H.P. Lovecraft

CTHULHUJEV KLIC

KRATKE ZGODBE

I. Groza iz gline

II. Pripoved inšpektorja Legrassa

III. Norost iz morja

Zamislim si lahko, da so preživele tako mogočne sile ali bitja ... in da se je ohranilo neizmerno daljno obdobje, ko ... se je zavest morda izražala v podobah in oblikah, ki so se že davno umaknile plimi prihajajočega človeštva ... oblike, ki so se kot bežen spomin ohranile zgolj v pesmih in legendah, kjer se imenujejo bogovi, pošasti ter mitološka bitja vseh vrst in oblik...

- Algernon Blackwood

I. Groza iz gline

Najbolj milostna stvar na svetu, tako vsaj menim, je nezmožnost človeškega uma, da bi med sabo povezal vse svoje vsebine. Živimo na spokojnem otočku nevednosti sredi neskončnih črnih morij, in ni nam dano, da bi se od njega prav dosti oddaljili.

Znanosti raziskujejo vsaka v svojo smer, kar nam do sedaj ni pretirano škodovalo, toda nekega dne se bodo ločena znanja sestavila in razprla tako strašljive poglede na resničnost in na naše mesto v njej, da se nam bo ob spoznanju bodisi omračil um ali pa bomo iz svetlobe pobegnili v mir in zavetje novega mračnega veka.

Teozofi slutijo mogočno veličino vesoljskega kroga, v katerem sta naš svet in človeški rod le prehodna dogodka. Na prečudne ostanke so namignili s takšnimi besedami, da bi ob njih zledenela kri v žilah, če jih ne bi omilili z blagim optimizmom. Toda oni niso priklicali tistega edinega utrinka prepovedanih eonov, ob misli na katerega me zmrazi in zaradi katerega me v sanjah zapusti razum. Tako kot vsi grozljivi vpogledi v resnico, se je tudi ta utrnil, ko so se naključno sestavile nepovezane stvari. V tem primeru je bil to star časopisni članek in zapiski umrlega profesorja.

Upam, da koščkov ne bo uspelo sestaviti nikomur drugemu. Sam sem prepričan, da za časa svojega življenja nikoli ne bom hote pomagal komu najti manjkajočega koščka tako srhljive sestavljanke. Mislim, da je tudi profesor nameraval molčati o tistem, kar je vedel, in da bi bil uničil svoje zapiske, ko ga ne bi prehitela smrt.

O zadevi sem prvič izvedel pozimi v letih 19261927, ko mi je umrl stari stric George Gammell Angeli, zaslužni profesor semitskih jezikov na Brownovi univerzi v Providencu, zvezni državi Rhode Island. Profesor Angeli je bil povsod poznan kot priznan strokovnjak za starodavne napise. Nanj so se pogosto obračali vodilni možje v uglednih muzejih, tako da se njegove smrti pri dvaindevetdesetih najverjetneje mnogi spominjajo. V njegovem kraju pa so več zanimanja vzbudile nepojasnjene okoliščine njegove smrti. Profesorja je nekdo udaril, ko se je vračal iz pristanišča, kamor je priplul z ladjo iz Newporta. Priče so povedale, kako ga je sunil temnopoltež mornarskega videza, tako da je nenadoma padel. Moški naj bi prišel iz ene od sumljivih temnih ulic na strmem hribu, po katerem je vodila bližnjica med pristaniščem in med pokojnikovo hišo na Williams Streetu. Zdravniki niso odkrili nobenega očitnega vzroka smrti. Nekaj časa so se čudili, nato pa skupaj sklenili, da je smrt povzročila nevidna sprememba na srcu, do katere je prišlo med starčevim naglim vzpenjanjem v strm hrib. Tedaj nisem imel razloga, da bi jim oporekal. Zadnje čase pa si ne morem kaj, da ne bi zmajal z glavo -in ne le to.

Kot stričev dedič in izvršitelj oporoke (umrl je namreč kot vdovec brez otrok) sem moral njegove dokumente skrbno pregledati. V ta namen sem vse mape in škatle preselil k sebi v Boston. Veliko večino dokumentov, ki sem jih uredil, bo kasneje objavilo Ameriško arheološko društvo. Toda ena od škatel se mi je zdela izredno skrivnostna in je nisem želel pokazati drugim. Bila je zaklenjena, ključa pa nisem našel, vse dokler se mi ni posvetilo, da pobrskam za profesorjevim osebnim obročem za ključe v njegovem žepu. Nato sem škatlo res lahko odprl, a me je čakala le še večja in bolj skrbno varovana skrivnost. Saj le kaj bi lahko pomenil nenavaden ploski relief iz gline in nepovezani zapiski, daljši spisi in časopisni izrezki, ki sem jih odkril? Ali je stric na stara leta nasedel celo najbolj plehkim goljufijam? Odločil sem se, da poiščem čudaškega kiparja, ki je kot kaže starcu kalil dušni mir.

Ploski relief je bil skoraj popolnoma pravokotne oblike. V debelino je meril manj kot tri centimetre, po površini približno dvanajst krat petnajst centimetrov. Vzorec na njem ni po duhu in tudi ne po namenu deloval niti najmanj moderno. Tudi v kubizmu in futurizmu kljub mnogim fantazijskim lastnostim pogosto ne najdemo tistih skrivnostno pravilnih značilnosti, ki so lastne prazgodovinskim pisavam. In prav kot neke vrste pisava je ta vzorec večinoma tudi izgledal, čeprav kljub prebranim dokumentom in zbirkam starega strica nisem mogel po spominu nikakor določiti njegovega izvora ali vsaj približno uganiti, na kaj spominja.

Nad temi hieroglifi je bil lik, ki ga je umetnik skušal upodobiti, čeprav zaradi impresionistične izvedbe njegove značilnosti niso bile povsem jasne. Izgledal je kot nekakšna pošast, oziroma kot simbol, ki predstavlja pošast, njegova oblika pa bi se lahko porodila le v izprijenem umu. Če rečem, da se mi je v precj bujni domišljiji pred očmi istočasno pojavila podoba hobotnice, zmaja in človeške karikature, se ne bom preveč oddaljil od njegovega bistva. Zdrizasta glava z lovkami je sedela na spačenem, luskastem telesu z zakrnelimi krili. Najbolj od vsega pa je bilo grozljivo splošno ozadje kipca. Za podobo je namreč bilo mogoče slutiti obrise kiklopske arhitekture.

Poleg kupa časopisnih izrezkov je bilo tej nenavadni podobi priloženih več nedavnih zapiskov profesorja Angella, ki so bili zapisani brez prevelikega literarnega čuta. Glavni dokument je bil naslovljen »CTHULHUJEV KULT«. Naslov je bil jasno črkovan, da tako nepoznane besede ne bi kdo napačno prebral. Rokopis je bil razdeljen na dva dela. Prvi je nosil naslov »1925 - sanje in sanjski izdelek H.A. Wilcoxa, stanujočega na Thomas St. 7, Providence, R. I.«, drugi pa »Pripoved inšpektorja Johna R. Legrassa, stanujočega na Bienville St. 121, New Orleans, Louisiana, na srečanju Ameriškega arheološkega društva 1. 1908 - zapiski o srečanju in pripoved Profesorja Webba«. Ostali rokopisi so bili sestavljeni iz krajših zaznamkov, na primer poročil o čudnih sanjah različnih oseb in navedkov iz teozofskih knjig in revij (predvsem iz W. Scott Elliotove Atlantide in izgubljene Lemurije). Na koncu je ostalo še nekaj opomb o starodavnih skrivnih društvih, ki so preživela do današnjih dni, in o skrivnih kultih. Navedeni so bili odlomki iz mitoloških in antropoloških virov, kot sta Frazerjeva Zlata veja in Čarovniški kult v zahodni Evropi gospodične Murray. Časopisni izrezki so se nanašali predvsem na nenavadna duševna obolenja in na izbruhe skupinske norosti ali manije pomladi leta 1925.

V prvi polovici glavnega rokopisa je bila opisana izredno nenavadna zgodba. Kot kaže, se je 1. marca leta 1925 pri profesorju Angellu oglasil suh, temen mladenič, ki je bil po naravi nevrotičen in hitro razburljiv. Prinesel mu je edinstven ploski relief iz gline, ki je bil takrat še čisto vlažen in svež. Njegova vizitka je razkrila, da mu je ime Henry Anthony Wilcox. Stric ga je prepoznal kot najmlajšega sina odlične družine, s katero sicer ni bil v rednih stikih. Mladenič je v zadnjem času študiral kiparstvo na Akademiji za oblikovanje na Rhode Islandu. Živel je sam blizu šole, v hiši imenovani FleurdeLys. Kot otrok je hitro dozorel in je bil znan po svoji nadarjenosti, a tudi po veliki čudaškosti. Ze od rosnih let naprej je zbujal pozornost z nenavadnimi zgodbami in čudnimi sanjami, ki jih je rad pripovedoval drugim. Sam sebe je imel za »duševno preobčutljivega«, resnobni prebivalci starega trgovskega mesta pa so ga razglasili za »čudaka«. Ker se z drugimi študenti ni nikoli veliko družil, je kmalu izginil izpred oči javnosti, tako da ga je poznalo le še majhno število umetnikov iz drugih mest. Celo v umetniškem klubu Providenca si z njim niso mogli kaj prida pomagati, ker so želeli ohraniti »svoj tradicionalni sloves.

Po pripovedi iz profesorjevega rokopisa je kipar ob prihodu gostitelja brez ovinkarjenja poprosil, da mu s svojim arheološkim znanjem pomaga razvozlati hieroglife na ploskem reliefu. Govoril je zasanjano in izumetničeno, tako da se je njegov odnos zdel narejen in odtujeno sočuten. Stric mu je precej ostro odgovoril, saj je bil relief očitno izdelan pred kratkim in zato ni mogel imeti povezave z arheologijo. Wilcoxov odgovor je na strica napravil dovolj velik vtis, da si gaje zapomnil in ga dobesedno zapisal. Mladenič se je izrazil izjemno pesniško, kar je bilo kot kaže značilno za njegov govor nasploh, kot sem kasneje izvedel pa tudi za njega samega. Rekel je: »Zares je svež, saj sem ga izdelal sinoči v sanjah o nenavadnih mestih, sanje pa so starejše od temačnega Tira ali od premišljujoče sfinge ali od z vrtovi obdanega Babilona.«

Nato je začel razpredati svojo zgodbo, ki je pri stricu naenkrat prebudila nek speč spomin, da se je začel zanjo vročično zanimati. Prejšnje noči je območje stresel blag potres, ki je bil kljub temu v Novi Angliji najmočnejši v zadnjih nekaj letih, kar je močno vplivalo na Wilcoxovo domišljijo. V spanju so se mu prikazale sanje brez primere - videl je velika kiklopska mesta iz kolosalnih kamnitih klad in do neba segajočih monolitov, od katerih je kapljala zelena sluz in jih je obdajala prikrita groza. Zidovi in stebri so bili popisani s hieroglifi, iz nekega nedoločljivega mesta pod zemljo pa se je dvigoval glas, ki to ni bil; šlo je za neko neurejeno zaznavo, ki jo je kot glas lahko zaznala le domišljija. To zaznavo je poskušal ubesediti s skoraj neizreklj vo mešanico črk: » Cthulhu Jhtang«.

Ti nepovezani glasovi so bili ključni za obuditev spomina, ki je profesorja Angella vznemiril in razburil. Kiparja je začel zališevati z znanstveno natančnostjo, nato pa izredno zavzeto preučeval ploski relief, ki ga je mladenič izdeloval sredi noči, ko se je ves premražen in oblečen le v nočno haljo začudeno predramil. Wilcox je kasneje povedal, da je stric krivil svoja leta, ker ni že prej prepoznal hieroglifov in podobe. Mnogo stričevih vprašanj se je obiskovalcu zdelo nadvse neobičajnih - zlasti tista, s katerimi je stric skušal ugotoviti njegovo vpletenost v čudne kulte ali društva. Wilcox kar ni mogel razumeti neštetih obljub molčečnosti, ki jih je stric obiskovalcu zagotavljal v zameno za priznanje, da je vključen v katero od razširjenih mističnih ali poganskih verskih sekt. Ko se je profesor Angeli prepričal, da kipar zares ničesar ni vedel o kultih ali sistemih s tajnimi izročili, ga ni prenehal prositi, naj mu tudi naprej poroča o svojih sanjah. To je obrodilo sadove, saj že prvemu pogovoru v rokopisu sledijo zapisi o vsakodnevnih mladeničevih obiskih, med katerimi je nanizal pretresljive drobce sanjskih podob, v katerih so za vedno težila grozovita videnja kiklopskih, temačnih kamnitih klad, po katerih se je cedila sluz, podzemeljski glas ali neko bitje pa je z enakomernih glasom vpilo skrivnostne čutne zaznave, ki se jih ne da zapisati drugače kot z nesmiselnim nizom črk. Pogosto ponavljajoča se glasova bi bilo mogoče zapisati kot »Cthulhu« in » R'lyeh «.

V rokopisu je bilo nato zapisano, da se 23. marca Wilcox ni pojavil. Poizvedba na njegovem naslovu e razkrila, da je obolel za neznano mrzlico, tako Ja so ga prepeljali k družini na Waterman Streetu. Ponoči je vpil in zbujal druge umetnike v zgradbi. Do tedaj je neprestano nihal med nezavestjo in blodnjami. Stric je nemudoma telefoniral družini n od tedaj naprej budno pazil na bolnika. Pogosto se je oglasil na Thayer Streetu v ambulanti dr. Lobeyja, za katerega je izvedel, da vodi primer.

Mladeničev vročični um je kot kaže premleval nenavadne stvari - doktorja je vsake toliko streslo, ko je pripovedoval o njih. Poleg ponovitve prejšnjih sanj je mladenič divje razlagal tudi o orjaški, »kilometre visoki« stvari, ki je hodila ali se kobalila naokrog.

Čeprav ni nikoli podrobno opisal te stvari, je nekaj paničnih besed, ki jih je ponovil dr. Tobey, profesorja prepričalo, da gre za isti neimenovani nestvor, ki ga je mladenič skušal poustvariti s svojim kipcem v sanjah. Doktor je dodal, da je ob omembi te stvari mladeniča vedno popadla zaspanost. Njegova telesna temperatura začuda ni bila pretirano višja od normalne, toda celotno stanje je bolj spominjalo na mrzlico kot na duševno motnjo.

2. aprila okoli tretje ure popoldan pa je nenadoma izginila vsaka sled o Wilcoxovi bolezni. Pokončno se je usedel v postelji, presenečen, da je dom  in povsem brez zavedanja o dogodkih iz sanj ali resničnosti od 22. marca dalje. Zdravnik je  ugotovil, da je ozdravel, in v treh dneh se je lahko vrnil v svoje stanovanje. Toda profesorju Angellu ni mogel več pomagati. Skupaj z boleznijo so izginili vsi sledovi čudnih sanj, tako da po tednu dni brezsmiselnih in nepomembnih naštevanj o povsem običajnih videnjih stric ni več zapisoval misli, ki so se mladeniču utrnile v sanjah.

Tukaj se je končala prva polovica rokopisa, toda omembe nekaterih drugih posameznih zapiskov so mi dale misliti. In sicer misliti do te mere, da lahko moje naraščajoče nezaupanje v umetnika opraviči le globoko zakoreninjen dvom, ki je takrat utemeljeval moj miselni nazor. Ti zapiski so opisovali sanje različnih oseb v istem obdobju, ko so mladega Wilcoxa obiskovale čudne sanje.

Kot kaže je stric kaj kmalu sprožil izredno široko    preiskavo, v katero je vključil skoraj vse prijatelje, ki jih je lahko izprašal, ne da bi se pri tem vsiljeval. Prosil jih je za vsakodnevne opise sanj in želel izvedeti za datume pomembnejših videnj v zadnjem času. Odziv na njegova vprašanja je bil mešan, kljub temu pa je prejel vsaj več odgovorov, kot bi jih lahko prebral en človek brez pomoči tajnice. Izvirna pisma se niso ohranila, toda v njegovih zapiskih so dovolj obširno in pomenljivo povzeta. Pri običajnih ljudjeh iz višje družbe in poslovnega sveta, tako imenovanih »dobrih dušah « Nove Anglije, so bili rezultati skoraj povsem negativni, čeprav je tudi pri njih stric tu in tam zabeležil posamezne primere neprijetnih, brezobličnih nočnih vtisov. To se je vedno zgodilo med 23. marcem in 2. aprilom, ko je mladi Wilcox obležal z vročico. Vpliv na racionalne osebe je bil manjši, čeprav so tudi pri njih zabeleženi štirje primeri nedoločnih opisov, ki kažejo na bežne vpoglede v čudne pokrajine. V enem primeru se omenja celo strah pred nečim nenavadnim.

Za raziskavo so bili najpomembnejši odgovori umetnikov in pesnikov. Vem, da bi zavladala splošna panika, če bi lahko primerjali svoje zapiske. Ker takrat nisem imel izvirnih pisem, sem napol sumil, da je sestavljalec zapiskov postavljal sugestivna vprašanja ali da je pisma priredil na način, ki mu je potrdil to, kar se je na tihem odločil odkriti. Zato se mi je še vedno zdelo, da je bil Wilcox nekako seznanjen s stričevimi podatki iz preteklosti in je tako skušal zavesti izkušenega znanstvenika. Odgovori teh umetniških duš so bili globoko pretresljivi. Med 28. februarjem in 2. aprilom jih je velika večina sanjala prečudne sanje, ki so bile neprimerno intenzivnejše v času kiparjevega delirija. Več kot četrtina tistih, ki*so sc pozitivno odzvali, je poročala o videnjih in nerazločnih glasovih, podobnih tistim, ki jih je opisal Wilcox. Nekateri sanjači so priznali izrazit strah pred orjaško, neimenovano stvarjo, ki se je pojavila na koncu sanj. V zapiskih je en primer še posebej poudarjen. Gre za nadvse žalostno zgodbo uveljavljenega arhitekta s teozofskimi in okultističnimi nagnjenji. Moški je popolnoma zblaznel tistega dne, ko je Wilcox obležal, in nekaj mesecev zatem umrl. V tem času je neprestano vpil, naj ga kdo reši pred nekim iz pekla pobeglim stvorom. Če bi stric primere razvrstil po imenih in ne le po številkah, bi poskušal poiskati dodatne dokaze in bi zadevo lahko nekoliko bolj raziskal. Tako pa mi je uspelo izslediti le nekaj oseb, vendar so te vse do zadnje črke potrdile resničnost zapiskov. Pogosto sem se vprašal, če so bili tudi ostali udeleženci profesorjeve raziskave tako zbegani kot tisti, s katerimi sem govoril. Še dobro, da na svoja vprašanja nikoli ne bodo dobili odgovorov.

Kot sem že namignil, so se časopisni izrezki nanašali na primere panike, manije, ali čudaškega obnašanja v tistem obdobju. Profesor Angeli je moral pomoč poiskati pri neki agenciji s časopisnimi viri, saj je bilo število izrezkov ogromno, njihovi viri pa so bili razpršeni po celem svetu. V Londonu so poročali o nočnem samomoru - neka oseba se je prebudila iz sna, grozovito zavpila in skočila skozi okno. Urednik južnoameriškega časopisa je prejel pismo brez repa in glave, v katerem nek fanatik na podlagi sanjskih videnj napoveduje vse prej kot svetlo prihodnost. Poročilo dopisnika iz Kalifornije opisuje kolonijo teozofov, ki so si vsi naenkrat nadeli bela ogrinjala v pričakovanju »veličastne izpolnitve«, ki pa ni nikoli nastopila. Spet druge novice iz Indije zadržano poročajo o hudih izgredih med domačini proti koncu 22. in 23. marca.

Tudi na zahodu Irske so se vrstile divje govorice in legende. Fantazijski slikar po imenu ArdoisBonnot je na umetniški razstavi v Parizu pomladi leta 1926 razstavil svetoskrunsko sliko z naslovom Sanjska pokrajina. Težave, zabeležene v zavodih za duševno bolne, si sledijo tako pogosto, da zdravstvena stroka le po nekem čudežu ni opazila nenavadnih podobnosti in prišla do neverjetnih sklepov. V celoti gre za res čudno paleto časopisnih izrezkov, in še danes ne morem razumeti hladnega racionalizma, s katerim sem jih odrinil stran. Toda takrat sem bil prepričan, da je mladi Wilcox vedel za starejše zadeve, ki jih je omenil profesor.

II. Pripoved inšpektorja Legrassa

Starejše zadeve, zaradi katerih so začele kiparjeve sanje in ploski relief tako zanimati strica, so bile opisane v drugem delu njegovega obsežnega rokopisa. Očitno se je profesor Angeli že enkrat prej srečal s peklensko podobo neimenovanega nestvora, se trudil razvozlati nepoznane hieroglife in slišal zlovešče zloge, ki se jih lahko zapiše le kot » Cthulhu «, vse to pa v tako pretresljivi in grozljivi povezavi, da se ne gre čuditi njegovim mnogim vprašanjem mlademu Wilcoxu in želji, da bi od njega dobil več podatkov.

Zgodilo se je leta 1908, pred sedemnajstimi leti, ko je Ameriško arheološko društvo organiziralo letno srečanje v St. Louisu. Kot se je z ozirom na njegov ugled in dosežke spodobilo, je imel profesor Angeli pomembno mesto v vseh razpravah. Zato je bil eden izmed prvih strokovnjakov, na katere so se obrnili zunanji obiskovalci, ki so na srečanje prišli iskat pravilne odgovore na svoja vprašanja in strokovne rešitve zagat.

Glavni izmed teh prišlekov, ki je hitro postal središče zanimanja vseh udeležencev, je bil moški srednjih let in običajnega izgleda. Pripotoval je vse iz New Orleansa, da bi se dokopal do posebnega odgovora, ki ga tamkajšnji strokovnjaki niso poznali. Ime mu je bilo John Raymond Legrasse, po poklicu je bil policijski inšpektor. S sabo je prinesel vzrok svojega obiska - spačen, odbijajoč in po izgledu sodeč prastar kamnit kipec, ki mu ni znal določiti izvora. Nikar ne mislite, da se je inšpektor Legrasse kakorkoli zanimal za arheologijo. Prav nasprotno - o kipcu je želel več izvedeti iz povsem poklicnih razlogov. Kipec, malik, fetiš ali karkoli je predmet že bil, so policaji zasegli pred nekaj meseci v gozdnatih močvirjih južno od New Orleansa, ko so izvedli racijo med domnevnim vudu obredom. Ker so bili rituali povezani s tem obredom tako edinstveni in odurni, so policaji morali skleniti, da so po naključju naleteli na do tedaj nepoznan temačen kult, ki je bil neskončno bolj diaboličen tudi od najbolj črnih afriških vudu krogov. Razen nepovezanih in neverjetnih zgodb ujetih udeležencev obreda ni policija o izvoru kipca izvedela ničesar. Odtod njihova silna želja, da bi se seznanili z arheološkimi izročili, ki bi jim pomagala vmestiti grozljivi simbol. Z njegovo pomočjo bi se nato lahko dokopali do samega vira kulta.

Inšpektor Legrasse ni pričakoval, da bo njegov predmet povzročil tolikšno vznemirjenje. Le en pogled na kipec je zadoščal, da se je zbranih znanstvenikov polotilo izredno razburjenje. Hitro so obkrožili inšpektorja in začeli pozorno preučevati miniaturno postavo, ki je bila tako nenavadna in je resnično delovala tako neizmerno starinsko, da je dala močno slutiti še nerazkrita, starodavna obzorja. Tega grozovitega predmeta ni ustvarila nobena od poznanih kiparskih smeri, pa vendar je bilo na njegovi motni zelenkasti podlagi iz neznane kamnine mogoče razbrati stoletja in celo tisočletja obstoja. Ko je predmet končno zaokrožil in so ga udeleženci začeli natančno preučevati, so ugotovili, da v višino meri približno 20 centimetrov in da ga odlikuje prefinjena umetniška izdelava. Prikazoval je pošast, ki je po obliki nekoliko spominjala na človeka, le da je namesto obraza imela hobotnici podobno glavo z lovkami. Telo je bilo na pogled luskasto in gumijasto, na zadnjih in sprednjih okončinah je imel ogromne kremplje, na hrbtu pa visoki, ozki krili. Ta stvar, ki se je zdela polna neke strahovite, nenaravne groze, je delovala napihnjeno in debelo. Zlohotno je čepela na pravokotni kladi ali podstavku, prekritem z znaki, ki jih ni bilo mogoče razvozlati. Konice kril so se dotikale zadnjega roba podstavka, sedež je bil postavljen na sredino, dolgi, ukrivljeni kremplji na upognjenih zadnjih nogah pa so se oprijemali sprednjega roba in segali prek podstavka za četrtino njegove višine. Za glavonožce značilna glava je bila nagnjena naprej, tako da so se konice obraznih lovk dotikale hrbtne strani ogromnih prednjih šap, s katerimi je sključeno sedeča pošast objemala privzdignjena kolena. Na splošno je nestvor izgledal neverjetno življenjsko in toliko bolj strašljivo, ker je bil njegov izvor povsem neznan. Ni bilo dvoma, da je šlo za predmet neizmerne, veličastne in nedoločljive starosti, toda kazal ni niti ene same povezave z umetniškimi stili iz najzgodnejših obdobij civilizacije ali s katero drugo dobo. Popolnoma je odstopal in se razlikoval že glede na material, iz katerega je bil izdelan. Milnat zelenkasto črn kamen z zlatimi ali mavričnimi lisami in razastimi vzorci ni namreč prav nič spominjal na druge kamne, ki bi jih geologi ali mineralogi poznali. Prav tako so strokovnjake begale tudi ob robu zapisane pismenke. Kljub temu, daje bila prisotna polovica vseh strokovnjakov iz tega področja na svetu, se nikomur ni niti sanjalo, s katerim jezikom bi bili ti znaki lahko vsaj približno povezani. Tako kot figura in material so tudi slednji sodili k nečemu strašno oddaljenemu in izrazito drugačnemu od človeštva, kot ga poznamo. Pripadali so nečemu, kar je bilo grozovito podobno starim, neposvečenim življenjskim krogom, v katerih naš svet in naše predstave nimajo kaj iskati.

Ko je večina članov zmajala z glavo in priznala, da ne pozna odgovora na inšpektorjevo uganko, se je med zbranimi vseeno našel nekdo, ki sta se mu oblika pošasti in pisava zdeli sumljivo znani. Takoj jim je z zadržanim glasom povedal neko prigodo, ki jo je doživel. Ta človek je bil pokojni William Channing Webb, profesor antropologije na Univerzi v Princetonu in precej poznan raziskovalec. Profesor Webb se je pred oseminštiridesetimi leti udeležil odprave na Grenlandijo in Islandijo, da bi poiskal neke runske napise, kar se mu ni posrečilo. Je pa med svojim potovanjem po zahodni obali Grenlandije naletel na edinstveno pleme ali sekto sprevrženih Eskimov, ki so na svojstven način častili hudiča. Zaradi namerne krvoželjnosti in odvratnosti njihovega verovanja mu je ledenela kri v žilah. O tej veri drugi Eskimi niso vedeli povedati veliko in že ko so jo omenili, jih je spreletel srh. Po njihovih besedah naj bi izvirala iz neskončno starih eonov pred nastankom sveta. Poleg neimenovanih ritualov in žrtvovanja ljudi, so opravljali tudi nadvse čudne dedne obrede, v katerih so se obračali na vrhovnega hudiča ali tornasuka. Ime je profesor Webb po svojih najboljših močeh natančno fonetično prepisal v latinici po nareku starega angekoka ali magasvečenika. Toda v tistem trenutku je bil najpomembnejši fetiš, ki gaje sekta častila in okoli katerega so njeni pripadniki plesali, medtem ko je severni sij poplesaval visoko nad ledenimi pečinami. Profesor je predmet opisal kot grobo izdelan ploski relief iz kamna z odurno podobo in skrivnostno pisavo. Kolikor se je spomnil, je bil tisti relief v vseh osnovnih potezah nenavadno podoben strašnemu kipcu, ki je ležal pred njimi.

Prisotnih članov se je ob poslušanju zgodbe polotilo vznemirjenje in začudenje, inšpektor Legrasse pa je bil še dvakrat bolj razburjen od ostalih. Profesorja je takoj zasul z vprašanji. Pri častilcih iz močvirja, ki so jih aretirali njegovi možje, je tudi sam opazil ponavljanje določenih verzov. Besede si je zapisal in prosil profesorja, naj skuša čim natančneje ponoviti zloge, ki jih je tedaj zabeležil pri satanističnih Eskimih. Sledila je natančna primerjava obeh zapisov in trenutek strahospoštljive tišine, ko sta detektiv in znanstvenik prišla do ugotovitve, da v obeh diaboličnih obredih iz dveh neskončno oddaljenih svetov obstaja skupni verz, ki je skoraj popolnoma enak. Eskimski mag in svečeniki iz louisianskih močvirij so svojim sorodnim malikom peli tole (besede so razdeljene na pamet, na podlagi običajnih premorov v verzu med petjem):

»Ph'nglui mglw'nafh Cthulhu R'lyeh ivgaknagl fhtagn.«

Legrasse pa je imel glede nečesa le prednost pred profesorjem Webbom. Več aretiranih oseb, ki so bile vse po vrsti mešanci, mu je razkrilo pomen besed. Sami so ga izvedeli od starejših častilcev, besede pa so šle nekako takole:

»V svoji hiši v R'lyehu mrtvi Cthulhu čaka v snu.«

Zdaj je moral zaradi splošnega zanimanja in nestrpnosti udeležencev inšpektor Legrasse kar se da natančno opisati svoje izkušnje s častilci iz močvirja. Kot sem lahko razbral, je stric njegovi zgodbi pripisal precejšen pomen. Dišala je po najbolj divjih sanjah kakšnega pripovedovalca mitov ali teozofa in razkrila je presenetljivo bujne predstave o vesolju pri mešancih in izobčencih, od katerih česa takšnega ne bi nikoli pričakovali.

1. novembra 1907 je nekdo ves iz sebe prišel prosit za pomoč na policijsko postajo v New Orleansu. Bil je iz območja z močvirji in lagunami južno od mesta, kjer so nezakonito prebivali primitivni a prijazni nasledniki pirata Lafitta, ki jih je na smrt preplašilo nekaj neznanega. Nad njih je prišlo sredi noči kot vudu, le da je bilo bolj strašno od drugih oblik kulta, ki so jih poznali. Odkar so zaslišali zlovešče in neprestano udarjanje na tomtom globoko iz temnega gozda, kjer straši in kamor si ne upa stopiti nihče od prebivalcev, je izginilo nekaj njihovih žensk in otrok. Slišali so poblaznelo vpitje in grozovite krike, napeve ter obredno petje, ob katerih je človeka zmrazilo v dno duše, ter zagledali plešoče peklenske zublje. Preplašeni sel je dodal, da ljudje tega ne morejo več prenašati.

Tako se je odprava dvajsetih policajev v dveh vozih in v enem avtomobilu nekega poznega popoldneva odpravila na pot, tresoči možak pa jim je kazal pot. Na koncu prevozne poti so izstopili ter si več kilometrov v tišini utirali pot po vodi skozi zlovešče cipresne gozdove, kamor niso prodrli sončni žarki. Obkrožale so jih skrivenčene korenine in viseče zanke tilandzije, ki so delovale zlovešče. Vsake toliko so zagledali kup vlažnih kamnov ali del plesnivega zidu in že sama misel na to, da nekdo živi v teh bednih pogojih, je še poglobila občutek potrtosti. Dovolj žalostna so bila že vsa iznakažena drevesa in otočki, prekriti s plesnijo. Končno so zagledali nezakoniti zaselek, ki ni bil nič drugega kot turoben skupek koč. Panični prebivalci so pritekli ven in se zbrali okoli zibajočih se svetilk. Pridušene udarce na tomtom se je zdaj še komaj slišalo nekje daleč spredaj. Ko je veter spremenil smer, so se v nerednih presledkih zaslišali smrtni kriki. Skozi svetlo podrastje nekje za neskončnimi avenijami gozdne noči rdečkasto žarelo. Nihče od preplašenih stanovalcev ni več hotel ostati brez policijskega spremstva, še manj pa slišati o tem, da bi se moral vsaj za ped premakniti proti prizorišču peklenskega čaščenja. Zato inšpektorju Legrassu in njegovim devetnajstim kolegom ni preostalo drugega, kot da brez vodiča nadaljujejo pot proti temačnim stebriščem groze, kamor prej še niso stopili.

Policaji so vstopali na območje, ki je bilo že od nekdaj na slabem glasu. Belci o njem niso vedeli prav dosti in so se ga izogibali. Krožile so legende o skritem jezeru, ki ga oko smrtnika še ni uzrlo in v katerem naj bi živelo brezoblično, belo polipno bitje z žarečimi očmi. Okoliški prebivalci so vedeli povedati, da so iz votlin v notranjosti zemlje poleteli hudiči z netopirjevimi krili ter ga ob polnoči častili. Rekli so, daje bilo bitje tam že pred D'Ibervillom, La Sallom, indijanskimi plemeni in celo pred prijaznimi gozdnimi zvermi in pticami. Poosebljalo je najhujšo nočno moro - kdor ga je ugledal, je zagotovo umrl. Toda ljudje so ga lahko videli v sanjah, zato so dobro vedeli, da se morajo kraja izogibati. Vudu orgija seje odvijala na samem robu tega strah vzbujajočega kraja, in že to je bilo dovolj grozno. Morda je ljudem sam kraj obreda nagnal več strahu v kosti kot pretresljivi zvoki in pripetljaji.

Le v pesmih ali norčevih blodnjah bi bili lahko dovolj prepričljivo opisani zvoki, ki so jih slišali Legrassovi možje, ko so si utirali pot skozi črno močvaro proti rdečemu siju in pridušenim zvokom tomtoma. Nekatere lastnosti glasu so lastne ljudem, druge spet živalim, in grozno je slišati enega, če kot njegov izvor pričakujemo drugega. Živalski bes in orgiastično vedenje sta se v obredu povzpela do neslutenih, demonskih višav. Kriki in ekstatično vreščanje so predirno odmevali po temačnih gozdovih kot uničujoči viharji iz globin pekla. Vsake toliko je skupinsko tuljenje potihnilo, namesto tega so raskavi glasovi v en glas zapeli očitno že mnogokrat ponovljeni refren s tistim strašnim verzom ali zakletvijo:

»Phnglui mglivnafh Cthulbu R'lyeh ivgahnagl fhtagn.«

Možje so se medtem približali manj zaraščenemu območju in naenkrat zagledali prizorišče dogajanja. Štirje so postali omotični, eden je omedlel, dva pa sta krčevito zakričala, a se krikov zaradi norih, neubranih zvokov orgije na srečo ni slišalo. Legrasse je omedlele može poškropil z močvirno vodo. Vsi so se tresli in stali kot vkopani od groze.

Sredi naravne čistine v močvirju je stal travnat otoček, ki je po površini morda meril slabega pol hektarja. Bil je neporaščen z drevesi in precej suh.

V tistem trenutku je po njem skakal in se zvijal nepopisen trop človeške anomalije, ki bi ga morda lahko upodobila le Sime in Angarola. Zalega golih mešancev se je oglašala kot osli, rjovela in se zvijala okoli orjaškega kresa v obliki kroga. Ko se je gosta zavesa plamenov tu in tam pretrgala, se je na sredi pokazal ogromen granitni monolit, ki je v višino meril približno dva metra in pol. Na njem je stal oduren izrezljan kipec, ki je zaradi svoje majhnosti deloval neskladno. V širokem krogu iz desetih odrov, postavljenih v enakomernih razmakih okoli monolita, obdanega z zublji, je z glavo navzdol viselo deset grobo iznakaženih trupel tistih nemočnih prebivalk, ki so izginile. V tem krogu je skakala in rjovela skupina častilcev. Množica se je večinoma premikala od leve proti desni v neskončni orgiji med obročem trupel in ognjenim krogom.

Morda je bila temu kriva domišljija ali pa so bili le odmevi, toda enemu od policajev, dovzetnemu Spancu, se je zdelo, da nekje globoko iz neosvetljenega gozda, o katerem krožijo starodavne legende in strašljivi miti, sliši odgovore na obredne napeve. S tem moškim, Josephom D. Galvezom, sem se kasneje sestal in ga izprašal. Izkazalo se je, da ima precej bujno domišljijo. Trdil je namreč tudi to, da je slišal pritajeno prhutanje ogromnih kril in da je preko najbolj oddaljenih dreves uzrl par sijočih oči ter orjaško belo gmoto. Toda najbrž bo to zato, ker je slišal preveč krajevnih vraž.

Moški so na mestu od groze obstali le sorazmerno malo časa. Dolžnost je bila na prvem mestu. Čeprav je bilo v procesiji skoraj sto častilcev, so se policaji zanesli na svoje strelno orožje in se odločno zakadili med ničvredno tolpo. Zatem sta pet minut trajala nepopisen trušč in nered. Možje so divje mahali vsepovprek, streljali, in nekaterim častilcem je uspelo pobegniti. Kljub temu je Legrasse na koncu naštel sedeminštirideset mrkih ujetnikov, ki so se morali brž obleči in se postaviti v vrsto, zastraženi z enim policajem iz vsake strani. Pet častilcev je ležalo mrtvih, dva sta bila težje ranjena. Njiju so drugi ujetniki odnesli na zasilnih nosilih. Podobo so seveda previdno odstranili z monolita, s seboj jo je vzel Legrasse.

Po izredno napornem in utrujajočem potovanju nazaj so ujetnike na glavni policijski postaji pregledali. Vsi so bili podleži mešane krvi in duševno neuravnovešeni. Večinoma je šlo za pomorščake. Nekaj črncev in mulatov, v glavnem Zahodnih Indijcev in Portugalcev iz zelenortskega otoka Brava, je pisani druščini dajalo pridih vuduja. Se preden so policaji zastavili prva vprašanja, jim je že postalo jasno, da je ta kult veliko globlje zakoreninjen in starejši od črnskega fetišizma. Čeprav so bili ujetniki nevedni pripadniki nižjih družbenih slojev, so s presenetljivo doslednostjo vztrajali pri osrednji zamisli svoje gnusne vere.

Povedali so, da častijo Velike Stare, ki so živeli davno pred ljudmi in so na mladi svet prišli iz neba. Teh Starih sedaj ni več, izginili so pod zemljo ali v morje, toda njihova mrtva telesa so prvim ljudem v sanjah prišepnila svoje skrivnosti in povezali so se v sekto, ki ni nikoli zamrla. To je bila ta sekta. Ujetniki so zatrdili, da je obstajala od vekomaj in da bo obstajala do konca dni, skrita v daljnih pustinjah in temačnih krajih širom sveta, dokler ne napoči čas, ko bo veliki svečenik Cthulhu vstal iz svoje temne hiše v mogočnem mestu R'lyeh pod vodami in si zopet podredil svet. Poklical jih bo nekega dne, ko bodo zvezde pripravljene, oni pa bodo vedno čakali, da ga odrešijo.

Do tedaj niso želeli spregovoriti niti besede več. Varovali so skrivnost, ki je iz njih ne bi izvlekli niti z mučenjem. Ljudje niso edina bitja na zemlji, ki imajo zavest. Iz teme se izluščijo oblike, ki nato poiščejo peščico pravih vernikov. Toda to niso Veliki Stari. Njih še ni uzrl noben človek. Izrezljani malik je bil veliki Cthulhu, toda nihče ni znal povedati, če so drugi natanko takšni, kot je on. Sedaj nihče več ni razumel stare pisave, znanje se je širilo z ustnim izročilom. Obredni napev ni bil skrivnost - te se nikoli ni izgovorilo naglas, le zašepetalo. Napev je pomenil samo to: »V svoji hiši v R'lyehu mrtvi Cthulhu čaka v snu.«

Samo dva ujetnika sta bila dovolj pri pameti, da so ju lahko obesili. Ostale so poslali v različne ustanove. Vsi do zadnjega so zanikali svojo vpletenost v obredne umore. Zatrjevali so, da so ubijala Črna Krila, ki so prišla iz starodavnega zbirališča v gozdu, kjer straši. O teh skrivnostnih pomočnikih niso nikoli dobili uporabnih informacij. Policiji je največ uspelo izvedeti od neizmerno starega mestica Castra, ki je trdil, da je obiskal že najbolj oddalj ena pristanišča in se pogovarj al z nesmrtnimi voditelji kulta v gorovjih na Kitajskem.

Stari Castro se je spominjal podrobnosti grozovite legende, ob kateri so ugibanja o teozofskem obredu zbledela, pa tudi človek in svet sta se v primerjavi z njo zazdela kot minljiva, nedavna pojava. V starodavnih eonih so svetu vladale druge Stvari, ki so živele v mogočnih mestih. Ostanki teh mest so po pripovedovanju nesmrtnega Kitajca ohranjeni na primer kot klade kiklopskega zidu na pacifiških otokih. Stvari so umrle nešteto vekov pred prihodom človeka, toda obstajajo načini, s katerimi Jih je mogoče oživiti, ko se bodo zvezde zopet vrnile v pravilen položaj na obodu večnosti. Tudi One so namreč prišle iz zvezd in so Svoje podobe prinesle s Seboj.

Castro je nadaljeval, da Veliki Stari niso v celoti narejeni iz mesa in krvi. Imeli so obliko (mar ni tega dokazovala že zvezdna podoba, vendar oblika ni bila narejena iz snovi. Ko so bile zvezde na pravem položaju, so lahko preskakovali iz enega sveta v drugega po nebu, ko so bile zvezde na napačnem položaju, pa niso mogli živeti. Četudi niso več živeli, ne bodo nikoli zares umrli. Ležali so v kamnitih hišah mogočnega mesta R'lyeh, kjer so jih ohranjali uroki mogočnega Cthulhuja. Čakali so na veličastno vstajenje, ko bodo zvezde in svet zopet pripravljeni na Njih. V tistem trenutku bo morala Njihova telesa osvoboditi neka zunanja sila. Isti uroki, ki so Jih ohranjali nedotaknjene, so jim tudi preprečevali, da bi naredili prvo potezo. Tako so lahko samo budni ležali v temi in premišljevali, medtem ko je minevalo nešteto milijonov let. Vedeli so za vse, kar se je dogajalo v vesolju, saj so se sporazumevali s prenosom misli. Celo v tem trenutku govorijo v grobnicah. Po neskončno dolgem kaosu so prišli prvi ljudje. Veliki Stari so nagovorili najbolj dojemljive med njimi v sanjah, saj je le tako Njihov jezik dosegel telesne ume ljudi.

Takrat, je zašepetal Castro, so prvi ljudje ustanovili kult. Častili so velike malike, ki so jim jih pokazali Veliki Stari in so prišli iz temnih zvezd v mračnih obdobjih. Kult ne bo zamrl, dokler zvezde zopet ne stopijo v pravi položaj in bodo skrivni svečeniki popeljali Cthulhuja iz grobnice, da bo oživil Svoje podanike in ponovno zavladal svetu. Ta čas bo lahko prepoznati, saj bo človeštvo postalo podobno Velikim Starim - prosto in divje ne bo razlikovalo med dobrim in zlim. Zakoni in moralna načela bodo odpovedali, vsi ljudje bodo vpili, ubijali in veseljačili. Nato bodo osvobojeni Stari ljudem pokazali nove načine kako vpiti, ubijati, veseljačiti in uživati, da bo svet zaplamenel v uničujoči ekstazi in svobodi. Do takrat mora kult s pravilnimi obredi ohranjati spomin na stare navade in označevati prerokbo Njihove vrnitve.

V starih časih so se izbranci v sanjah pogovarjali

za  starimi, zaprtimi v grobnicah, nato pa se je nekaj

zgodilo. Mogočno, kamnito mesto R'lyeh se je

potopilo pod valove skupaj s svojimi monoliti in grobnicami. Voda v globinah je polna edine prvobitne skrivnosti, skozi katero ne prodrejo niti misli, zato so bile duhovne povezave odrezane.

Toda spomin ni nikoli umrl in višji svečeniki trdijo, da se bo mesto zopet dvignilo, ko bodo zvezde na svojem mestu. Nato so se iz tal dvignili črni zemeljski duhovi, trohneči in temačni, ki so s seboj prinesli mračne govorice iz votlin pod pozabljenim morskim dnom. O njih stari Castro ni upal veliko govoriti. Na hitro je končal pripoved in iz njega se o tej temi ni več dalo izvabiti podatkov, ne zlepa ne zgrda. Tudi o velikosti Starih presenetljivo ni želel govoriti. O kultu je povedal le to, da ima po njegovem mnenju središče med brezpotji arabske puščave, kjer svoje sanje skrito in nedotaknjeno sanja Irem, Mesto stebrov. Kult ni bil povezan z evropskimi čarovniškimi obredi, z izjemo članov pa skoraj nihče ni vedel za njega. Prav tako ni bil omenjen v nobeni knjigi, čeprav je po besedah nesmrtnega Kitajca v Nekronomikonu norega Arabca Abdula Alhazreda mogoče zaslediti dvojne pomene, ki si jih lahko posvečeni razlagajo po svoje. Tu gre predvsem za pogosto omenjeni distih:

»Mrtvo ni, kar na vekomaj leži, v neznanih eonih se še smrt poslovi.«

Na Legrassa je pripoved napravila velik vtis in ga pustila precej zbeganega. Poizvedoval je za zgodovinskimi povezavami kulta, toda zaman. Castro je kot kaže govoril resnico, ko je trdil, da je kult popolnoma skriven. Strokovnjaki naTulanovi Univerzi niso vedeli ničpovedati o kultu ali podobi, zato je detektiv prišel do največjih poznavalcev v državi, pa tudi ti so mu lahko postregli samo z zgodbo profesorja Webba iz Grenlandije.

Ker je bila Legrassova zgodba podkrepljena s kipcem, je med prisotnimi na srečanju vzbudila mrzlično razburjenje, o katerem priča nadaljnje dopisovanje udeležencev. Kljub temu je v javno objavljenih revijah društva zadeva le na hitro omenjena. Previdnost mora biti pri tistih, ki so se navajeni soočati s sleparji in prevaranti, na prvem mestu. Legrasse je za nekaj časa kipec posodil profesorju Webbu. Po profesorjevi smrti je zopet prišel v njegovo last in še danes ga ima on. Tudi sam sem si ga nedavno ogledal. Podoba je zares grozovita, njena podobnost s sanjskim kipcem mladega Wilcoxa pa je neizpodbitna.

V to, da je strica kiparjeva pripoved razburila, nisem dvomil. Pri vsem znanju, ki mu ga je o kultu posredoval Legrasse, si ne morem zamisliti, kakšne misli so se mu motale po glavi, ko je izvedel, da je nek dojemljiv mladenič sanjal ne le isti lik in hieroglife iz kipca na močvirju in iz diaboličnega fetiša iz Grenlandije, temveč je v sanjah slišal tudi vsaj tri natanko iste besede iz verzov, ki so jih ponavljali satanistični Eskimi in mešanci iz Louisiane. Povsem razumljivo je, da se je profesor Angeli takoj lotil izjemno podrobne raziskave, čeprav sem sam pri sebi sumil, daje mladi Wilcox izvedel za kult iz kakšnega drugega vira in si je nato izmislil niz sanj ter skušal tako na stričev račun poglobiti skrivnost in jo ohraniti. Drugi zapisi sanj in časopisni izrezki iz stričeve zbirke so bili sicer res trden dokaz, toda zaradi svojega racionalnega uma in neverjetne tematike sem prišel do sklepov, ki so bili po mojem najbolj smiselni. Potem ko sem še enkrat natančno prebral rokopis in povezal teozofske in antropološke podatke z Legrassovo pripovedjo o kultu, sem se odpravil v Providence na obisk h kiparju. Nameraval sem ga ošteti, ker je tako brezsramno povzročal preglavice učenemu staremu gospodu.

Wilcox je še vedno živel na Thomas Streetu, v hiši FleurdeLys. Stavba je bila neposrečen viktorijanski posnetek bretonske arhitekture iz 17. stoletja. Fasada je prekipevala od štukatur in kazila podobo starega griča z lepimi kolonialnimi hišami.

V senci najlepšega primera neoklasicističnega stolpa v Ameriki je Wilcox delal v svojih sobah. Po umetniških delih, ki so ležala povsod naokoli, sem takoj spoznal, da je izjemno nadarjen in da goji svoj stil. Nekoč bo po mojem poznan kot eden izmed velikih dekadentov, saj je zaenkrat v glini, gotovo pa bo tudi v marmorju, oblikoval nočne more in fantazijske podobe, ki jih Arthur Machen ubesedil v prozi, Clark Ashton Smith pa v verzih in likovni umetnosti.

Temen, šibek in na pogled nekoliko zanemarjen, se je umetnik leno obrnil ob trkanju na vrata in me, ne da bi vstal, povprašal po namenu obiska. Ko sem mu povedal, kdo sem, je pokazal zanimanje. Stričevo poizvedovanje o njegovih nenavadnih sanjah mu je vzbudilo radovednost, saj stric nikoli ni pojasnil razloga za raziskavo. V tej smeri mu nisem povedal nič več, temveč sem ga nevsiljivo skušal pripraviti do tega, da bi se razgovoril. Kmalu sem bil prepričan v njegovo popolno odkritosrčnost, saj je o sanjah govoril na nezamenljiv način. Same sanje in njihovi podzavestni ostanki so bistveno vplivali na njegovo umetnost. Pokazal mi je grozljiv kip, katerega obris mi je zaradi svojega močno temačnega naboja nagnal strah v kosti. Ni se spomnil, da bi to stvar videl kje drugje kot v svojem ploskem reliefu, narejenem na podlagi sanj. Kljub temu se mu je oblika kipa pod rokami nezavedno izoblikovala kar sama od sebe. To je bilo brez dvoma ogromno bitje, o katerem je divje razlagal med delirijem. Takoj je pojasnil, da res ni ničesar vedel o skrivnostnem kultu, z izjemo tistega, kar je med neprestanim zasliševanjem ušlo stricu. Zopet sem se skušal domisliti kakšnega drugega načina, kako bi lahko videl čudne podobe.

O sanjah je govoril z neobičajno pesniškimi izrazi. Kar preveč živo sem si lahko predstavljal vlažno kiklopsko mesto iz sluzastega zelenega kamna, kjer je bila geometrija, je začuda rekel, povsem napačna. S strašnim pričakovanjem sem dočakal, da je omenil neprestane, polumske klice iz podzemlja: » Cthulhufhtagn«, »Cthulhu fhtagn«.

Te besede so bile del grozovitega obreda, ki je opisoval mrtvega Cthulhuja, kako v snu bedi v kamniti grobnici R'lyeha. Navkljub svoji racionalnosti sem bil globoko pretresen. Bil sem prepričan, daje Wilcox nekje po naključju slišal za kult, nato pa nanj kmalu pozabil in ga pomešal z množico prav tako čudnih podatkov, o katerih je bral ali sijih predstavljal. Ker je stvar nanj napravila velik vtis, se je kasneje podzavestno izrazila v sanjah, ploskemu reliefu in groznemu kipu, ki sem ga ravnokar gledal. Sklenil sem, da je k stricu prišel iz povsem nedolžnih razlogov. Mladenič se je vedel nekoliko izumetničeno in neolikano, zato mi nikoli ne bi mogel biti zares všeč. Kljub temu sem bil sedaj pripravljen priznati, da je nadarjen in iskren. Poslovila sva se v prijateljskem duhu in zaželel sem mu, da bi bil tako uspešen, kot to obeta njegova nadarjenost.

Kult mi še vedno ni šel iz glave, Včasih sem si predstavljal, da mi bo raziskovanje njegovega izvora in povezav prineslo slavo. Obiskal sem New Orleans, govoril z Legrassom in njegovimi kolegi, ki so takrat zajeli častilce, si ogledal grozljivi kipec in celo zaslišal tiste ujetnike, ki so še živeli. Stari Castro je na žalost umrl že pred leti. Kar sem zdaj tako doživeto slišal pripovedovati iz prve roke, me je ponovno razburilo, čeprav je šlo v resnici le za podrobno ponovitev stričevih zapisov. Bil sem prepričan, da sem na sledi čisto pravi veri, ki je bila skrbno varovana in izredno starodavna.

Takšno odkritje bi me uveljavilo kot priznanega antropologa. Moji motivi so bili še vedno povsem materialistični, kot si želim, da bi bili še vedno, tako da sem z nerazložljivo trmo zavračal naključno podobnost med sanjskimi zapisi in časopisnimi izrezki, ki jih je zbral profesor Angeli.

Vseeno sem začel že takrat slutiti to, v kar sem danes žal skoraj prepričan - da stric ni umrl naravne smrti. Padel je na ozki strmi uličici, ki je vodila iz starega pristanišča, kjer se kar tare mešancev iz vseh koncev sveta, potem ko ga je slučajno odrinil temnopolti mornar. Nisem pozabil dejstva, da so bili privrženci kulta iz Louisiane mešanega rasnega izvora ter pomorščaki. Prav nič me ne bi presenetilo, če bi izvedel za skrivne navade, obrede in verovanja. Res je, da so Legrasse in njegovi pomočniki odnesli celo kožo, toda na Norveškem je umrl nek mornar, ki je videl čudne stvari. Ali je dejstvo, daje stric začel globlje poizvedovati, ko se je seznanil s kiparjevo zgodbo, prišlo na napačna ušesa ? Mislim, da j e profesor Angeli umrl zato, ker je preveč vedel ali ker bi utegnil preveč izvedeti. Ne ve se še, ali bo tudi mene doletela podobna usoda, saj zdaj tudi jaz veliko vem.

III. Norost iz morja

Ce bi mi bila nebesa kdaj pripravljena nakloniti blagoslov, naj se to zgodi tako, da bom popolnoma pozabil na vse dogodke, ki so sledili danemu golemu naključju. Nekega dne sem namreč na polici slučajno opazil razprostrto revijo. Na njo ne bi sicer nikoli naletel med svojimi dnevnimi opravili, saj je šlo za star izvod strokovne avstralske revije Sydney Bulletin z dne 18. aprila 1925. Spregledali so jo celo na agenciji, ki je v času izdaje številke vneto zbirala material za stričevo raziskavo.

Skoraj povsem sem že opustil svoje poizvedbe o »Cthulhujevem kultu«, kot ga je imenoval profesor Angeli. Mudil sem se pri učenem prijatelju iz Patersona v New Jerseyju, ki je bil kustos v tamkajšnjem muzeju in uveljavljen mineralog. Ko sem nekega dne preučeval rezervne primerke, ki so odrinjeno ležali na skladiščnih policah v stranski muzejski sobi, je mojo pozornost pritegnila neobičajna slika iz ene od starih revij, ki so bile razgrnjene pod kamni. Kot sem že omenil je bila to revija Sydney Bulletin - prijatelj je imel namreč poznanstva na vseh mogočih koncih sveta. Slika je v poltonski tehniki prikazovala odvratno kamnito podobo, skoraj povsem enako tisti, ki jo je v močvirju odkril Legrasse.

S police sem v naglici odstranil dragocene predmete, ki so bili na njej postavljeni, in si članek natančno prebral. Razočaran sem bil, ker je bil sorazmeroma kratek. Njegova vsebina je bila kljub temu izrednega pomena za mojo raziskavo, ki je pred tem počasi zamirala. Skrbno sem ga izrezal, da sem se mu lahko takoj v celoti posvetil. Pisalo je tole:

NA MORJU SO NAŠLI SKRIVNOSTNO ZAPUŠČENO LADJO

Vigilant je priplul z nemočno, oboroženo novozelandsko jahto, ki ji je nudil zasilno vleko. Na krovu so našli enega preživelega in enega mrtvega mornarja. Povedal je o srditi bitki in o smrti več mož na morju. Rešeni mornar noče razkriti podrobnosti o nenavadni izkušnji. Pri njem so našli čudnega malika. Zaslišanje bo sledilo.

Tovorna ladja Vigilant družbe Morrison Co. je danes zjutraj zaključila svojo pot iz Valparaisa v pristanišču Darling Harbourja. Zasilno vleko je nudila sicer poškodovani in onesposobljeni, a oboroženi parni jahti Alert iz Dunedina na Novi Zelandiji, ki so jo nazadnje videli 12. aprila na 34 stopinjah in 21 minutah južne zemljepisne širine ter 152 stopinjah in 17 minutah zahodne zemljepisne dolžine. Na krovu jahte sta bila en preživeli in en mrtev mornar.

Vigilant je iz Valparaisa izplul 25. marca. 2. aprila je v hudi nevihti z ogromnimi valovi ladjo odneslo precej proti jugu od predvidene smeri. 12. aprila so možje zagledali zapuščeno ladjo. Čeprav je kazalo, da na njej ni posadke, so na krovu kljub temu odkrili enega preživelega v napol blodnem stanju in eno truplo moškega, ki je kot kaže umrl pred več kot tednom dni. Preživeli je v roki krčevito stiskal grozni malik iz kamna, ki je v višino meril približno 30 centimetrov. O malikovem izvoru ni znano ničesar, pa tudi drugače strokovnjaki iz Univerze v Sydneyju, Kraljevega združenja in muzeja na College Streetu niso nič vedeli povedati o kipcu. Preživeli je povedal, da je kipec našel v kabini jahte, na majhnem, izrezljanem oltarju z navadnim vzorcem.

Potem ko je moški prišel k sebi, je povedal izredno čudno zgodbo o piratstvu in o umoru. Ime mu je bilo Gustaf Johansen, bil je razgledan Norvežan.

Na dvojambornici Emma iz Aucklanda, ki je 20. februarja s posadko enajstih mož izplula proti Callau, je vršil dolžnosti drugega krovnega častnika. Kot je povedal, je Emma izgubila veliko časa, ker jo je 1. marca ujel strašen vihar in jo odnesel daleč proti jugu od predpisane smeri. Tako je dvojambornica 22. marca opazila jahto Alert na 49 stopinjah in 51 minutah južne zemljepisne širine ter 128 stopinjah in 34 minutah zahodne zemljepisne dolžine. Posadko so sestavljali sumljivi in na pogled prav nič prijazni delavci iz pacifiških otokov in mešanci. Kapitanu so ukazali, naj obrne, vendar jih ni ubogal. Zato so začeli mrki člani posadke divje in brez opozorila streljati na dvojambornico. Največ škode so povzročili presenetljivo številni ladijski topovi, s katerimi je bila jahta med drugim opremljena. Posadka Emme se je srčno borila, in čeprav se je dvojambornica zaradi strelov pod vodno črto začela potapljati, so uspeli ladjo kljub temu premakniti ob bok sovražniku in se povzpeti na krov. Vnel se je srdit boj s krvoločnimi pomorščaki, ki so jih bili prisiljeni vse do zadnjega pobiti. Emmini možje so bili namreč nekoliko v prednosti, saj so se divjaki sicer borili odločno in obupano, a so bili pri tem sila nerodni.

Ubiti so bili trije Emmini možje, med drugim kapitan Collins in prvi krovni častnik Green. Preostalih osem mož je pod poveljstvom drugega častnika Johansena na zajeti jahti plulo naprej v zastavljeni smeri. Hoteli so se prepričati, če je obstajal kakšen razlog, da so se jih pomorščaki želeli odkrižati. Naslednjega dne so kot kaže dosegli majhen otok in se na njem izkrcali, čeprav naj v tistem delu oceana otokov ne bi bilo. Šest jih je tam izgubilo življenje, čeprav je bil Johansen pri tem delu zgodbe čudno zadržan in je povedal le, da so padli v skalno razpoko. Pozneje sta se z edinim preostalim tovarišem vkrcala na jahto in jo skušala usmerjati, toda 2. aprila ju je ujel in odnesel vihar. Od tistega dne do 12. aprila, ko je bil rešen, možak ni vedel povedati veliko. Ne spomni se niti tega, kdaj je umrl njegov tovariš William Briden. Briden je umrl brez pravega vzroka, najverjetneje je bil razlog smrti vznemirjenje ali izpostavljenost elementom. Telegrami iz Dunedina poročajo, da je bil Alert dobro znana ladja, ki je trgovala med otoki. V pristaniščih je bila na slabem slovesu, njeni lastniki so bili nenavadni mešanci, ki so s pogostimi srečanji in nočnimi izleti v gozd pritegnili nemalo pozornosti. Ladja je izplula zelo na hitro takoj po nevihti in po potresnih sunkih 1. marca. Naš dopisnik iz Aucklanda je povedal, da sta imeli Emma in njena posadka zelo dober sloves, Johansen pa daje trezen in zaupanja vreden človek. Admirali bodo jutri začeli preiskovati zadevo. Nadejajo se, da bo ob tej priložnosti Johansen povedal zgodbo z manj zadržki kot doslej.

To je bila poleg slike peklenske podobe celotna vsebina članka. Toda koliko misli je to sprožilo v moji glavi! Odkril sem novo zakladnico podatkov o Cthulhujevem kultu ter dokaze, da so se čudni obredi izvajali ne le na kopnem, temveč tudi na morju. Iz kakšnega razloga je posadka mešancev Emminim možem naročila, naj obrnejo smer, ko so pluli naokrog s svojim grdim malikom? Na katerem nepoznanem otoku je umrlo šest članov posadke in zakaj je bil častnik Johansen pri opisovanju otoka tako skrivnosten? Kaj je razkrila preiskava viceadmiralov in kaj so o okrutnem kultu vedeli v Dunedinu? In kar je bilo najbolj čudno - kako so bili lahko datumi tako globoko in nadnaravno povezani ? Zaradi tega so vsi dogodki, ki jih je tako skrbno zabeležil stric, sedaj zasijali v zlovešči in neizpodbitni luči.

Potres in vihar sta nastopila 1. marca oziroma 28. februarja po mednarodni datumski meji. Okrutna posadka je na Alertu brez pomisleka izplula iz Dunedina, kot bi jim to nekaj zaukazalo in jih poklicalo. Na drugem koncu sveta se je pesnikom in umetnikom v sanjah začelo prikazovati temačno, kiklopsko mesto, mladi slikarje v spanju izoblikoval kipec grozljivega Cthulhuja. 23. marca se je Emmina posadka izkrcala na neznanem otoku, kjer je umrlo šest mož. Natanko tistega dne so sanje dojemljivih oseb postale še posebej izrazite in mrke zaradi strahu pred zloveščim zasledovanjem velike pošasti. Poleg tega se je točno na ta dan omračil um arhitekta, kipar pa je nenadno zapadel v delirij. In kako si lahko razlagamo vihar 2. aprila, ko so se prenehale sanje o vlažnem in hladnem mestu in se je Wilcox brez vidnih posledic iztrgal iz prijema čudne vročice? Kaj pomeni vse to in kaj pomenijo namigi starega Castra na potopljene Stare, ki so prišli iz zvezd, in o njihovi prihodnji nadvladi, o njihovem kultu in njihovem nadzoru nad sanjamP. Sem morda hodil po robu vesoljske groze, ki je človek ni zmožen prenesti ? Ce je temu tako, mora biti groza le umska, saj se je 2. aprila prenehala strašljiva nevarnost, ki je držala v svojem primežu dušo človeštva.

Tistega večera sem se po celem dnevu pošiljanja brzojavk in drugih priprav poslovil od svojega gostitelja in se z vlakom odpeljal v San Francisco. V manj kot mesecu dni sem prišel do Dunedina, kjer pa niso vedeli prav dosti o sumljivih privržencih kulta, ki so se zadrževali v starih gostilnah na obali. Pristaniška drhal je bila preveč navadna, da bi bila vredna posebne omembe, čeprav se je pritajeno govorilo o neki odpravi mešancev v notranjost, med katero so se iz oddaljenih hribov šibko slišali udarci bobnov in so se videli rdeči plameni. V Aucklandu sem izvedel, da so Johansenovipšenični lasje postali beli, potem ko je bil v Sydneyju na rutinskem zaslišanju, kjer ni povedal ničesar določnega. Nato je prodal svojo hišico na West Streetu in z ženo odplul nazaj domov v Oslo. O svoji pretresljivi izkušnji prijateljem ni povedal nič več kot admiralom, zato mi niso mogli pomagati drugače, kot da so mi zaupali njegov naslov v Oslu.

Nato sem odšel v Sydney in brez pravih . rezultatov govoril s pomorščaki in s člani sodišča viceadmiralov. Ogledal sem si Alert, ki so ga prodali in je bil sedaj trgovska ladja. Zasidran je bil na krožnem pomolu v sydneyjskem zalivu, toda iz njegove nevtralne vsebine nisem ničesar izvedel. Podobo čepečega stvora s sipino glavo, zmajevim telesom in luskinastimi krili na podstavku s hieroglifi hranijo v muzeju v Hyde Parku. Dolgo in pozorno sem jo preučeval, njena izdelava je bila skrivnostno pretanjena. Kamnina je dajala vtis enake nepopisne čudesnosti, daljne starodavnosti in nepoznanosti kot Legrassov manjši primerek.

Kustos mi je zatrdil, da je zbegala vse geologe po vrsti, saj so vsi prisegli, da na svetu ni bilo takšne kamnine. Zmrazilo me je, ko sem se spomnil, kaj je imel stari Castro povedati Legrassu o Starih: »Prišli so iz zvezd in Svoje podobe prinesli s Seboj«.

Moj um bil tako pretresen, kot še nikoli prej. Odločil sem se, da obiščem poročnika Johansena v Oslu. Najprej sem odplul proti Londonu, kjer sem se takoj vkrcal na ladjo, namenjeno v norveško prestolnico. Nekega jesenskega dne smo pristali na urejenem pristaniškem pomolu v senci Egeberga. Kot sem ugotovil, je Johansen živel v starem mestu kralja Harolda Haardrade. Ta predel se je imenoval Oslo tudi v dolgih stoletjih, ko je bil večji del mesta poznan kot Kristiania. Do hiše sem vzel taksi in z razbijajočim srcem potrkal na vrata lepe, starinske hiše z ometeno fasado. Odprla mi je žalostna gospa v črnem in bil sem bridko razočaran, ko mi je v netekoči angleščini sporočila, da je Gustaf Johansen preminil.

Zena je še povedala, da ni živel prav dolgo po vrnitvi. Dogodki leta 1925 na morju naj bi ga povsem dotolkli. Povedal ji ni nič več kot ostalim, toda zapustil je obsežen rokopis o »strokovnih zadevah«, kot se je sam izrazil. Napisal ga je v angleščini, najverjetneje zato, da bi preprečil branje nepooblaščenim osebam. Med sprehodom mu je v ozki uličici blizu pomola za Goteborg na glavo iz podstrešnega okna padel kup papirjev. Dva mornarja iz Indije sta mu takoj pomagala vstati, toda še preden je prišel rešilec, je bil Johansen mrtev. Zdravniki niso našli dovolj dobrega vzroka smrti, zato so kot razlog navedli šibko srce in konstitucijo. V tistem trenutku sem začutil, kako mi dušo razžira tista temna groza, ki se je ne bom nikoli več znebil - vsaj dokler ne bom tudi sam legel k večnemu počitku, bodisi zaradi »nesreče« ali česa drugega. Vdovo sem prepričal, da sem s »strokovnimi zadevami« njenega moža dovolj tesno povezan, da mi je izročila njegov rokopis, tako da sem dokument odnesel s sabo in ga začel prebirati na ladji za London.

Šlo je za preprosto in razvlečeno pripoved -poskus nekega mornarja, da bi za nazaj sestavil dnevnik. Skušal je čim bolj opisati vsak dan tistega grozovitega zadnjega potovanja. Zaradi vseh nejasnosti in zastranitev zapisa ne morem ponoviti dobesedno, bom pa povedal dovolj o vsebini, da bo postalo jasno, zakaj nisem mogel več poslušati pljuskanja vode ob bok ladje in sem si moral zamašiti ušesa z vato.

Johansen ni vedel prav vsega, hvala bogu, čeprav je videl mesto in Stvar. Toda moje sanje bo vedno kalila misel na groze, ki nenehno prežijo za življenjem v času in prostoru, ter na tista neposvečena bogokletstva iz starih zvezd, ki sanjajo pod morjem. Pozna in časti jih le grozljiva sekta, ki jih je pripravljena osvoboditi in poslati nad svet, ko bo nov potres njihovo orjaško kamnito mesto zopet dvignil na sonce in zrak.

Johansenovo potovanje se je začelo natanko tako, kot je opisal viceadmiralom. Emma je s tovorom iz Aucklanda izplula 20. februarja in iz potresa nastali vihar jo je pošteno zdelal. Prav ta vihar je moral iz dna morja priklicati grozote, ki so se ljudem prikazovale v sanjah. Ko je bila ladja spet pod nadzorom, so mornarji lepo napredovali vse do 22. marca, ko jim je pot prestregel Alert. Čutil sem častnikovo obžalovanje, ker so na ladjo streljali in se je potopila. Temnopolte privržence kulta iz Alerta Johansen opisuje s precejšnjo grozo. Na njih je bilo nekaj izrazito srhljivega, zato so si možje skoraj šteli za dolžnost, da jih pokončajo. Johansen je bil iskreno začuden, ko so njega in njegove tovariše na preiskovalnem sodišču obtožili krutosti. Radovednost jih je gnala, da so z zajeto jahto pluli naprej pod Johansenovim poveljem, dokler niso zagledali ogromnega kamnitega stebra, ki se je dvigoval iz morja. Na 47 stopinjah in 9 minutah južne zemljepisne širine ter 123 stopinjah in 43 minutah zahodne zemljepisne dolžine so se izkrcali na obali iz blata in sluzi, na kateri so ležale z algami preraščene kiklopske klade. To je moral biti oprijemljiv dokaz najvišje groze na zemlji -grozljivo mesto mrtvih R'lyeh, ki so ga neskončno eonov pred začetkom zgodovine zgradile orjaške, gnusne oblike, ki so se na zemljo spustile iz zvezd. Tam je v zelenih, sluzastih grobnicah skrit ležal veliki Cthulhu s svojim krdelom, in končno, po neizmerno dolgih dobah, zopet lahko pošiljal v svet svoje misli, ki so sanje dojemljivih prežele s strahom in ukazovalno velele častilcem, naj se podajo na romanje osvoboditve in ponovne nadvlade. Vsega tega Johansen ni videl, toda bog ve, da je na lastne oči kmalu videl dovolj!

Najverjetneje se je iz valov dvignil le en vrh - tisto grozovito mesto z osrednjim monolitom, kjer je bil pokopan veliki Cthulhu. Ko pomislim na to, koliko podobnih mest se morda skriva v globinah, bi si najraje kar takoj vzel življenje. Johansena in njegove može je prevzela izvenzemeljska veličastnost tega sluzastega Babilona s starimi demoni. Brez kakršnekoli razlage so morali slutiti, da ni prišlo iz tega planeta ali iz katerega drugega planeta, ki je smiselno urejen. Kot je razvidno iz vsake besede častnikovega presunljivega opisa, so čutili strahospoštovanje zaradi neverjetne velikosti zelenih kamnitih klad, vrtoglave višine orjaškega izklesanega monolita, ter šokantnih kipov in ploskih reliefov s čudno podobo, ki so jo našli na oltarju v kabini Alerta.

Čeprav ni vedel ničesar o futurizmu, je Johansen s svojimi opisi mesta dosegel zelo podoben učinek. Namesto, da bi opisoval posamezne strukture ali zgradbe, častnik na dolgo in široko razpreda o ogromnih kotih in kamnitih površinah -površinah, ki so prevelike, da bi lahko spadale v normalno okolje na zemlji in ki zaradi groznih podob in hieroglifov delujejo brezbožno. Kote sem omenil zato, ker sem se spomnil na Wilcoxovo pripoved o njegovih srhljivih sanjah. Mladenič je namreč povedal, da je bilo z geometrijo mesta iz sanj nekaj narobe - ni bila pravilna, evklidska, temveč je grozeče spominjala na področja in dimenzije, ki z našimi dimenzijami nimajo povezave. Neizobražen pomorščak je začutil isto, ko je zrl v preteče mesto.

Johansen in njegovi možje so pristali napobočnem, blatnem bregu pošastne Akropole in se začeli nerodno vzpenjati po spolzkih, gromozanskih kladah, ki so tvorile nezemsko stopnišče. Še celo sonce v nebesih se je zdelo spačeno, ko so ga pogledali skozi polarizacijske smrdeče hlape, ki so vreli iz tega izkrivljenega mesta, prežetega z morsko vodo. V težko opredeljivih kotih izklesanega kamna sta prežali skrita nevarnost in negotovost -’ najprej so se zdeli vbočeni, nato izbočeni.

Še preden so zagledali kaj več kot kamnite klade, sluz in alge, se je raziskovalcev že polotil strah. Vsah od njih bi zbežal, če se ne bi bal posmeha ; drugih. Zato so brez pravega navdušenja iskali nek spominek, ki bi ga lahko odnesli s sabo - kot se je izkazalo, so iskali zaman.

Do vznožja monolita se je najprej povzpel Portugalec Rodriguez, in naglas razglasil, kaj je odkril. Ostali so mu sledili in si z zanimanjem ogledovali ogromna izrezljana vrata z zdaj že poznanim ploskim reliefom hobotnicezmaja.

Johansen je rekel, da so izgledala kot velika skedenjska vrata. Vsem se je zdelo, da so to res vrata zaradi umetelno okrašene preklade, praga in podboja, ki so jih obkrožala. Vendar se niso strinjali o tem, ali so vrata ploska kot loputa ali poševna kot zunanja kletna vrata. Kot bi rekel Wilcox - geometrija je bila povsem napačna. Nikoli nisi vedel, če je površina morja in tal zares vodoravna, zato se je tudi vse ostalo zdelo fantomsko spremenljivo.

Briden je kamen pritisnil na več mestih, a brez učinka. Nato je Donovan s prsti pazljivo pretipal rob in pri tem pritisnil na vseh mestih. V nedogled je plezal ob spačenem kamnitem okvirju - temu bi se vsaj lahko reklo plezanje, če stvar vendarle ni bila vodoravna - in možje so se že spraševali, kako so lahko katera vrata v vesolju tako gromozansko velika. Nato se je začela preklada, ki je po površini obsegala približno pol hektarja, na vrhu zelo nalahno in počasi odpirati. Videli so, da je uravnotežena.

Donovan je zdrsnil po podboju ali se nekako odrinil od njega in se pridružil svojim tovarišem. Vsi so gledali, kako so se vrata z grozljivimi izklesanimi podobami čudno odpirala. Bila so čudno, prizmično popačena in zdelo se je, da se premikajo diagonalno, kar je bilo skregano z vsemi zakoni mase in perspektive.

Odprtina je bila črna, tema pa skoraj otipljiva. Temačnost je bila pravzaprav dobra lastnost, saj se zaradi nje ni videlo nekaterih delov notranjih sten, ki bi se sicer razkrili. Ti so v obliki dima udarili na plan iz ujetništva, ki je trajalo dolge eone, in vidno omračili sonce, ki se je na plahutajočih, opnastih krilih odkradlo nazaj v skrčeno in napol osvetljeno nebo. Iz odprtih globin se je dvigal nevzdržen smrad. Čez nekaj časa se je tankoslušnemu Hawkinsu zdelo, da tam spodaj sliši zlovešče lomastenje. Vsi so prisluhnili in so še vedno poslušali, ko jim je prilomastilo pred oči in tipajoče stisnilo Svoje želatinasto, ogromno telo skozi črn vhod, na umazan zrak tistega strupenega mesta norosti.

Ubogi Johansen kmalu ne bi mogel več pisati, ko je beležil te dogodke na papir. Od šestih mož, ki se niso nikoli vrnili na ladjo, sta po njegovem mnenju dva umrla od strahu v tistem groznem trenutku. Stvari ni mogoče opisati - ni jezika, ki bi lahko ubesedil grozote vreščeče in starodavne norosti, ter pošastna nasprotja snovi, sile, ter vesoljskega reda. Gora je hodila, oziroma se opotekala. Ljubi bog! Nič čudnega, da se je v tistem telepatskem trenutku na drugi strani sveta zmešalo priznanemu arhitektu, in da se je ubogemu Wilcoxu bledlo od vročice. Stvar iz malikov - zeleni, sluzast izrodek zvezd, se je zbudila in prišla terjati svoje. Zvezde so bile zopet v pravilnem položaju in kar namenoma ni uspelo častilcem starodavnega kulta, je po naključju uspelo skupini nedolžnih mornarjev. Po neskončnih milijonih let je bil veliki Cthulhu zopet na prostosti in je blaznel od sreče.

Tri može je zgrabil s svojimi mlahavimi šapami, še preden bi se kdo utegnil obrniti. Bog jim daj pokoj, če je v vesolju sploh kaj pokoja. To so bili Donovan, Guerrera in Angstrom. Parkerju je spodrsnilo, ostali trije pa so brezglavo noreli preko neskončnih zelenih klad proti ladji. Johansen prisega, da ga je potegnilo v nek čuden kot, ki po vseh pravilih ne bi smel obstajati - bil je to oster kot, ki je imel vse lastnosti topega kota. Tako sta se na ladjo rešila samo Briden in on. Obupano sta plavala proti krovu, ko se je orjaški nestvor prikobacal po spolzkih kladah, prišel do obale in oklevajoče brodil po vodi.

Čeprav so vsi možje zapustili ladjo in odšli na kopno, se para še vedno ni čisto polegla, zato je ubežnikoma uspelo izpluti z Alertom le po nekaj trenutkih divjega tekanja gor in dol med krmilom in motorji. V izkrivljeni grozi tistega neopisljivega prizora je ladja počasi začela pluti preko smrtonosnih valov, medtem ko se je med zidovi mrtvaške, nezemske obale orjaška Stvar iz zvezd slinila in bebljala kot Polifem, ki preklinja oddaljujočo se Odisejevo ladjo. Cthulhu je bil bolj drzen od omenjenega Kiklopa, zato je sluzasto pljusknil v vodo in začel moža loviti s širokimi zamahi vesoljske moči, da so se povsod naokoli dvigovali valovi. Briden se je ozrl nazaj in takrat se mu je omračil um - predirno se je začel smejati ter se tako v presledkih smejal vse do noči, ko gaje smrt našla v kabini, medtem ko je Johansen blodil naokoli.

Toda Johansen se še ni vdal. Vedel je, da lahko Stvar zagotovo dohiti ladjo, dokler ne bo dosegel najvišje hitrosti. Zato se je odločil, da poskusi še zadnje - motor je pognal do konca ter kot blisk stekel na palubo in obrnil krmilo v drugo smer. Ogabna morska voda se je začela silovito vrtinčiti in peniti. Pare je bilo vse več in pogumni Norvežan je jahto z vso silo pognal naravnost proti gmoti, ki ga je zasledovala in dvigovala umazano peno kot krma demonskega galeona. Pošastna sipina glava s potresavajočimi lovkami je segla skoraj do poševnika trdne jahte, a Johansen je še naprej vztrajal v isti,smeri. Eksplodiralo je, kot bi počil mehur in razletela se je ogabna brozga, podobno kot bi razklali morskega meseca. Dvignil se je smrad tisočerih odprtih grobov in zaslišal zvok, ki ga pomorščak ni mogel ubesediti. Za trenutek je ladjo zajel rezek in slepeč zelen oblak in v smeri proti krmi je bilo videti le strupeno gomazenje. Tam se je - o bog nebeški! - razpršena gumijasta masa neimenovanega izrodka iz neba začela nejasno zopet združevati v svojo osovraženo prvotno obliko, medtem ko je Alert pridobival na hitrosti in se je razdalja vsako sekundo povečevala.

To je bilo vse. Nato je Johansen v kabini tuhtal o maliku in priskrbel nekaj hrane zase in za smejočega se norca poleg sebe. Po prvem hrabrem boju ni več skušal spreminjati smeri jahte, ker ga je rezultat preveč potrl. Sledila je nevihta 2. aprila in njegovo zavest so ogrnili oblaki. Imel je občutek fantomskega vrtinčenja skozi pretočna brezna neskončnosti, vrtoglavih potovanj skozi vrteča se vesolja na repu repatice, ter nenadzorovanih preskokov iz pekla do lune in od lune zopet v pekel. Vse to je spremljal krohotajoč se zbor popačenih, razigranih starih bogov ter zelenih, porogljivih vražičkov iz Tartara z netopirjevimi krili.

Sanjam je sledila rešitev - Vigilant, sodišče viceadmiralov, ulice Dunedina, ter dolgo potovanje nazaj domov, v staro hišo ob Egebergu. Ni jim mogel povedati - imeli bi ga za norega. Vse bo pred smrtjo zabeležil, toda žena ne sme ničesar posumiti. Smrt bi bila blagoslov, če bi le lahko izbrisala spomine.

To je bil dokument, ki sem ga prebral. Položil sem ga v pločevinasto škatlo poleg ploskega reliefa in papirjev profesorja Angella. Tja bom spravil tudi svoje zapise, ki dokazujejo, da me pamet še ni zapustila in v katerih je sestavljeno to, za kar upam, da ne bo nikoli več sestavljeno. Videl sem že vso grozo, kar jo premore vesolje, tako da bo zame vedno strupeno celo pomladno nebo ter poletne cvetlice. Toda zdi se mi, da ne bom več dolgo živel. Kot sta umrla moj stric in ubogi Johansen, tako bom umrl jaz. Vem preveč in kult je še dejaven.

Tudi Cthulhu najverjetneje še živi v kamnitem breznu, ki ga je ščitilo vse od rojstva sonca. Njegovo prekleto mesto se je zopet potopilo, ker je Vigilant plul tam mimo po aprilski nevihti, toda njegovi privrženci na zemlji še vedno rjovejo, poplesujejo in morijo na samotnih krajih, okoli monolitov ovenčanih z maliki. Med potapljanjem se je moral ujeti v črno brezno, sicer bi sedaj svet vpil od strahu in blaznel. Kdo ve, kako se bo končalo? Kar pride na površje, lahko potone, in kar je potonilo, se lahko zopet dvigne. V globinah čaka in sanja stud, medtem ko se po majavih človeških mestih razrašča trohnoba. Prišel bo čas - toda o tem nočem in ne morem razmišljati. Če ne bom preživel tega rokopisa, pri bogu upam samo to, da bodo moji rablji bolj previdni kot drzni in ga ne bodo pokazali nikomur.

Table of Contents

I. Groza iz gline

II. Pripoved inšpektorja Legrassa

III. Norost iz morja