakom in dva okroglolična sinova.„Mislim, tako pač je, no.”

„Razumem.”

„Kakorkoli že, jutri moram odpotovati. Predvidevam, da bo potovanje dolgo trajalo. Mesec, dva, morda tri. Morda se ne bom nikdar več vrnil v Tokio.”

„Em.. .mmmni”

„Rad bi, da ti prevzameš podjetje. Jaz se umikam. Nočem vam povzročati težav. Bil sem solastnik, a o tem tako ali tako ti več veš. Ti upravljaš z večino premoženja, jaz sem bil v to vključen le napol.”

„A potrebujem te. Ti urejaš vse podrobnosti.”

„Okrepi svoj položaj in naj bo spet vse kakor včasih. Odpovej vse oglaševalske in uredniške posle ter spremeni podjetje spet nazaj v prevajalsko pisarno, kot si zadnjič že sam predlagal. Obdrži eno tajnico in se znebi vseh honorarcev. Ne potrebuješ jih več. Če jim daš dvomesečni odpovedni rok, se ne bo nihče pritoževal. Kar pa se same pisarne tiče, se lahko preseliš v manjše prostore. Dohodki se bodo zmanjšali, seveda, a prav tako se bodo stroški. In če odšteješ še mojo plačo, bo tvoja narasla, tako da v bistvu sploh ne boš trpel posledic. Ne bo ti treba skrbeti, da kogarkoli izkoriščaš in tudi davki ne bodo več tak problem. Prav idealno zate bo.” „Ne bo šlo,” je rekel po trenutku premolka. „Ne bo uspelo, vem, da ne bo uspelo.”

„Vse bo v redu, povem ti. Dolgo te že poznam, zato vem, da ne bo nobenega problema.”

„Do zdaj je šlo, ker sva delala skupaj,” je rekel. „Nič, česar sem se kadarkoli lotil sam, mi še ni uspelo.”

„Zdaj me pa dobro poslušaj. Ne boš širil podjetja, ustalil se boš. Staromodni prevajalski posli, kakršne sva opravljala nekoč. Ti in ena tajnica, morda kakšnih pet, šest honorarcev, kijih boš zlahka najel. Ni variante, da ti ne bi uspelo.”

V slušalki je kliknilo, ko je požrlo še zadnji kovanec za deset jenov. Nahranil sem telefon s še tremi kovanci.

„Jaz nisem tak kot ti,” je rekel. „Ti se znajdeš sam, jaz ne. Stvari se nikamor ne premaknejo, če nimam koga, komur se lahko potožim ali pohvalim z novim zamislimi.”

Z roko sem objel slušalko in vzdihnil. Stara pesem znova in znova. Črna koza požre pismo bele koze, ne da bi ga prebrala, bela koza požre pismo črne koze...

,,Halo, halo?” sem zaslišal svojega partneija.

„Poslušam,” sem rekel.

Na drugi strani žice sem slišal, kako se dva otroka prepirata, kateri program bosta gledala na televiziji. „Pomisli na svoja otroka,” sem rekel. Ni bilo povsem pošteno, a vse druge karte sem že zaigral. „Ne moreš si privoščiti, da bi bil cmerav. Če se boš vdal, bo konec za vse. Če imaš namen zbežati pred svetom, potem se pač ne smeš odločiti za otroke. Glavo pokonci, uredi posle in nehaj piti.”

Dolgo časa je bil tiho. Natakarica mi je prinesla pepelnik. Z roko sem ji pomignil, da bi še eno pivo.

„Dobro si me,” se je končno le vrnil. „Potrudil se bom po svojih najboljših močeh. Ne verjamem, da mi bo uspelo, vendar...”

Natočil sem pivo v kozarec in srknil požirek. „Vse se bo dobro izšlo. Pomisli, kako je bilo šest let nazaj. Brez denarja, brez poznanstev, pa je vseeno šlo, ne?” sem rekel.

„Kot sem že rekel, pojma nimaš, kako sigurnega sem se počutil, ker sva začela skupaj,” je rekel moj partner.

„Se te bom poklical.”

„M-hm.”

„Hvala ti za vse, ves ta čas-bilo je odlično,” sem rekel.

„Ko boš končal, česar si se pač lotil, in se boš vrnil v Tokio, se lahko spet skupaj lotiva posla.”

„Seveda.”

Odložil sem.

Oba sva vedela, kako verjetno je, da se bom vrnil v to službo. Po šestih letih razumeš vsaj toliko.

Odnesel sem pivo nazaj k mizi.

Zdaj ko službe ni bilo več, mi je vsaj malo odleglo. Počasi, a vztrajno so se stvari poenostavljale. Izgubil sem rojstni kraj, najstniška leta, ženo, čez en mesec bom izgubil še svoja dvajseta leta. Kaj mi bo ostalo, ko bom star šestdeset let, si nisem mogel predstavljati. O teh stvareh ne moreš razmišljati vnaprej. Niti tega ne moreš povedati, kaj se bo zgodilo čez en mesec.

Odpravil sem se domov in se zleknil v posteljo s svojim Sherlock Holmesom. Ob enajstih sem uganil luči in takoj zaspal. Do jutra se nisem niti enkrat zbudil.

PA ŠE ENKRAT ZA LOSOSA

Ob desetih zjutraj je pred mojim blokom že stal tisti bizarni avto-podmomica. Čeprav je iz tretjega nadstropja, kjer je bilo moje okno, limuzina bolj kot na podmornico spominjala na narobe obrnjeno škatlo za piškote - vanjo bi lahko spravil gigantski piškot, ki bi ga tristo otrok jedlo dva tedna. Sedela sva na okenski polici in gledala dol na avto.

Nebo je bilo grozeče jasno. Nebo iz predvojnega ekspresionističnega filma. Povsem brez oblačka kot mogočno oko, ki mu je bila odrezana veka. Helikopter, ki je v daljavi vzletal, seje zdel neznaten.

Zaklenil sem okna, izklopil hladilnik in preveril plin. Pospravil sem perilo, posteljo pregmil s pregrinjalom, izpraznil vse pepelnike in absurdno število medicinskih pripomočkov ob umivalniku razporedil v lično vrsto. Najemnino sem plačal za dva meseca naprej, časopis pa odjavil. Z vhodnega praga sem se še enkrat ozrl nazaj v stanovanje brez življenja. Za trenutek sem pomisli na štiri leta zakona, ki sem jih tukaj preživel, na bivšo ženo in otroke, kijih nikdar nisva imela.

Odprla so se vrata dvigala in poklicala me je. Zaklenil sem jeklena vrata svojega stanovanja.

Šoferje, medtem ko naju je čakal, zavzeto loščil vetrobransko steklo s suho krpo. Avto, na katerem ni bilo niti enega madeža, seje v soncu žareče, nezemeljsko bleščal. Najnežnejši dotik s prsti, pa bi se opekel.

„Dobro jutro,” je rekel šofer. Isti verni šofer kot pred dvema dnevoma.

„Dobro jutro,” sem rekel jaz.

„Dobro jutro,” je rekla moja punca.

V rokah je držala mačka, jaz pa mačjo hrano in pesek za mačje stranišče.

„Čudovito vreme, kaj?” je rekel šofer ozirajoč se v nebo. „Tako-le kako bi prav povedal?-kristalno jasno je.”

Prikimal sem.

„Kadar je jasno, nas božja sporočila gotovo z lahkoto dosežejo,” sem ponudil.

„Kaj pa še,” seje zarežal šofer. „Sporočila so že tu, v vseh rečeh okoli nas. V rožah in kamenju, v oblakih...”

„In avtomobilih?”

„Tudi v avtomobilih.”

„Toda avtomobili so vendar narejeni v tovarnah” Tipično zame.

„Kdorkoli jih že izdela, vanje je vgrajena božja volja.”

„Tudi v gnidah iz ušes?” Njen prispevek.

„Tudi v zraku samem,” jo je popravil šofer.

„Potem je torej v avtomobilih, izdelanih v Saudski Arabiji, Alahovo sporočilo.”

„V Saudski Arabiji ne proizvajajo avtomobilov.”

„Res?” Spet jaz.

„Res.”

„Kaj pa avtomobili, ki so namenjeni za izvoz v Saudsko Ara-bi jo? Kateri bog je pa v njih?” je vrtala moja punca.

Težko vprašanje.

„Hej, povedati mu morava glede mačka,” sem mu vrgel rešilni jopič.

„Srčkan muc, kaj?” je rekel šofer olajšano.

Maček je bil vse, le srčkan muc ne, veliko bolj je sodil na drugi konec lestvice. Njegov kožuh je bil zguban kot stara znoše-na preproga. Konica njegovega repa je bila upognjena pod kotom šestdesetih stopinj, zobje rumeni, na desnem očesu pa je imel rano izpred treh let, iz katere seje še vedno cedil gnoj, tako daje zdaj komaj še kaj videl. S tem očesom verjetno ni razločil med krompirjem in tenis copatom. Blazinice na njegovih tačkah so se spremenile v sfrknjene otiske, ušesa je imel polna gnid in zaradi bremena let je prdnil najmanj dvajsetkrat na dan. Ko gaje moja žena našla pod klopco v parku in ga prinesla domov, je bil sijajen mačkon, a zadnjih par let, seje njegovo stanje drastično slabšalo. Kot kegljaška krogla, ki se vali proti kegljem. Pa še imena ni imel. Nisem vedel, ali je bila zato njegova usoda bolj ali manj tragična.

„Muc-muc, priden, muc, priden muc,” je dejal šofer in pomolil roko proti njemu. „Kako mu je ime?”

„Nima imena.”

„Kako ga pa potlej kličete, frajerčka?”

„Ne kličem ga,” sem rekel. „Zmerom je tu.”

„Pa saj vendar ni kar neka gmota, ki čepi poleg vas. Premika se naokrog po svoji lastni volji, ne? Izjemno čudno se mi zdi, da nekaj, kar se premika, nima imena.”

„Tudi ribe plavajo naokrog, kolikor jih je volja, pajim nihče ne da imena.”

„Prvo kot prvo, med nbami in ljudmi ni nobenih čustvenih vezi, poleg tega pa ne bi slišale svojega imena, niti če bi ga poznale.” „Kar torej pomeni, da si živali, ki se ne le premikajo naokrog in so z ljudmi ustvarili določene čustvene povezave, temveč poleg tega tudi vidijo in slišijo, zaslužijo imeti ime?”

„Tako, zdaj ste pa razumeli.” Šoferje, zadovoljen, večkrat

prikimal. „Kako torej? Kaj pravite, ga lahko poimenujem?” „Mene prav nič ne moti. Kakšno ime pa?”

„Kaj pravite na ‘Losos’? Navsezadnje ste le delali z njim kot z ribo.”

„Ni slabo,” sem rekel.

„Vidite?” je rekel šofer.

„Kaj misliš?” sem vprašal punco.

„Ni slabo,” je rekla. „Kot bi prisostvovali stvarjenju sveta.” „Naj bo Losos!” sem rekel.

,,’Pejd’ k men’, Losos,” je rekel šofer in pobral mačka, ki se je ustrašil, ga ugriznil v prst in prdnil.

Šofer naju je odpeljal na letališče. Maček seje mimo peljal zraven njega, na prednjem sedežu. Sem in tja je prdnil. Vedela sva, ker je šofer kar naprej odpiral okno. Medtem sem mu našteval navodila glede mačka. Kako mu čistiti ušesa, v katerih trgovinah prodajajo deodorant za mačje stranišče, koliko hrane mu dati naenkrat in podobne reči.

„Nikar ne skrbite,” je rekel. „Dobro bom skrbel zanj. Saj sem vendar njegov boter!”

Ceste so bile nenavadno prazne. Avto seje podil proti letališču kakor losos proti drstišču.

„Zakaj imajo ladje imena, letala pa ne?” sem vprašal šoferja. „Samo let 971 ah let 326. Zakaj ne zvonček ah marjetica?”

„Najbrž zato, ker je več letal kot ladij. Masovna produkcija.” „Dvomim. Veliko ladij je plod masovne produkcije in najbrž jih je celo več kot letal.”

„Pa vseeno...” je rekel šofer, potem pa nekaj trenutkov nič. „Realistično gledano, ne morete, na primer, dati imena vsakemu mestnemu avtobusu.”

„Mislim, da bi bilo lepo, če bi imel vsak mestni avtobus ime,” je rekla moja punca.

„Toda kaj ne bi potem potniki postali izbirčni? Recimo, da bi želeli priti iz Shinjuku v Sendagaya, ali ne bi raje šli z Antilopo kot z MuloT

„Kaj praviš?” sem vprašal punco.

„Gotovo bi dvakrat pomislila, preden bi šla naMulo,” je priznala. „Ampak ubogi šofer Mule,” je spregovoril šofer v imenu vseh voznikov na svetu. „Voznik Mule vendar ne bi bil ničesar kriv.” „Dobro povedano,” sem rekel.

„Morda,” je rekla ona, „vendar bi jaz še vedno raje šla z Antilopo."

„No, vidite,” je dejal šifer. „Tako bi bilo. Imena na ladjah so še iz časov pred masovno produkcijo. Poimenovati ladjo v bistvu pomeni enako kot poimenovati konja in v tem duhu imajo tudi letala, ki so obravnavana kakor konji, imena. Tako imate na primer Špirit of St.Louis ali pa Enola Gay. Opraviti imamo z odličnim primerom zavestne identifikacije.”

„Osnovni koncept je torej življenje samo?”

„Natančno tako.”

„Namen kot tak pa ima pri poimenovanju zgolj sekundarno vlogo.”

„Natančno tako. Če bi šlo le za namensko funkcijo, bi bile številke dovolj. Vzemite za primer Žide v Auschwitzu.”

„Do tod se povsem strinjam,” sem rekel. „Predpostaviva torej, da je osnova za vsa poimenovanja torej zavestna želja po identifikaciji z drugim živim bitjem. Zakaj imajo potem železniške postaje in parki in stadioni za baseball imena, ko pa niso živi?” „Zakaj? Ker bi bil popoln kaos, če jih ne bi imeli.”

„Ne, ne sprašujem vas po namenu, s katerim so jim bila imena dodeljena, temveč po globljih vzgibih, ki so pripeljali do tega, da so poimenovali te reči.”

Šoferje zavzeto razmišljal in ni opazil, da imamo zeleno luč. Avtodom za nami je hupal uverturo za Veličastnih sedem.

„Najbrž zato, ker niso zamenljivi. Hočem reči, samo ena postaja Shin juko je in ne morete je kar tako zamenjati z, na primer, postajo Shibuya. Ta ne-zamenljivost pomeni, da niso plod masovne produkcije. Sem se dovolj jasno izrazil?”

„Bi pa bilo zabavno, če bi bila postaja Shinjuko na Ekodi,” je rekla moja punca.

„Če bi bila postaja Shinjuko na Ekodi, potem bi bila postaja Ekoda,” jo je zavrnil šofer.

„Toda še vedno bi bila del linije Odakyju,” je rekla ona. „Vmimo se k izhodiščni temi,” sem povzel. „Če bi bile postaje zamenljive, kaj bi to pomenilo? Če bi bile, na primer, vse postaje nacionalnih železnic masovno producirane montažne hiše in bi bilo moč postajo Shinjuko povsem neopazno zamenjati s postajo Tokio?” „Preprosto, če bi bila v Shinjuku, bi bila postaja Shinjuku, če pa bi bila v Tokiu, bi bila postaja Tokio.”

„Zdaj torej ne govorimo več o imenih fizičnih objektov, temveč o imenih njihove funkcije, vloge. Kaj ni to potem že namen?” Šoferje obmolknil. A tokrat ni ostal dolgo tiho.

„Veste, kaj mislim?” je dejal. „Mislim, da bi morali na stvar gledati z drugega zornega kota.”

„To pomeni?”

„To pomeni: mesta, parki, ulice, postaje, igrišča, gledališča..., vsi imajo imena, ne? Imena so jim podeljena v zameno za njihovo pričvrščenost na zemljo.”

Nova teorija.

„No,” sem rekel, „potemtakem bi si, če bi povsem pozabil na svojo zavest in postal popolnoma fiksiran, zaslužil lepo ime?” Šoferje s pogledom v vzvratnem ogledalu ošinil moj obraz. Sumničav pogled, kot da mu želim nastaviti past. „Fiksiran?” „Reciva, da bi na mestu otrpnil, kot Trnuljčica.”

„Pa saj vi vendar že imate ime.”

„Prav imate,” sem rekel. „Skoraj bi pozabil.”

Pri pultu za check-in sva dobila vsak svoj boarding pass in se poslovila odšofeija. Želel j e sicer počakati, da vzletimo, a do odhoda je bila še ura in pol, tako da seje vdal in odšel.

„Čuden tip,” je rekla.

„Poznam kraj, kjer so sami taki tipi,” sem rekel. „Naokrog se sprehajajo krave in iščejo klešče.”

„Sliši se kot Hišica v Preriji.”

„Morda res,” sem rekel.

Šla sva v letališko restavracijo in si privoščila zgodnje kosilo. Gratinirani rakci zame in špageti zanjo. Opazoval sem Tristara in 747 v letu ter kako potem nenadoma omahneta pod gravitacijo v pristanek, za katerega se sprva zdi, da bo usoden. Ona je vmes sumničavo proučila vsak špaget, preden gaje pojedla.

„Mislila sem, da na vsakem letu strežejo hrano,” je rekla namrgodeno.

„A-a,” sem odvrnil, čakajoč da se gratinirana gmota v mojih ustih malo shladi ter jo nato poplaknil z vodo. Brez okusa, samo vroče. „Obedi so le na mednarodnih letih, nek mali prigrizek dobiš sicer tudi na daljših domačih letih. Potnikov sicer ravno ne razvajajo...”

„Kaj pa filmi?”

„Kje pa! Bodi resna, do Sappora je komaj ena ura!”

„Torej ti ne dajo nič.”

„Čisto nič. Usedeš se na svoj sedež, bereš knjigo in pristaneš

- kakor da bi potoval z avtobusom.”

„Le da ni semafoijev.”

„Brez semaforjev.”

„Naravnost odlično,” je vzdihnila. Odložila je vilico, čeprav je ostala polovica špagetov nedotaknjenih.

„Hitreje prideš tja. Z vlakom bi trajalo dvanajst ur.”

„In kam gre ostali čas?”

Tudi jaz sem odnehal na sredi porcije in naročil dve kavi. „Ostali

čas?”

„Rekel si, da z letalom prihraniš več kot deset ur. Kam gre torej ta čas?”

„Čas ne gre nikamor. Le sešteva se. Tistih deset ur lahko porabiva kakorkoli želiva, v Tokiu ali v Sapporu. V desetih urah lahko pogledava štiri filme in pojeva dva obeda, karkoli. Prav?” „Kaj pa, če mi ne bo ne do filma ne do hrane?”

„To je pa tvoj problem. Jaz nisem kriv.”

Ugriznila seje v ustnico in se ozrla proti debelušastim 747, ki so čakali na asfaltu. 747 me je vedno spominjal na debelo in grdo staro gospo, ki je živela v moji soseski. Gromozanske viseče prsi, otekle noge, suha, zgubana koža na vratu. Letališče je idealno zbirališče za stare dame. Prihajajo in odhajajo v ducatih.

Piloti in stevardese, ki so se z visoko dvignjenimi glavami šopirili po preddverju, so delovali mikavno plehki, kot papirnate sličice, kijih izrezuje male punčke. Nisem si mogel pomagati, da ne bi pomislil, kako ni več tako, kot je bilo v času DC-7 ali Friendship-7. No, saj morda je pa bilo.

„Ali se čas širi?” ni odnehala.

„Ne, čas se ne širi,” sem odgovoril. Govoril sem, toda zakaj se ni slišalo kot moj glas? Zakašljal sem in spil malo kave. „Čas se ne širi.”

„Veča se pa, kajne? Sam si rekel, da se sešteva.”

„To je le zato, ker se je zmanjšala količina časa, potrebnega za potovanje. Celokupna količina časa se ne veča. Edina posledica je, da si lahko ogledaš več filmov.”

„Če si seveda želiš gledati filme,” je dodala.

Ko sva prispela v Sapporo, sva dejansko videla dvojno predstavo.

Table of Contents

PRVI DEL

DRUGI DEL

TRETJI DEL

ODPRTA UŠESA

NADALJNE PUSTOLOVŠČINE ODPRTIH UŠES

ČETRTI DEL

ŠEF

ŠTETJE OVČIC

LIMUZINA IN NJEN ŠOFER

LUKNJE V VZROČNI KONTINUITETI VESOLJA

PETI DEL

PESEM JE KONČANA

OB SLANEM PSU MI PRIPOVEDUJE O ZVENU MORSKIH VALOV

ŠESTIDEL

ČUDNA ZGODBA ČUDNEGA MOŽA SE NADALJUJE

LIMUZINA IN NJEN ŠOFER -ZNOVA

KONEC POLETJA, ZAČENJA SE JESEN

ENA IZMED PET TISOČIH

PIKNIK V NEDELJO POPOLDAN

OME JENO, A VZTRAJNO RAZMIŠLJANJE

PA ŠE ENKRAT ZA LOSOSA