Kazalo

Česa nisem nikoli razumela na vlaku

Soba s posebnim vhodom

Nanin listič

Hoja po kamnih

Zvonikova mesta

Za Irino filozofijo M. U. K.

Ležeči odvetniki

Nedeljske volitve

Stephenson! Stephenson!

Aranžma

Tudi potovanja so zdaj ugodna

Podzemna

Človeški faktor

Lep pozdrav iz Kambodže

Matej Bogataj: »TREBA JE SKOČITI Z VLAKA«

Suzana Tratnik

ČESA NISEM NIKOLI

RAZUMELA NA VLAKU

Vsebina

Česa nisem nikoli razumela na vlaku

Soba s posebnim vhodom

Nanin listič

Hoja po kamnih

Zvonikova mesta

Za Irino filozofijo M. U. K.

Ležeči odvetniki

Nedeljske volitve

Stephenson! Stephenson!

Aranžma

Tudi potovanja so zdaj ugodna

Podzemna

Človeški faktor

Lep pozdrav iz Kambodže

Matej Bogataj: »TREBA JE SKOČITI Z VLAKA«

Česa nisem nikoli razumela na vlaku

»Zato pa moramo v Ljubljano v bolnico. Pa ni časa za to, veste. Zdaj je doma dosti dela,« mi govori ženska, ki sedi nasproti mene. Kimam ji in nič ne odgovarjam, v upanju, da bo izgubila zanimanje za pogovor z mano. Ura je manj kot sedem zjutraj. Nikoli nisem razumela ljudi, ki lahko že navsezgodaj klepetajo. Še manj pa razumem ljudi, ki kažejo tolikšno navdušenje za pogovor v vlaku.

Drdranje z vlakom enkrat na mesec domov in potem v ponedeljek zjutraj vračanje v Ljubljano sta me vedno spominjala na kazensko potovanje. Vsakič, ko sem se ob 5.25 zjutraj usedla na vlak za Ljubljano, sem si zaželela, da bi lahko zaplombirala kupe. Ali pa da bi imela svoj lastni vagon. Ker pa to ni bilo mogoče, sem si želela vsaj tihih in spečih sopotnikov, ki pred 9.00 uro zjutraj samo godrnjajo in ne mučijo soljudi z zapletanjem v pogovor. Pa skoraj nikoli ni bilo take sreče. Danes še najmanj. Že v Beltincih so v moj kupe prišle tri nadvse zbujene ženske – starka, njena snaha in njena sestra. Ta, ki mi neumorno pojasnjuje, da ima njena tašča neko hudo bulo na hrbtu, je njena snaha. Neznosno praktična ženska je. V isti sapi mi je povedala tudi to, da je letošnji paradižnik čisto zanič, zvečine je še zelen. Zato bo pač pobrala zelene paradižnike in jih vlagala za čez zimo. Ni prepričana, ali se ji bo to posrečilo. Zdaj bo morala namreč vsaj dva dni biti v Ljubljani, dokler tašča ne gre na operacijo. Medtem pa lahko toča vse pobije. Če greš stran, vedno rada pride toča. Toda tašča je vztrajala, da hoče na operacijo v Ljubljano, ker so tam boljši zdravniki. »To je pa res,« sem rekla in pokimala. »Ja, saj je res,« je sitno rekla snaha, »če si še mlad. Pri njenih petinosemdesetih pa je drugače. Že tako je dosti stara in od nečesa bo morala umreti. Ona pa kar vztraja, da se hoče zdraviti. Kaj moremo, a ne?« Snaha se je razposajeno zasmejala in tudi jaz sem se nasmehnila, čeprav ne vem dobro, zakaj. Potem je vzela sendvič, napolnjen z debelimi in mastnimi koluti salame, in ga pomolila tašči: »Kaj je, mati? Boste sendvič?« Starka se je smejala in rekla, da se je že doma najedla. Snaha je ponudila sendvič tudi meni, vendar sem ga zavrnila. Od vonja po salami se mi je kar obrnilo v želodcu. Potem se je starkina sestra, hvala bogu, pritožila, da jo zebe, in tri ženske so odšle iskat toplejši kupe. Povabile so me s sabo, a sem jim rekla, da mi bolj ustreza hlad.

Oddahnila sem si, se sezula in stegnila noge čez sedež nasproti. Komaj sem dobro zaprla oči, že se je vlak ustavil na Ptuju. Srednješolska mularija je vdirala v vagone. Tudi ti že navsezgodaj zjutraj glasno govorijo, kolnejo, žvečijo sendviče in nenehno prižigajo cigarete. V moj kupe so prišli trije mulci in starejši moški, očitno njihov znanec, sicer pa sezonec. Odločila sem se, da ne bom odprla oči. Ko so se usedli, so nekaj šepetali in se režali. Pokrila sem se s plaščem, glavo pa sem obrnila k oknu, da bi me ja bilo čim manj za njihove vsiljive poglede. »Kaj je to baba ali dec?« polglasno vpraša starejši moški. Mulci se režijo. Skoz priprte oči vidim, da eden od mulcev nekaj kaže z rokami – očitno hoče pokazati, da vidi moje joške, torej moram biti baba. Res ne vem, kako jih lahko vidi pod zimskim plaščem, s katerim sem se pokrila. Potem govorijo vse glasneje. Videti je, kakor da bi se bili čisto običajno pogovarjali, vendar njihove slabo prikrite opazke zvečine letijo name. Na primer, da bi me bilo treba zbuditi, saj ženska, ki takole drnjoha ob osmih zjutraj, ni kaj prida. Mogoče pa bi me povabili na kavo in na cigareto. Če morda nisem že poročena. »Ni, ni,« je važno oznanil eden od mozoljastih mulcev, »saj nima prstana na roki.« Tega tudi nisem nikoli razumela – le kako se ljudem ljubi toliko oprezati za poročnimi prstani na roki, še posebno takim mulcem. Ampak zdaj bom vsaj vedela za drugič – za vsak primer je bolje nositi prstan, mogoče imaš malo več miru, če ljudje mislijo, da si poročena.

Za zdaj me je odrešil siten sprevodnik. Potem ko je pregledal naše vozovnice, se je spravil na mulce: »To je vagon za nekadilce.« Možakarju pa je rekel: »Vi, gospod, pa bi lahko bili zgled fantom, ne pa da s čevlji tacate po sedežu.« Možakar je nekaj zabrundal in pomežiknil mulcem, ki so se muzali in se drezali v rebra. Sprevodnik je užaloščeno zmajal z glavo in zaloputnil z vrati kupeja. In že smo bili na Pragerskem, kjer priklopijo vagon z bifejem, in vsi trije so se nemudoma odpravili na pivo.

Potem sem imela eno uro miru. Vmes se je vlak iz neznanega razloga sicer ustavil za pol ure, vendar se mi ni ljubilo pogledati skozi okno. Slišala sem govorjenje in živčne korake pod oknom kupeja in nekdo je nekajkrat zavpil, da je bila vendar samo nezgoda. Neka ženska – stavim, da je bila snaha, ki je svojo taščo peljala v ljubljansko bolnišnico – pa je rekla, da je na tirih vse krvavo, sicer pa je tako in tako za popoldne napovedan dež. Prav nič se mi ni ljubilo odpirati okna in že navsezgodaj pasti radovednost in gledati vse te zbezljane ljudi. Odkrito rečeno, nikoli nisem razumela ljudi, ki imajo navado teči na ulico, tudi sredi noči in v pižami, da bi videli prometno nesrečo in kakšno zmrcvarjeno truplo ali pa vsaj krvavo lužo. In če bi jaz imela nezgodo, nikakor ne bi hotela, da me pridejo buljit in ugibat, ali je moje telo žensko ali moško, ali sem še premlada za smrt, ali pa oprezajo za poročnim prstanom na moji roki.

Za kratek čas sem trdno zaspala. Zbudila so me vrata kupeja; vstopil je moški nedoločljive starosti. Njegov obraz je bil poten in bled – ali pa je bil le tako zelo zaspan. Vprašujoče je pokazal na sedež pri vratih. Pokimala sem. Kratko se je nasmehnil in se usedel. Sedel je kar v plašču, čeprav je bilo v kupeju že zelo toplo. Njegov plašč je bil umazan od blata in temne barve, roke pa je imel črne, kakor da bi grabil po prsti. Ko je opazil, da gledam njegove roke, jih je hitro pospravil v žepe in se v zadregi nasmehnil. Tudi jaz sem se v zadregi nasmehnila. Zdelo se mi je, da bi eden od naju moral kaj reči. »Ste videli nezgodo? Kaj se je zgodilo?« sem vprašala, ne da bi me zares zanimalo. »Ja in ne,« je rekel. »Kaj pa je bilo?« sem ga znova vprašala. »Ah, utrujen sem,« je zamišljeno rekel. Nisem bila prepričana, ali me sploh sliši. »Preklemansko utrujen,« je nadaljeval in topo strmel predse. »Včasih kratko malo ne gre več nikamor naprej. Težko bi pogruntal, kaj je šlo v mojem življenju narobe, veste, nisem noben psiholog, nič takega nisem. Imam hišo in tisti vrt, ki vsako leto rodi vse nezrelo in zeleno, imam ženo, ki bi naredila vse za druge, še za svojo naglušno taščo in njeno požrešno sestro se bolj briga kakor zame.« Posmrkal je in utihnil. Postala sem napeta. Nikoli namreč nisem mogla razumeti, kako lahko nekateri jočejo kar v javnosti in pred popolnimi neznanci. A zdelo se mi je, da bi mu vendarle morala kaj reči. Pa sem čisto nerodna za take reči. Odkašljala sem se in ga neumno pobarala: »A imate kaj otrok? Je njim mar?« Moški je divje odkimaval: »Otrok? Tri mozoljaste in nesramne mulce, ki niso ne za delo ne za šolo, najraje pa imajo mojega bedastega brata, ki jih skoz poji s pivom in z neumnostmi. Bi vi temu rekli otroci?« Zamislila sem se, a le zato, ker spet nisem vedela, kaj bi mu rekla v tolažbo. »No, ja,« sem negotovo začela, »sicer nimam izkušenj z otroki … toda saj zrastejo, a ne, saj ne bodo vedno tako … taki, no.« Odprl je usta, a potem se je v nenadni bolečini prijel za ledja. »Gospodična.« Skremžil se je od bolečine in nadaljeval: »Saj ravno tega nočem. Nočem, da še kdo raste in se stara in vse to. Nočem, da še traja! Ne vem, kako se jim še ljubi. Moja mati še pri svojih petinosemdesetih rine na operacijo. Vse bi naredili, samo da se ne bi kaj spremenilo! Le kaj bi vi storili na mojem mestu?« Odkimala sem. Resnično ne bi vedela, kaj storiti na njegovem mestu. Pa mi je on povedal. Povedal mi je, da bi se lepega dne – če bi bila na njegovem mestu, seveda – lepega dne, ko bi žena, mati in sestra odpotovale v Ljubljano, mulci z bedastim bratom pa v šolo, takrat bi se vrgla pod vlak. Ker pa nisem na njegovem mestu, mi tega ni treba narediti. On pa je na svojem mestu in se je vrgel pod vlak – za trenutek je razgrnil svoj plašč in mi pokazal razmesarjen bok ter sopihnil Oprostite, prosim – in sploh ne ve, zakaj je ta jebeni vlak tako hitro zaviral. In potem so pritekli vsi tisti sprevodniki in progovni delavci pa prometniki, in vsi so se usrali za svoje službe. In potniki so moleli svoje glave iz oken vlaka, se z gnusom obračali stran, zatem pa so poklicali še svoje sorodnike, prijatelje, znance in neznance, tako da so ga na koncu vsi zijali. »Veste, meni je bilo tako slabo in še zdaj mi je slabo. Toliko me manjka, a še vedno sem živ in še mislim in še vedno vse to traja. Oni pa so gledali moje telo in govorili, kakšen revež sem, kakšen idiot sem, pa bogi otroci, če jih imam, in boga žena, ki bo zdaj sama.«

Še dobro, da smo se že približevali Ljubljani in bom kmalu izstopila, saj sem se že začela počutiti odgovorno zanj. Ko je vlak že zdrvel mimo postaje Ljubljana - Polje, sem ga lahkotneje vprašala: »Zdaj pa boste šli v bolnišnico, a ne?« Pa mi je rekel, da že ne gre v bolnišnico, ker noče imeti nobenih zijalastih obiskov. »No, a bi vi šli v bolnišnico – če bi bili na mojem mestu, seveda?« »Pravzaprav ne vem,« sem odkrito rekla. »Jaz pa na svojem mestu ne bi šel v bolnišnico in tudi ne bom šel,« je žalostno rekel. »Saj zato sem kar vstal in se plazil pod vagoni, da me ne bi našli. In vstopil na vlak – domov že ne grem več.«

Vlak se je ustavil na ljubljanski postaji. Vzela sem kovček in se oblekla. »Tukaj izstopim,« sem mu rekla. Pokimal je. Videti je bilo, da mu bo samota kar prijala. »No, pa grem,« sem rekla, spet tako nekam zmedeno. »Vas lahko nekaj prosim?« je proseče rekel. »Ja, kaj pa?« sem ga vprašala, medtem ko sem že stala na vratih. »Pustite mi časopis.«

Soba s posebnim vhodom

V slabih dveh mesecih se je že drugič selil. Prepričan, da bo študij dokončal le, če se bo znebil vseh cimrov in se osamil s knjigami, je najel sobo s posebnim vhodom, tako neverjetno poceni, da jo je kar plačal in vzel ključ, ne da bi si jo prej ogledal. Zdaj se je z napetim pričakovanjem vzpenjal po škripajočih stopnicah stare, dvonadstropne stanovanjske hiše. Drugo nadstropje, levo, so mu rekli na agenciji. V tem nadstropju je bilo dvoje vrat, torej so se ena morala odpirati v njegovo sobo. Prva vrata so bila odškrnjena, kot da tam sploh ne bi bilo nikogar. Mogoče bi si lahko sčasoma prisvojil ali pa malce sposodil za zabave še to drugo stanovanje. Še preden je povsem ustavil domišljijo, je že poškilil skoz režo priprtih vrat. Kar je najprej videl, so bile barve, tako žive, da je moral dvakrat pomežikniti, preden je lahko prepoznal na platno naslikane poteze. Šele potem je razločil tudi oči, ličnice, usta, obrvi, tako izrazite, da se je sam pri sebi začudil, kako da ni že prej ugotovil, da so to portreti, neverjetno pisani in zelo plastični. Ko se je pred vrati izmenično vzpenjal na prste in nižal glavo, da bi si ogledal čim več notranjosti, je med naslikanimi obrazi uzrl še en par jekleno modrih oči in tako črnih zenic, kakor da bi izstopile s platna. Takrat so se sunkovito in na stežaj odprla vrata in modre oči so bile zdaj sredi obraza mlade ženske.

»Kaj pa vi?« ga je ostro vprašala.

Poskočil je in zjecljal, da se je ravnokar priselil. Ženska ni pokazala, da bi ji njegovo pojasnilo kar koli pomenilo. Samo preiskovala ga je z rahlo priprtimi očmi, kot da bi hotela videti, kakšni so sploh ljudje na drugi strani njenih vrat.

»Meni pa se je zdelo, da oprezate.« V njenem glasu je bilo zaznati opozorilo, pa tudi nekakšno draženje. Komaj se je zadržal, da se ji ni opravičil, čeprav je bil zasačen samo na poti v svoje stanovanje.

»Sem vaš novi sosed,« je potem vzravnano rekel. »Kupil sem stanovanje tu zraven.« Še sam pri sebi se je iskreno začudil nad tako neposredno izrečeno lažjo. A zdaj, ko je pred njim stala ta zanimiva ženska temne polti in močnih rok, ki jih je razkrivala vojaška majica, ni mogel priznati, da je le še eden od številnih študentov, ki najemajo cenena stanovanja.

»A vi pa slikate?« Kako neumno vprašanje, je pomislil sam pri sebi, samo študent sprašuje tako bebavo.

»Ja, slikamo, slikamo.« Mlada ženska se je le nasmehnila, čeprav morda bolj sebi kot njemu. In takoj zaprla vrata. Študent je šel k svojim vratom, jih odklenil in končno vstopil v svoje stanovanje. Razgledal se je po pajčevinastih kotih, obrabljenem parketu, mali zatohli kuhinji in plesnivi kopalnici. Ko je stal na balkončku, polnem golobjih iztrebkov, je pomislil, da je v tako tipično študentsko sobo že ne more povabiti. Toda zakaj bi jo sploh vabil? Saj je vendar slikarka, gotovo nedružabna, svojo oholost pa je že pokazala.

Ko je naslednje dni poskušal za silo pobeliti in urediti sobo, se je vedno znova zalotil, da prisluškuje svoji sosedi. Včasih je ponoči slišal pridušeno govorjenje in kričavo hihitanje, kot da bi koga žgečkali in ne bi mogel brzdati smeha. Zjutraj pa se mu je zdelo, da je v sanjah samo pretirano zaznaval glasove z druge strani tanke stene.

Največkrat pa je bila na drugi strani popolna tišina. Podnevi je šel večkrat mimo njenega stanovanja z zadržanim dihom, misleč, da je slikanje res tiho početje. Vse do tistega vetrovnega dne, ko je hotel kar najhitreje mimo priprtih slikarkinih vrat, ki so nihala na prepihu, in je mlada ženska sama odprla vrata.

»Oh, spet ti. Le naprej,« je rekla z nasmeškom.

Študent je pozabil na njeno odrezavost ob prvem srečanju, vstopil in obstal sredi velikanske sobe. Ozrl se je okoli sebe. Njeno stanovanje je bilo tako rekoč opremljeno s portreti žensk, moških, otrok, policista, celo dimnikarja in bolničarke. Med slikami je bilo opaziti tudi kak stol, mizico, prevrnjen kozarec, pomečkane cigaretne škatle. Ko je ženska prinesla pijačo, je v zadregi vzel kozarec iz njenih rok; spet ga je zaskrbelo, ker mu ni prišlo nič pametnega na misel.

»Hm, kje pa najdete navdih za vse te portrete?« je le vprašal.

Odložila je kozarec, sklenila roke na prsih in pogledala svoja platna, kakor da bi bila tudi sama prvič na ogledu v tuji sobi. Potem je stopila predenj, bila je le malo manjša od njega, in mu rekla:

»Ljudje sami so navdih. Zato slikam samo portrete.«

Ko se je ponovno ozrl po platnih, je še sam začutil moč navdiha. Mnogi portretiranci so bili na platnu tako živi, da bi lahko pozirali še enkrat. Zamišljeno je srkal vino, ki ga je že po nekaj požirkih opijanilo.

»Odlični portreti, zares …« je mehko rekel. »Zelo, no, posebni. Sam skoraj nikoli ne zaidem v galerije, toda vi ste gotovo zelo priznana umetnica, kajne?«

Odsekano je zamahnila z roko. »Če bi bila res, bi me tudi vi poznali! A še mar mi ni za priznanja.« Bila je videti tako jezna, da njenim besedam ni čisto verjel. Potem je stisnila sklenjene roke na prsih in dodala s strmim pogledom: »Vem, da se mi bo enkrat posrečilo ustvariti nekaj zares nesmrtnega.«

Popil je do dna. Zdaj so njene oči zamaknjeno obvisele na njem. Zazdelo se mu je, da je končno pokazala zanimanje zanj. In res je nenadoma oživela, mu vzela kozarec iz rok, ga prijela za ramena, z nogo odrinila platna za njegovim hrbtom, poiskala stol in ga posadila nanj.

»Tako! Zdaj pa mirujmo,« mu je rekla kakor otroku.

Vzela je velikanski lesen okvir in ga postavila v njegove roke. »Drži,« je rekla. Nikoli si ni predstavljal, da slikarji tako zelo natančno premerijo višino in širino slike. Bil pa je zelo zadovoljen, ker je ta nečimrna soseda našla v njem tako močan navdih, da se mu ni mogla upreti niti za trenutek več. Že se mu je približala s čopičem. Strmela je naravnost vanj, čisto od blizu, vendar je bilo v njenih očeh le še hladno zanimanje. Divje je pomela čopič na paleti in nanesla barvo na njegovo lice. Za vsako potezo, za vsako senco na njegovem obrazu je poiskala popoln barvni odsev na paleti. Včasih, ko ga je čopič požgečkal pod nosom ali po vratu, se je okajeno zahihital. »Saj ne bo dolgo,« mu je nežno rekla. Potem se je umiril, oči so se mu zapirale in z vsako potezo ga je bilo manj.

Ko se je zbudil, se mu je zdel prostor zelo svetel in čist. Slike niso bile več razmetane, nekatere so zdaj urejeno visele na zidu. Na drugi strani je medlo prepoznal portret dimnikarja in bolničarke. Hotel si je ogledati še slike zraven sebe, vendar se ni mogel premakniti niti za ped. Bil je popolnoma otrpel.

»Tale pa je videti kot en študent!« je reklo neznano dekle, ki je nenadoma stalo pred njim. Povzpelo se je na prste in radovedno strmelo v njegove oči. Bilo mu je nerodno. Potem je prikorakal moški, pograbil dekletovo roko in rekel: »Ne smeš se dotikati slik!«

»Ampak videti je tako živ!« je reklo dekle.

Vendar študentov portret še ni večen. Zato je slikarka kmalu po odprtju svoje zadnje razstave poklicala agencijo in ponovno oddala sobo s posebnim vhodom za smešno nizko najemnino.

Nanin listič

Že skoraj cel teden sem prebil na Nizozemskem. Še enkrat toliko, pa bom doma, sem se potolažil. Mogoče je res malce smešno, ker še med kupovanjem špecerije v trgovini razmišljam o vrnitvi domov. Kot da bi odšel za dva meseca ali dve leti, ne pa samo za dva tedna, ki naj bi minila, kot bi mignil. Nekoč sem vendar dosti potoval, po celi Evropi, celo v Maroku sem bil s prijatelji. A tedaj sem bil še študent, ki je poleti pač raje potoval, kot pa se v vročini ubadal z jesenskimi izpitnimi roki. Kot študenti smo vsi nenehno sanjarili o tujini. Vsi smo hoteli postati igralci, športniki, glasbeniki ali celo znanstveniki v tujini. Zdaj sem pa tukaj, na eni od evropskih univerz, na seminarju za evropske strokovnjake za biologijo. Razočaran sem nad sabo, ker se ne znam bolj veseliti tega, kar sem si nekoč tako želel. Še bolj me grize to, da sem se očitno že precej postaral, ne le zresnil, in tega si nikakor nočem priznati. Štirideset vendar ni nobena starost. Ne, to je zaradi moje žene. Pravzaprav se še nikoli nisem ločil od nje za več kot dva dni. Malo sem se moral prepričevati in se prisiliti, da sem sploh šel na ta seminar v Utrecht – če sem čisto iskren. Čeprav sem poročen le štiri mesece, sem si govoril vsak dan na poti v službo pred odhodom na Nizozemsko, to še ne pomeni, da ne morem več nikamor sam. Bolje je, da se z Vero čim prej navadiva na to, da ima vsak tudi svoje življenje, ne smeva se zapreti med ozke stene zakonskega vsakdana. Vera se je povsem strinjala z mano, a vem, da ji je bilo hudo. Kljub temu me je z neprikritim veseljem spremljala na Brnik, češ, ta seminar ti bo prav prišel, tebi in meni, gotovo boš dobil odlične reference in morda sčasoma tudi boljšo službo. Ko sva se po drugem pozivu za let v Amsterdam v naglici le bežno poljubila, nisem mogel verjeti, da je kar ni več in da je ne bo ob meni cela dva tedna. Ko sem stal v vrsti za carinsko kontrolo, sem se nenehno oziral, kakor da bi pričakoval, da bo pritekla za mano in mi dala še en poljub.

Prva dva dni v Utrechtu sem samo spal. Izrabil sem skoraj vsako prosto uro med predavanji in šel spat. Ne vem, kar s palico bi tepel čas, da bi hitreje tekel.

Tretjega dne pa sem se pri laboratorijskih vajah zagrebel, da sem delal skupaj s Slovencem – Matejem iz Ljubljane – čeprav so nas vljudno, vendar odločno spodbujali k mednarodnemu sodelovanju še skoraj pri opravljanju male potrebe. Potreboval sem stik z Ljubljano, moral sem poslušati jezik, ki sva ga govorila z Vero.

K sreči sva si bila z Matejem dovolj podobna, da sva ob večerih, ko nismo imeli kaj početi, začela pohajkovati po Utrechtu, čez vikend pa sva skočila tudi do Amsterdama. Matej me je prepričal, da sva se odpravila na štop. Počutil sem se malce neumno, a sem pristal. Matej jih je imel triintrideset, zato najbrž zanj študentska leta še niso bila tako oddaljena, kot so se zdela meni.

Šele v začetku drugega tedna seminarja sem se sprostil in se začel ozirati okoli sebe. Ugotovil pa sem tudi, da mi dnevi hitreje tečejo, če prosti čas po delu na univerzi preživljam z Matejem. Nisem imel več tako velike, že skoraj obsesivne potrebe po vsakodnevnem pisanju hrepenečih pisem Veri in pošiljanju razglednic ob vsakem odhodu v trgovino. Tako sva z Matejem pohajkovala po Utrechtu in posedala po lokalih. Pila sva kavo in pivo ali jedla mehiško in vietnamsko hrano. Enkrat sva celo kadila travo – tudi o tem smo sanjarili v študentskih letih, da bi namreč imeli nenehno na voljo mehke droge. Naslednji dan mi je bilo strašno slabo, nisem bil več vajen jutranjih mačkov, zato sem se odtlej raje odpovedal uresničevanju mladostniških iluzij.

Potem ko nama je z Matejem zmanjkalo snovi za pogovor o znanosti in karieri, sva že prešla na bolj osebne stvari. Seveda sem mu z največjim veseljem razlagal, kako sem spoznal Vero pred skoraj letom in pol, ko sem že mislil, da se ne bom mogel nikoli več čustveno navezati. Seveda bi govoril še ure in ure, a sem le opazil, da je Matej postal nenavadno molčeč. Mogoče ga pa sploh ne pustim do besede, sem pomislil, in ga takoj vprašal, zakaj je samski, ali ni bil nikoli poročen ali pa morda v daljši partnerski zvezi.

»Naj ti povem zgodbo,« mi je rekel. Naročil si je pivo in začel: »Lažje mi je to povedati kot zgodbo. Potem si lahko predstavljam, da se to ni zgodilo meni, in zato lahko govorim o tem. Torej: bil sem poročen. Pred sedmimi leti. Če poslušam, kaj pravijo o svojih zvezah drugi, bi lahko rekel, da sem bil srečno poročen. Z Nano sva se poznala še iz študentskih časov. Bila sva študentski par in potem še zakonski. Ne maram preveč obujati spominov na najine skupne čase, zato ti bom kar naravnost povedal: Nana je umrla v hudi prometni nezgodi. Bila je noseča …«

»Oprosti,« sem ga prekinil, »sploh ne pričakujem od tebe, da nadaljuješ. Tako žal mi je, a se bojim, da tega ne znam zares izraziti.«

»Saj ni več tako hudo,« me je Matej potrepljal po roki. »Nenazadnje se moram navaditi govoriti o tem. Boš tudi ti pivo?«

Prikimal sem in pomislil, da sem pravzaprav jaz tisti, ki ne more poslušati do konca te nedvomno tragične zgodbe. Sam sem Mateju seveda veselo razkladal o svojem zakonu, nisem pa hotel slišati ničesar o tuji nesreči. Nič slabega nisem pustil blizu Veri in meni, kakor da bi bile osebne tragedije nekaj kužnega, česar se tvoji možgani nalezejo ob poslušanju srhljivosti, o katerih prej niso ničesar vedeli.

»Ne bom govoril o podrobnostih,« je nadaljeval Matej in si obrisal peno z brk. »Sediva tukaj, v Utrechtu, kot dva nadebudna študentka in res bi bilo škoda govoriti o bolečih življenjskih izgubah. Po tej hudi tragediji me je začelo težiti nekaj drugega. Najin dogovor z Nano. Še v študentskih letih sva se v začetku nekega maja zmenila, da bo vsak od naju napisal, katero spoznanje je bilo zanj tako hudo, da je bil zaradi njega prisiljen odrasti. Vsak od naju je to napisal na listič in ga potem skril pred drugim. Dogovor je bil, da bova o vsebini lističev izvedela šele potem, ko bo eden od naju umrl. Mislila in verjela sva pač, da bova dolgo skupaj; celo življenje, če bo le šlo, tako da je bil za naju dogovor z lističi le malo vznemirljivejša igra. V primeru, da bi se prej razšla, pa bi vsak uničil svoj listič in drugi ne bi nikoli izvedel, kaj je bilo njegovo najhujše spoznanje.«

Pripoved o njunem dogovoru je bila zanimiva, res skoraj zabavna. To je bilo lažje kot podoba noseče Nane v razbitinah avtomobila …

»In kakšno je bilo torej njeno sporočilo, no, mislim reči, katero spoznanje je bilo zanjo najhujše?« sem nestrpno vprašal.

»Saj ravno tega ne vem!«

»Kako – ne veš? Ali ni Nana … no …«

»Ja, umrla je, ampak nisem ti še povedal, kakšen je bil najin dogovor v celoti. Zmenila sva se še to, da si ne bova nikoli povedala, kam sva skrila svoje lističe in tudi iskati jih nisva smela. Ali zdaj razumeš? Vsak od naju je napisal svoje najbolj grenko spoznanje na svoj listič in ga skril tako, da ga drugi ne bi našel. Vendar skrivališča ni smel spreminjati; listič je moral biti na istem mestu že od tistega večera, ko sva se zmenila za to bizarno igro. Po smrti enega od naju bi moral drugi sam poiskati listič. Tega se je spomnila Nana. 'Če imaš nekoga resnično rad, si z njim na isti valovni dolžini. Vedno, tudi po smrti,' je rekla. To naj bi pomenilo, da boš lahko našel listič umrlega partnerja. Mogoče ne takoj, vendar se ti bo enkrat posvetilo, v nekem trenutku boš preprosto vstal s stola ali se dvignil ves moker iz banje, polne vode, in preprosto vzel listič iz skrivališča. Strinjal sem se z njo, čeprav nisem nikoli preveč verjel v iste frekvence med ljudmi in podobne hokus pokuse. A zdelo se mi je tako zabavno; kot da bi se poigravala z usodo. Ko sva se torej v Ljubljani selila iz stanovanja v stanovanje, sta se vsa tista leta z nama selila tudi lističa. Ves čas sta bila z nama – nekje. Po njeni smrti pa … Šele pol leta po njeni smrti sem imel toliko moči in volje, da sem lahko razmišljal o njenem sporočilu. Nisem ga začel takoj iskati. Zato ker mi je preveč pomenilo. Veš, v najhujši žalosti me je osrečevala misel na to, da bom še nekaj slišal od nje, da bom dobil še nekaj po njeni smrti. Še zadnjo besedo. – Vendar lističa nisem našel! Nisem ga našel v vseh sedmih letih.«

»Ali ga še iščeš?«

»Ne. Ne bi imelo več smisla. Vse sem že preiskal, zaradi lističa se nisem hotel niti preseliti. Zdaj vem, da mi ga lahko razkrije samo še naključje. Zato sem to pustil vnemar.«

Seveda sem si takoj predstavljal sebe, kako živčno in ponorelo vsak dan iščem Verin listič. A midva nisva sklenila takega dogovora, kaj takega nama nikoli ni prišlo na misel.

»Ne,« je resno rekel Matej, »Veri raje ne pripoveduj o tem. In nikar naj ti ne pade na misel, da bi tudi vidva sklenila tak dogovor.«

Tudi sam nisem hotel premišljevati o tem niti izzivati usode. Da bi spremenil potek pogovora, sem ga vprašal, kakšna je bila vsebina njegovega lističa.

»Sežgal sem ga. Tudi to je bil del najinega dogovora. Tisti, ki bo preživel, bo svoj listič uničil, ne da bi komur koli zaupal njegovo vsebino. Zato ti ne morem povedati, kaj sem napisal. Lahko pa ti povem, da sem omenil spoznanje, povezano z nekim dogodkom v otroštvu. Zdaj ga gotovo ne bi več zapisal kot najhujšo stvar, ki se mi je zgodila v življenju, kot tisto, kar me je najbolj strlo. Zdaj, po Nanini smrti, ne mislim več tako.«

Matejeva zgodba mi ni dala miru. Najbrž sem pozno v noč razmišljal o njej. Celo sam sem se poskušal spomniti, kam vse bi Nana lahko skrila listič. Vendar je imel Matej prav: listič bo našel samo po naključju ali pa nikoli. Sanjaril sem o tem, kako bom Veri, kljub Matejevemu opozorilu, povedal to zgodbo. A dogovora vseeno ne bova sklenila, sem se odločil. Kaj, če bi nama prinesel nesrečo?

Pa je le prišel petek, dan vrnitve v Ljubljano. Z Matejem sva si večer prej na poslovilni zabavi evropskih biologov privoščila malce več piva kot ponavadi – jaz seveda od veselja, ker sem vedel, da si bova z Vero kmalu padla v objem. Zjutraj sem se sam od sebe zbudil ob pol šestih. Telefoniral sem Mateju v sobo in čez pol ure sva že bila v taksiju na poti na amsterdamsko letališče Schipol.

Med poletom sem komaj kaj utegnil poslušati Mateja, štel sem že skoraj minute do pristanka na Brniku, vendar sva si le utegnila izmenjati naslova in telefonski številki.

Na Brniku je Matej vzel taksi. Še zadnjič je rekel, naj ga le kdaj pokličem, da bova rekla kako ob pivu. Odsotno sem mu prikimaval in z očmi iskal Vero med tistimi, ki so čakali potnike. Potem sem zagledal njene starše. Videti sta bila tako izčrpana in tako resna, da me je zmrazilo.

***

Mislim, da sta pretekli že skoraj celi dve leti od Verine smrti. Hiša, v kateri sva nazadnje stanovala skupaj, je že porušena. Še dobro. Sam sem se takoj po pogrebu preselil v dolgočasno in puščobno dvosobno stanovanje v stolpnici. Tako kot nekoč Matej tudi jaz dolgo nisem maral govoriti o njeni smrti. Še manj pa o tem, kako sem še dva meseca po njeni prometni nesreči zaman upal, da se bo le zbudila iz globoke nezavesti. Tudi če bi se zbudila, so mi povedali zdravniki, ne vemo, kako bo z njo. Zagotovo pa ne bi nikoli več govorila. Njena morebitna nemost me sploh ni skrbela. Vedel sem, da bi bil molk po njenem dokončnem odhodu oglušujoč …

V začetku lanskega maja mi je nepričakovano pisal Matej. Bil sem zelo presenečen in v svoji tedanji otopelosti celo vesel. Čudil sem se sam sebi, da ga v vseh tistih najhujših mesecih po Verini smrti sam nisem nikoli poklical. On bi me najbrž znal potolažiti najbolje od vseh – kolikor je v takih trenutkih sploh mogoče govoriti o kakršni koli tolažbi. Pa sem bil le prešibek, še za tolažbo. In – če sem iskren – malo sem mu zameril, ker mi je takrat na seminarju v Utrechtu povedal tisto morbidno zgodbo, ki se je nekako vtihotapila tudi v najino življenje z Vero.

S tresočimi rokami sem odprl Matejevo pismo:

»Dragi prijatelj! Neki bivši sošolec z biologije mi je povedal, kaj se je zgodilo z Vero. Tako veš, da sem seznanjen s tem in da ti ni treba ničesar razlagati. Nisem te hotel klicati prej, mislil sem, da potrebuješ mir in čas za vsaj prvo fazo žalovanja. Iskreno rečeno – ne bi ti znal pomagati. Ne bi ti imel kaj reči, tako kot ti v Amsterdamu nisi imel besed, ko si slišal o Nanini smrti. Žal si v žalosti ne moreva biti brata: najini bolečini sta si preveč podobni.

Ali se spomniš dogovora med mojo pokojno ženo Nano in mano, o katerem sem ti pripovedoval v Amsterdamu? Prepustil sem se naključju in našel listič. Bil je skrit v indijski denarnici, ki mi jo je nekoč podarila. Listič je sešila v notranjost, zato ga tako dolgo nisem mogel najti, čeprav sem ga ves čas nosil s seboj!

Iz srca ti podarjam njeno sporočilo.«

Pograbil sem kuverto in izvlekel porumenel listič, iztrgan iz navadnega črtastega zvezka. Predstavljal sem si Nano, kako v študentski sobi tlači listič v skriti predal denarnice in med šivanjem nemirno posluša korake na hodniku, v strahu, da je Matej ne bi presenetil.

Zajel sem sapo. Razgrnil sem Nanin listič, ves nemiren, da bom končno tudi jaz smel izvedeti, katero spoznanje je bilo zanjo najbolj grenko:

»ODRASLA SEM V TRENUTKU, KO SEM IZGUBILA ZAUPANJE. TOREJ JE BILA ZAME NAJHUJŠA IZGUBA VERE. TVOJA NANA.«

Hoja po kamnih

Tisti dekleti sta dan za dnem stali tam ob kamniti ograji na robu igrišča ali pa posedali s spodvitimi nogami. Nenehno sta se pogovarjali, sicer ne vem o čem, ker sta bili predaleč, da bi ju lahko slišal, se pa še zdaj spomnim, kako sta odpirali usta in krilili z rokami, v katerih sta vedno držali cigarete. Govorili sta ure in ure, meni se še žoge ne bi ljubilo brcati po več ur skupaj. Nista bili od tukaj, zato ju ni bilo mogoče zgrešiti. Tudi oblečeni sta bili drugače. Tako kot so bili oblečeni drugače vsi ljudje, ki so hodili v bife pri železnici, ki mu moja mami pravi: zadnja rupa na sviralu, ati pa pravi: o tem se zdaj ne bomo pogovarjali. Nekega dne sta me opazili, čeprav sem vztrajno gledal stran, da si ne bi mislili, da prikrito opazujem starejša dekleta. Pa saj največkrat sploh ni kaj videti. Onidve sta jih imeli gotovo več kot šestnajst, tista rdečelasa bi lahko bila celo polnoletna. Ko sem ju ponovno pogledal, samo tako s kotičkom očesa, sem videl, da sta mi čisto zares mahali, in tista mlajša (in tudi lepša) blondinka mi je pomignila, naj pridem bližje. V zadregi sem se ozrl k fantom, ki pa so bili čisto zatopljeni v tisto neumno odbojko. Skomignil sem in s prstom vprašujoče pokazal nase. Obe sta navdušeno kimali in se mi smejali.

Tako sem zakoračil v visoko travo.

»Živjo,« rečeta v en glas.

Ta rdečelasa s čeladasto odrezanimi lasmi na čelu in z zelo črno obrobljenimi očmi bi jih res lahko imela osemnajst. Pa še dolgo obleko iz džinsa ima, takšno, kakršno bi še pred petimi leti morda oblekla moja mami, a zdaj je že prestara za to. Blondinkini lasje so speti v čop. Oči ima pa lepe, čeprav nima nič tiste maškarade na trepalnicah. Oblečena je popolnoma v črno, črne tesne hlače in črno tesno srajco, ki jo malo vleče narazen pri gumbih na prsih, še njeni uhani in superge so črni.

»Jaz sem Tadeja, Taja za prijatelje, ta zraven mene pa je Nina,« se mi predstavi blond darkerica in stegne roko. Nikoli mi še nobena ni dala roke. Njeni nohti so dolgi in tako hudo špičasti, kot da bi padla iz Animal Planeta. In pobarvani bleščeče črno z živo rdečimi pikicami. Me prav zanima, kako si je to naredila.

»No, fant, daj roko še prijateljici Nini, saj ne grize in ne praska,« reče Nina, ki očitno rada razkazuje svojo polnoletnost, in Tajo sune pod rebra tako, da jaz ne bi videl. Pa sem videl.

Ko še enkrat stegnem roko, se mi že kar zdi, da sem brez napovedi odrastel.

»Daj, usedi se k nama na ograjo,« reče Taja.

Stopim samo korak bližje. Taja smrdi po cigaretah, ena pa tudi po pivu, samo ne vem, katera.

»Kaj pa se igrate tam?« vpraša rdečelasa Nina – šele zdaj vidim, da ima nad očesom veliko brazgotino. Ker ni fant, mi ni jasno, kje jo je staknila. Moja mami bi jo že vprašala, kaj se ji je zgodilo, jaz pa ne bom.

»Jaz nič,« rečem. »Naveličal sem se odbojke.«

»Kaj pa rad igraš?«

»Nogomet pa hokej na travi. Pa vidve?«

Taja in Nina se ubrano nasmehneta. Pravita, da nič ne igrata. Niti v šoli ne, dokler sta še bili v šoli. Telovadba v šoli je takooo dolgočasna in tisti dresi takooo zoprni. Najraje sta kadili pred šolo, kar sicer ni rekreativno, ubije pa te tudi ne.

»Vidve nista od tukaj? Nista z naše šole?« previdno in neumno vprašam, tako kot bi znala moja mami.

»Neee, kje pa!« zamahneta z rokami. Sploh nista z nobene šole več. Tudi doma nista nikjer več. Tukaj, v našem kraju sta kar tako, ker poznata nekaj frendov. No, preden sta prišli, nista poznali nikogar, zdaj pa jih poznata že kar nekaj.

»Kdaj pa se vrneta?« ju zaskrbljeno vprašam.

»Nikoli,« odločno reče Nina. »Jaz že ne.«

»Tudi jaz ne,« ji pritegne Taja.

»Pa ti bi še lahko šla nazaj,« ji ugovarja Nina. »Ej, stara, ti še nisi potonila. No, dokler nisi srečala mene.«

»Pa saj ne gre za to, Nina! Sama sem hotela. Bi že našla koga za špricat.«

»Vem, Taja, ampak, lahko jim samo tako rečeš, štekaš?! Lahko jim naložiš, da si se rešila slabe družbe, pa boš dobila samo ukor. V najslabšem primeru boš morala zamenjati šolo.«

»Ne bom zamenjala šole, pa če bi me s konji vlekli!« je Taja povzdignila glas. Rad bi ji bil povedal, da ji gotovo ne bo treba zamenjati šole. Vse bo prav, Nina bo že vedela, saj je starejša.

»Kaj pa zdaj počneta? Mislim, če nič ne telovadita?« ju vprašam.

Nina in Taja mi pokažeta cigarete v roki, takrat opazim, da je večina Tajinih nohtov pravzaprav polomljena, in se režita ko pečeni mački.

»Pa še kaj?« ju smeje se vprašam.

»Valjda,« reče Nina in mi skrivaj in samo za desetinko sekunde pokaže srebrno tablico. Po njenem šuštenju ugotovim, da so tablete.

»Pa ne da sta bolni?« se delam začudenega, kot se zna moja mami, ko bi rada izvedela več, kot je treba.

»Ja, na neki način pa sva res!«

»Pol ne gresta več domov? Bosta kar tukaj, v našem kraju?«

Pravita, da bosta še nekaj časa tukaj. Potem pa gresta v Zagreb. Pa ne za dolgo, ker gresta naprej v Italijo in v Grčijo. Z ladjo! Ali pa v Španijo in naprej v Brazilijo. Samo najprej morata dobiti še potne liste. Mogoče pa bi šli kar brez njih. Nujno morata v tujino. Če ju morda že išče mednarodna agencija Interpol, se jima pač splača, da sta v tujini. Kar sta povedali, se jima zdi blazno smešno.

»Kaj pa je to, Interpol?« vprašam.

»Turistična agencija! Za bolnike!«

Potem se spet režita. To mi je všeč!

»Tu čez vodo lahko gresta,« rečem.

»Čez kakšno vodo?« me vpraša Taja, ki si vedno ugaša čik na podplatu, z drugo roko pa že sega po škatli cigaret.

»Tu za igriščem je reka,« rečem.

»To se reče tam, za igriščem, ne tu,« sitno pripomni Nina in se potem takoj razposajeno zahihita.

»Mater si pametna,« ji reče Taja. »Tamal, a boš čik?«

»Če gresta tam čez vodo, prideta čez mejo brez potnih listov,« važno rečem. »Če vaju zanima.«

Dekleti se spogledata in potem navihano pomigneta proti meni, kakor da bi hoteli reči, da sploh nisem tako neumen.

Nina se nagne zelo blizu k meni. Ona je tista, ki smrdi po pivu. »Kako pa misliš, da bova prišli čez?«

Še preden izbruhneta v tisti njun krohot, se jima z obrazom ravno tako približam in tiše rečem: »Na enem delu je voda samo do kolen – če znaš hoditi po kamnih.« Še sam nisem vedel, da sem si zapomnil vse, kar sem nedavno prebral o beguncih, ki iščejo azile po svetu. Ampak sem pozabil, kje bi bil kakšen azil v Avstriji, sicer bi jima še to povedal. Čeprav vem, da se moj ati o tem zdaj že ne bi pogovarjal.

»Saj je kar simpatičen, kljub tej butasti frizuri,« je rekla Nina Taji. Prvič sem slišal, kako dekleta govorijo o nas, kadar nas ni zraven.

»Pridi sem, no,« mi je zaupno pomignila in me potegnila k sebi. »A boš enega potegnil?«

Pojma nisem imel, o čem govori. »Ne bi, hvala.«

»Ne bi, hvala,« se je spačila Nina. »A slišiš ti njega, kako je vljuden. A je tvoj foter dohtar? Kakšen zafukan politik?«

Taja je potegnila iz torbe zelo debelo zvito cigareto, ki je malce spominjala na dedkove smotke iz starega tobaka.

»A je to tobak?« sem se razveselil, da sem le nekaj prepoznal.

»Ja, tak dišeč tobak, pomešan z indijskim čajem,« je rekla Taja.

»Ma, ne mu dajat domačice,« je nenadoma nestrpno rekla Nina. »Imaš ti sploh deset let?«

Kaj takega – bil sem že krepko čez to starost.

»Prav, frajer, pridi sem, k meni,« je rekla Taja. Potegnila me je na tla, tako da smo vsi trije obsedeli, naslonjeni na kamnito ograjo. Dobil sem občutek, da se skrivamo.

»Jaz ne kadim cigaret,« sem rekel. »Ni zdravo.«

»Prav delaš! Ampak to ni cigareta.« Taja je tako močno potegnila debelo smotko, da je kar zažarela in zaprasketala na koncu. Potem je moj obraz zajela v svoje dlani, da sem kar zazijal od presenečenja in vznemirjenja. »Potegni,« mi je tiho rekla, razprla svoja usta in jih tesno prislonila na moja. Začutil sem grenak okus dima, ki mi ga je pihala v usta. Ko mi je začelo zmanjkovati sape, sem vdihnil.

»Tako, zdaj pa drži,« je rekla Taja in me takoj spustila, tako da nisem vedel, kaj naj držim. Zakašljal sem.

»Nič hudega, to je bil globok dim,« se mi je zasmejala in me rahlo tolkla po hrbtu, pri čemer so se njene drobne prsi tresle pod napeto srajco.

»Gumbi na srajci ti popuščajo,« sem rekel in spet sta obe prasnili v smeh.

»Mu že špila. Pridi še k meni na en dim,« je zarotniško rekla Nina in potegnila. Odprl sem usta in pustil, da njena usta vame puhajo sladkasto kisel dim, točno takšen kot vonj, ki je vel izpod njenih pazduh. S svojim jezikom je potipala mojega in mi ga potisnila nekam v grlo, kar je bilo nekako povezano s kajenjem debele smotke.

Ne vem, zakaj sem bil do desetih zvečer na igrišču. Slišal sem njuno hihitanje in videl, da sta si včasih dajali dim z jeziki, pa ne vem več, ali se je to zgodilo ob ograji na robu igrišča ali pa sta takrat stali na kamnih v vodi. Rekel sem, da sem zaspal za nekaj ur na kamniti ograji, a je mama vedela, da to ne more biti čisto res. Pa nisem vedel, kaj je bilo čisto res. Na koncu je ati, hvala bogu, rekel, da so to moje zadnje počitnice pred srednjo šolo in naj mi bo, saj ne bom več dolgo otrok, in da se o tem ne bomo več pogovarjali.

Kajti nenadoma sem vedel preveč. Kot filmski junak, ki mora v dolgem vročem poletju sam razrešiti primer umora.

Ko sem že mislil, da sta Taja in Nina le odšli domov na svoje lastne šolske počitnice, sem ju vročega poletnega večera zagledal na Glavnem trgu. Obnašali sta se kaj nenavadno. Nina, ki je imela rdeče lase spete v čop, je v svoji dolgi in široki obleki klečala na pločniku, tako da so ji mimoidoči po nesreči pogosto stopali na rob obleke, in bezala po tleh. Tokrat je bila tudi Taja na debelo našminkana, s črno obrobljenimi očmi, z zarisano piko nad levo ustnico, s črno barvo na ustnicah in s črno ovratnico z neti. Ker nista bili nikjer doma, sem se spraševal, kje hranita vse te grozne modne reči. Taja se je sklonila in poskušala, z nepogrešljivo cigareto v ustih, nekaj dvigniti ali izvleči iz tal. Vlekla je in vlekla, dokler ni omagala, zacepetala in tako na glas rekla »pizda«, da sem še jaz slišal na drugo stran ulice.

Tedaj sem vedel, kaj počneta. Pohitel sem na drugo stran ulice.

»Zdaj pa še ta,« je sitno rekla Nina, ko me je zagledala.

Odtrgal sem dolgo in upogljivo šibo iz grma ob pločniku, vzel žvečilko iz ust in jo dobro prilepil na en konec. Počepnil sem nad rešetke na tleh. K sreči luknja ni bila globoka, tako da sem s šibo brez težav dosegel dno, pritisnil tisti konec z žvečilko ob tla in prvi kovanec se je že prilepil. Pomembno sem izvlekel šibo in jo pomolil Taji, ki je odlepila kovanec in ga občudujoče vrtela med prsti, na katerih zdaj ni bilo več dolgih nohtov.

»Daj še, daj še – glej, tam, na robu je še en papirnat!« se je razživela Nina.

Ko sem ponovno potisnil palico skoz rešetke in segel k zakladu na tleh, sem trepetal od zadovoljstva.

Obredli smo vse rešetke na Glavnem trgu, pri najgloblji luknji smo uporabili dve palici, ki smo ju zvezali z Nininim trakom za lase. Na koncu smo zbrali za dve rundi in pol. Nisem vedel, koliko je to, a sam bi bil gotovo zadovoljen tudi s pol runde. Vsaka na eni strani sta me prijeli pod roko in ko sem na drugi strani ceste zagledal zoprnega sošolca Marka, mi je od veselja in privoščljivosti prišlo – kar koli že to pomeni. Toda potem sem med njunim prijemom skoraj zaledenel.

»Kaj je zdaj, tamal, zdaj pa te bova morali vleči naprej ali kako? Saj si ti zaslužil ves ta keš,« je rekla Taja.

Pokimal sem in se vdal v usodo, ki me je za počitnice zvlekla v – zadnjo rupo! Še dobro, da smo odšli sedet na poletni vrt za gostilno, tako da me z ulice nihče ni mogel videti. Pili pa smo pivo. Jaz sem sicer naročil dva deci radenske, jagodnega soka mi nista pustili naročiti, ker se jima je zdelo škoda tako težko in zvito prisluženega denarja za potratno drago pijačo, pri njiju pa sem srkal le peno. Od pene se namreč še ne napiješ do nezavesti, so mi povedali doma. In res nisem bil nič drugačen ko ponavadi, čeprav sem pristal v središču stvari, o katerih se pri nas niti pogovarjamo ne, le dima iz Tajinih ust sem si poželel. Nekako sem si obetal, da bomo ob prvem mraku spet razdrli kakšnega z jeziki, vendar sem se uštel.

Vsega je bil kriv tisti trebušasti kitarist. Ko je stopil na vrt rupe, se je neumno oziral po praznih mizah in potem prisedel k nam, skupaj s prijateljem Bilijem, ki naj bi skrbel za luči. Kitarist, ki to sploh ni mogel biti, saj je imel tako ogromen trebuh, da z rokami ne bi mogel doseči kitarskih strun, se je predstavil za Johna, rokerja.

»John de roker,« je rekel in za hip dvignil temna očala, pod katerimi so se skrivale mišje oči.

»Roker, valjda ja,« je posmehljivo rekla Nina.

Toda Taja mu je dala roko in roker se je takoj usedel k njej, pri čemer me je tako odrinil, da sem na koncu obsedel med njim in Bilijem, ki je smrdel po brivski peni, prepojeni s šnopsom.

»Saj zdaj res nisem več roker,« je zaigrano žalostno dodal John. »Kaj boste pa pile, punce? Viski, vodko, kampari, martini, vermut? Daj, Bili, skoči naročit, pa kakšen sokič za otročka.«

»Nisem otrok,« sem vzkipel, saj sem ga že tako sovražil, da sem se še komaj obvladoval.

»Kakšen otrok, vendar, to je moj bivši mož,« je že regljala Nina. »Sicer pa bom vodko pa zraven pivo za zalit.«

Taja je naročila isto, rokerja sta pila viski, jaz pa sem se kujal ob sokiču.

»Kaj pa pol špilaš?« je vprašala Taja.

»Kitaro,« je pomembno odgovoril John in otresel cigareto, pri čemer je pokazal svoj pečatni prstan. »Solo kitaro sem žgal v rok bendu VIS Tigri, pa od tega ni keša, od tega je samo veselje do glasbe, saj veš, ko pa imaš enkrat petintrideset let, je konec veselja.«

»Torej sploh nisi več v roku?« je vprašala Nina.

»Ostal sem v glasbi. Zdaj sem v komerciali, saj veš, Vesela Irena in estrada pač. Včasih še vzamem kitaro v roke, če je treba vskočit, sicer pa furam samo še biznis, marketing.«

»Eh, marketing,« sta rekli Taja in Nina v en glas. »To ni nič, bulšit je to.«

»Od roka se ne da živeti, nikoli nisem dobil ničesar na špil, tu pa pade honorarčič že na gasilski veselici na vasi. Še čez mejo nas vabijo …«

»Pade, pade,« se je prvič oglasil lučkar Bili in nagnil kozarec.

John je pomignil za novo rundo. In dekleti sta se hihitali vse bolj in vse večjim neumnostim.

»Daj, no daj, kdo pa posluša estrado? Sami kmetje,« je rekla Taja. »Jebeš denar, jaz tega ne morem poslušat!«

»Jaz sem tudi menedžer,« je takoj pristavil John.

»Tudi, tudi,« je kimal lučkar.

John se je nagnil k Taji, tako da jo je čisto zakril s svojim ogromnim telesom. »Menedžer za mlade pevke, zelo mlade in zelo talentirane.« Preko njegovega hrbta sem videl le, kako je pred Tajinim obrazom pomel s palcem in kazalcem.

Taja se je skremžila od vodke in zamahnila z roko.

»Mi ne verjameš? Kvalitetna zabavna glasba, to je moje področje. Good music, my kind of music. A ti kaj poješ, mala?«

Taja je odložila pivo, pomislila in rekla: »Saj sem nekoč res pela v pevskem zboru!«

Bili me je s komolcem zarotniško sunil pod rebra, upognil desno pest, kot da bi nekaj prijel, in pomigal z njo gor in dol pred usti. »Ta lepe pesmice za tičke!«

»Ja, prvi in drugi glas, oboje mi je šlo,« je navdušeno nadaljevala Taja. »Meni je všeč samo Hot Stuff od Donne Summer. To je dobra estrada.«

»To je to! Vroča stvarca! To mi iščemo, tamala.« Zdaj je John svojo ogromno šapo prestavil z naslonjala stola na Tajina ramena. Z drugo pa se je potrepljal po velikem trebuhu, češ da ga je dobil od menedžerske plače.

Ko so naročili novo rundo, sem naglo vstal, rekoč, da moram na stran.

»Ti se kar pojdi igrat, dete, na stran,« je debeli kitarist zaklical za mano.

»Pa igračko pospravi za sabo, na eno ali drugo stran,« je dodal smrdeči lučkar in ko sem že bil v kabini, saj si pred gostilniške pisoarje nisem upal, sem lahko še nekaj časa slišal rezgetajoč smeh deklet. Moj straniščni opravek se je podaljšal, saj mi je postalo še slabo in tisto, kar sem kozlal, je imelo nadvse podoben okus pirovski peni, ki se je tistega večera nisem več branil. A čim sem stopil iz kabine in odprl pipo, je ko rdečelasa furija pritekla Nina, me pograbila za roko in rekla: »Bežimo!« Kar povlekla me je za sabo, še pipe nisem utegnil zapreti. Hotel sem ji reči, da je vendar vdrla na moški vece, a sem ugotovil, da sva že zunaj. Takrat me je za drugo roko prijela še Taja in tedaj sem že vedel, da tečemo za življenje. Ustavili smo se šele pri kamniti ograji ob igrišču. Nejasno sem pomislil na dim iz debelih smotk, ko me je Nina živčno obrnila k sebi: »Tisti kamni …«

»A za čez vodo?« sem vprašal, ponosen, da mi je tokrat hitro potegnilo, o čem teče beseda.

Ko sta bili le še lučaj od drugega brega druge države, me je Taja poljubila, ne da bi bila posredi kakšna smotka. Nič ni bilo z vdihavanjem dimov, ker je bil vsega kriv tisti kmetavzarski roker z debelim trebuhom, ki je imel v velikanskem stranskem žepu hlač, na tisti strani, kjer je sedela Taja, tanko listnico. Ne verjamem, da bi kdaj naredila pop kariero, ker je komad o vroči stvarci, edini komercialni komad, ki ji je tako všeč, da bi ga pela, v bistvu že narejen. No, John pa se bo vsekakor moral dogovoriti za kak špil več, da si povrne ukradeni denar.

Vedno nosim volneno kapo in se sploh manj kažem, za vsak primer, če bi bila kitarist in lučkar na špilu v našem malem mestu. Ob večerih čepim na drugi strani kamnite ograje in vlečem smotko. Še pred koncem tistih počitnic sem izgubil svojo prvo ljubezen. Morebiti se še kdaj vrne. Že drugič nisem izdelal letnika srednje šole, pa tudi tretjič ga ne bom. Starše zanima, ali bi se morda prepisal na kakšno lesarsko, toda kaj lahko storijo, če pa se zdaj ne bom pogovarjal o tem. Seveda sem vedel, kako se stopa po kamnih, da prideš čez reko, ne da bi si zmočil noge nad koleni! Tisti veliki kamen je prvi. Potem sta dva manjša, spolzka, stopaš naravnost: leva, desna. Tudi na drugem drsi, a nič hudega, ker tu voda komaj seže čez gležnje. Tretji kamen je velik, četrti, malo bolj na levi, je skoraj na površju, a je treba skočiti. Če zgrešiš na levo, padeš v globok tolmun, če na desno, si polomiš prste na nogah. Naprej pa tako rekoč samo še stopaš s povprečno dolgim korakom: ena, dva, ena dva, hop z obema nogama naravnost, ena dva in ena – si na drugem bregu! Nina in Taja sta si to ponavljali, nenehno, preden sta se njuna glasova izgubila v temi in šumenju reke. Naučili sta se. Toda eni od njiju se ni posrečil hop z obema nogama. Jaz pa ne igram več nogometa, ampak se v Rupi grem polaganje rok.

MAMA, ZDAJ SE NAM VSEM MEŠA

Bila je tam na obrobju mesta. Že ob treh popoldne je bila na veliki zelenici, ki so jo nenehno gazile občinske proslave, potujoči cirkusi in nogometne tekme tretje lige. Enkrat na leto v vročem avgustu pa tombola. Še nikoli ni zamudila tombole. Sleherni avgust je preživela v svojem mestu. Tudi vse druge mesece je preživela v svojem mestu, a ti niso bili tako pomembni. Obžalovala je, ker se ni spominjala svojih prvih obiskov tombole, ko so jo starši kot otročička še nosili v naročju in jo pitali z lepljivo sladkorno peno. Njen prvi spomin je segel šele v tretje ali četrto leto starosti, pa še ta je bil zelo zožen in zabrisan. Štiriletna punčka sploh ni slišala, kdo je dobil terno, kdo avto in kdo dvodnevno taborjenje v koči na bližnjem Negovskem jezeru. Ostal je le en sam kratek pogovor; ko ji je čevapčič padel na tla, mama pa ga ni hotela pobrati, zato je zajokala. In mimo je prišla tista starejša ženska s psom, učiteljica klavirja, in rekla: »Saj je prevroče za otroka.« Njena mama jo je spustila iz naročja, kakor da bi bila pozabila nanjo, brcnila v prašni čevapčič na tleh in zasikala učiteljici: »Jebenti.« Vendar se je Mija, ki je stala na obrobju mestne zelenice in čakala, da redarji snamejo verigo in sprostijo vhod na tombolo, zdaj tega spominjala precej drugače, zdaj ji je ostal le občutek privzdignjenosti v maminem naročju, ki ga je spremljal en sam stavek: »Saj je prevroče za otroka, jebenti.«

»Kaj pa ti čakaš, Mija?«

Začudeno je pogledala redarja, ki jo je ogovoril. Pristopil je Mirko, bivši sošolec iz osnovne šole. Ko se ji je približal, je bil videti zelo visok, previsok za Mirka, ki je pristal v poboljševalnici, ker je pri malici sežigal plastične skodelice. Nihče ni prav vedel, zakaj je to naredil in zasmradil vso jedilnico, vsi pa so vedeli, zakaj so vse šole v občini vpeljale kovinski jedilni pribor.

»A misliš, da boš ti kaj zadela?« je vprašal Mirko in uprl roke v bok, tako da se je pokazal težek šop ključev za pasom.

Mija je stopila korak nazaj. Potem so se starši preselili v drug kraj, kjer nihče ni vedel, da je njihov sin požigalec plastike. Zdaj se je vrnil v mesto in postal redar. Neotesan redar.

»A boš kar tiho ali kaj? Pa ne da si me pozabila? Jaz tebe nisem.«

»Mirko si,« je rekla Mija in stopila še za korak nazaj, ko si je Mirko snel masivne ključe od verige.

»Če želiš, te spravim noter zastonj, ti pa boš dala za pivo.«

»Ni treba, dobila sem štiri brezplačne karte.« Zdaj je že obžalovala, da se je zapletla v pogovor z njim.

»A res? Štiri?« je vprašal Mirko. Oči so se mu razširile. »Ne me jebat.«

Zdelo se ji je, da je povedala preveč, čim je odprla usta.

»Delala sem,« je osorno rekla.

»Delala, delala!« Mirko je zažvižgal skoz zobe. »Jaz pa sem slišal, da si v večerni šoli.«

»Saj sem,« je rekla Mija in nestrpno pogledala na uro. Zdelo se ji je nezaslišano, da jo pri petindvajsetih letih zaslišuje najbolj zabit sošolec iz osnovne šole, sama pa ga ne zna zatreti.

Potem je Mirko le začel odklepati verigo in ji pojasnil, komu mora pokazati karto, kar je bilo sicer čisto odveč.

»Mija, slišal sem, da tudi večerne nisi naredila.«

»Preveč slišiš,« je rekla Mija in naglo stopila k ženski, ki je trgala karte, vendar ji je požigalec Mirko tesno sledil.

»Zdaj moram oditi,« ji je rekel za hrbtom, kot da bo pogrešala njegovo družbo. »No, kako, te potem jaz povabim na pivo?«

»Sem že zmenjena s prijatelji,« je rekla Mija.

»Tudi prav. Pa glej, da boš letos zadela kaj pametnega,« je pristavil Mirko, vendar je Mija že hitela v središče dogajanja, ne da bi se obrnila.

Hodila je med stojnicami, občudovala pisane barvne odtenke sladkorne pene, nove igre na srečo in prepoznavala svoje someščane. Bilo je zelo veliko otrok, vsako leto je bilo na tomboli več otrok, mogoče tudi zato, ker je Mija rasla, zato je bilo vse več tistih, ki so bili mlajši od nje – to bo že vedela, saj nikoli ni zamudila nobene tombole v mestu. Ko njeni starši niso več marali v gnečo, je šla na tombolo s svojim razredom, s sosedi, z bratom, s sorodniki in potem s prijateljicami. Mama nikoli ni marala njenih prijateljic in vse bi naredila, da to mesto ne bi videlo njene hčere v slabi družbi. Zato se je zgodilo tisto strašno, ko ji je mama dve leti zapored prepovedala obisk tombole in se ji je Mija morala iztrgati iz primeža in pobegniti iz stanovanja in teči proti zelenici na robu mesta, kjer se je olajšano stopila z množico. Mija se nikoli ni uklonila, čeprav ji je mama prvo leto prepovedi rekla, da so njene prijateljice prasice pri trinajstih, drugo leto prepovedi pa ji je primazala dve krepki in ji v solzah rekla, naj le pazi, da na tomboli ne bo zadela kakega pankrta. Vendar se je Mija trdih let prepovedi spominjala drugače, ostal ji je en sam stavek: »Da te ne bo kaj zadelo med noge, prasica pri trinajstih.«

Zdaj je bilo vse to mimo in Mija je lahko šla, kamor se ji je zahotelo. Žal je bila tombola samo enkrat na leto. Dobro pa je bilo vsaj to, da v vseh triindvajsetih tombolskih dnevih, kar jih je doživela Mija, ni niti enkrat deževalo. Zato se je v avgustovski vročini zadovoljno sprehodila do šanka in si naročila veliko točeno pivo. Ko je prijela v roko plastičen tombolski kozarec ledeno mrzlega piva, je čisto ob svojem ušesu zaslišala:

»To pa ni prav. Zdaj pa kar sama – a se nisva zmenila za pivo?«

Zdrznila se je ob glasu požigalca plastike. Še preden se je obrnila, je vrgla zmečkan denar na šank, s prstom odstranila odvečno peno in se poskusila izmuzniti. Mirko jo je prijel za nadlahtnico.

»Pusti me, polila bom!« je zasikala Mija in se mu iztrgala.

»Kje pa so tvoji huligani?« je vprašal Mirko s posmehljivim izrazom dobro obveščenega redarja.

»Imaš premalo dela, kaj?«

Pa se zažgi, je sama zase končala misel.

Potem se je usedla na tla, v senco, ki jo je metal velik šotor, v katerem je bilo postavljeno ozvočenje in vsi tisti ljudje, ki so pozno zvečer izbirali srečne dobitnike velikih vsot denarja, avtomobilov, taborjenj, štedilnikov, pralnih strojev in več ton premoga. Nekateri dobitki so bili brezvezni, toda vsakega je bilo mogoče prodati. Tako je rekla vsako leto tudi svoji materi: če dobim pralni stroj, ga bom pri priči prodala in, če je treba, tudi zapila. Seveda Mija ni nikoli ničesar zadela. Kar pa ni bilo nič hudega, saj večina ljudi ni dobila ničesar, razen glavobolov, zadetkov med noge, modric in obetov za drugo leto. Toda letos bi bilo lahko drugače, je premišljevala Mija v senci s pivom v roki. Letos ji je vse kazalo dobro. Čeno je že na novoletnem žuru pustil tisto kravo Jasno zaradi nje. Sicer je tudi šolo pustil zaradi nje, a Čeno je znal početi toliko stvari tudi brez šole. Bil je iznajdljiv tako, kot je bila sama – zato je letos tudi dobila dobro plačano začasno delo nekaj dni pred tombolo. In mogoče ga bo dobila tudi naslednje leto, če bodo le pozabili, da je dvakrat zamudila v službo in še večkrat prišla okajena. Bila pa je pridna, najbolj vestno je zlagala vstopnice in žigosala srečke, še za štetje in pakiranje se je sama prijavila in delala nadure. Letos bi moralo biti drugače. Vsakomur enkrat posije sonce, je pred tremi dnevi rekel Čeno, ko si je Mija odpela nedrček in so se iz njega usule srečke. Jebenti, da je res, je rekel Čeno in naglo zagrnil zavese svoje kletne sobe. Seks med obetavnimi srečkami je bil vse kaj drugega kot plazenje po dvoriščih gostiln, kjer sta kradla zaboje s flašami in jih potem prodajala za fičnike. Vsa ta opravila za fičnike, je razmišljala Mija v senci, vse to je zapravljanje časa, pa še neumno se počutiš, če te dobijo. Če te dobijo zaradi takih malenkosti, ti resda nič ne morejo, a ta nič opravijo zelo dobro in si vzamejo pravico, da te oštejejo.

Mijino tuhtanje je pretrgala lahna brca v njen podplat. Zdrznila se je in nad sabo zagledala Čena. Vstala je in mu planila v naročje. Prijel jo je za roke in jo rahlo zadržal.

»Imaš?« ji je šepnil v uho. Čeno jo je pogosto rahlo brzdal. To jo je pomirjalo, saj se ji je zdel tako premišljen.

Pogledala je torbo s srečkami in zarotniško pokimala. Šele takrat je za njegovim hrbtom zagledala neznanca, ki sta dobila zastonjski karti.

»To sta Izo in Tina. Izo je hodil z mano v večerno.«

Ko je Mija na kratko pokimala Tini, jo je prešinilo, da jo pozna, da od nekod zelo dobro pozna te rumenkaste pegice na obrazu. Pegastih ljudi ne pozabiš.

»Kaj pa je?« je Čeno vprašal Mijo. »Pet litrov vina imata s sabo in Tina ima kasetar, da bomo imeli svojo musko.«

»Saj nisem nič rekla. Super je!« se je nasmehnila Mija.

Potem so vsi posedli okoli pletenke vina, Izo in Čeno pa sta tiščala kasete v razglašeno mašino in jih nenehno menjavala.

»A si ti iz mesta?« je vprašala Tina.

»Seveda,« je kratko odvrnila Mija.

Ko je Tina šla na stranišče, Izo pa je brskal po kasetah v svojem nahrbtniku, je Čeno objel Mijo in jo tiho vprašal: »A imaš kaj proti, ker sem njima dal brezplačni karti?«

»Ne,« je šepnila Mija. »Samo … meni se zdi, da je ta Izotova baba sestra od Mirka.«

»Pa kaj potem? Kaj nas briga ta Mirko?«

»Se ne spomniš? Mirko je vendar tisti požigalec plastike,« je šepnila Mija.

»In kaj potem?«

Ker je Tina ravnokar stopila iz plastičnega tombolskega stranišča in si zapenjala kavbojke, je Mija sunila Čena pod rebra in si položila prst na usta.

Slabo uro pozneje je vina že zmanjkovalo, baterije v kasetarju so se praznile in kasete zavijale. Toda razen mimoidočih to ni motilo nikogar.

»Izo, daj Sweete gor! Daj mi Sweete gor!« je moledovala Tina.

»Nimaš šans, danes je samo metal,« je rekel Izo in vtaknil kaseto.

»Kaj?« je vprašal Čeno. »Kakšne Suite?«

»Zdaj vem!« je kriknila Mija in plosknila z dlanmi. S prstom je pijano pokazala na Tino: »Ti si res sestra od Mirka! Vidva sta bila nora na Sweete, Slade in Mude! In na tistega senilnega pedra Garyja Glitterja!«

Tina ji ni odgovorila.

»Pa kaj so to? So to kakšni bendi ali kaj?« je spraševal Čeno.

Mija se je krohotala. »Ja! Mirko in Tina sta se šla kurčeva glam rokerja iz sedemdestih. A štekaš, to je čisto zadaj!«

»A mi zato kar naprej težiš s to neandertalsko musko?« je Izo osramočeno vprašal Tino, ki je mrko gledala v svoj plastični kozarec.

»Hej,« je rekla Mija in se usedla k Tini. »Kaj si se skisala? Saj je v redu. Jaz nimam nič proti temu, samo smešno se mi zdi. Nikoli mi ni bilo jasno, kje sta pobrala to naftalinsko musko.«

Tina je dvignila prst in rekla: »Toliko da veš: jaz sem Mirkova polsestra! Samo nekaj let smo živeli skupaj. Jaz sem samo njegova polsestra.«

Čeno se je usedel k Izu in mu pojasnil, kdo je bil Mirko, kaj je naredil in zakaj so ga vrgli iz šole in iz mesta. Ko je omenil požgane plastične kozarce, se je Izo krohotal, potem pa je rekel, da je Mirko naredil čisto prav, saj samo psi žrejo iz plastičnih posod.

»Mene pa niso vrgli iz šole!« je jezno rekla Tina in vrgla škatlo cigaret v režečega se Iza. »Kaj jaz morem, če je požgal tisto usrano jedilnico. Potem je šel s svojimi starši v Maribor. Njegova mama ni moja mama, samo očeta imava istega. Jaz živim pri svoji mami. Jaz nisem prizadeta!«

Čeno in Izo sta se smejala njeni srboritosti.

»Kaj pa zdaj, ko se je tvoj polbrat vrnil? A veš, da je na tomboli redar?« je Mija vprašala Tino.

»Pa kaj potem? Nisem ga videla že pet let. A gremo raje na vrtiljak kozlat po folku?« se je spomnila Tina.

Vsi so se zasmejali in za trenutek preglasili zavijanje kasete.

Čeno je šel k šanku po pijačo, Izo se je izgubil neznano kam, Mija pa je s kasetarjem v roki čakala na Tino, ki se je šla vozit en krog; bila je že tako pijana, da ji je bilo vseeno, če je bila edina odrasla med otroki na vrtiljaku. Toda Miji ni bilo vseeno; ni marala zgroženih pogledov staršev, ki so v navzočnosti huligank skrbno spremljali svoje otroke na vrtiljaku in jim brez razloga mahali. Ko se je vrtiljak ustavil, je pegasta Tina, nevede prestreljena z neštetimi starševskimi pogledi, priskakljala k Miji in se še vedno vrtela okoli svoje osi.

»Ej, nehaj, bruhala boš ko vidra,« je rekla Mija. Toda v resnici ji je mislila reči nekaj drugega. Zdaj so nekateri ljudje že obsojajoče opazovali razposajeno Tino in nekateri otroci so s prstom kazali nanjo. Toda Mija ni vedela, kaj bi lahko rekla o tem.

»Rojena sem v času Sweetov, Mudov in Sladov, kolnem ko kočijaž in imam hlače na zvon!« je pela Tina in se vrtela.

»Pa ti si zmešana. A ti sploh veš, kdaj si bila rojena? Ti tvoji glam rokerji bi ti lahko bili pradedki! Na, vzemi ta svoj razjeban kasetar, ne bom ga več držala.«

Tina se je ustavila in sunkovito izpulila kasetar iz Mijinih rok. Iz žepa je potegnila kaseto in zaslišala se je zelo razglašena različica Mama, We’re All Crazy Now. Mija se je nejeverno udarila po čelu in odkimavala sama pri sebi.

»To so Slejdi, stara, to je hud hit!« je zatulila Tina, da bi preglasila zavijanje kasetarja. »Vsi mislijo, da so pokopani, jaz pa sem jih videla pred leti na koncertu v Varaždinu. Sama sem šla na koncert, na štop. Sama! Kaj ti sploh veš o meni?«

»O, marsi marsi marsikaj!« se je privoščljivo smejala Mija, čeprav je zavidala vsaki ženski, ki je kadar koli v življenju šla sama na koncert. Pravzaprav – vsaki ženski, ki je sploh prišla na kakšen koncert. »Saj sem bila nekajkrat pri vaju – pri tebi in tvojem zblaznelem polbratu! Vem, kdaj si bila rojena in kje si živela. A ti povem? Rojena si bila v tem našem mestu, tvojo sobo je od spalnice staršev ločevala velika omara, pred ekranom na televizorju pa si imela tribarvno plastiko! Ha, ha, ha! In za zabavo si hodila krampat v brigado!«

Tina se je nehala trkati po prsih in se hvaliti, toda prst ji je obtičal sredi prsi.

»Za koga pa se ti imaš?« je vprašala Mijo s pijano togoto v očeh in nevede kazala nase. »Saj se te spomnim – vedno si vihala nos nad vsemi. Res ne vem zakaj, ker nisi bila nič boljša od nas. Ena reva si, da veš! Tudi ti si imela v šoli zastonj malico, tudi ti si se rodila v našem mestu in v njem boš zgnila!«

»Ne bom, če bom le kaj zadela!«

»Ti kar sanjaj!« Tina je zamahnila z roko. Potem se je začela smejati. Tudi Mija se je začela smejati. In Tina je odložila kasetar in iz žepa potegnila cigarete. Ko je ponudila Miji, sta se zasmejali.

»Mater, si pegasta,« je smeje rekla Mija. »Nikoli mi ni bilo jasno, kako je lahko kdo tako pegast.« Tina je skomignila z rameni in si za trenutek dvignila majico:

»Cela sem pegasta, ha!«

Potem se je Mija zresnila. Tina se je obrnila v smeri njenega pogleda. Za njenim hrbtom je stal njen polbrat Mirko.

»Ni se mi treba pogovarjati s tabo,« je izstrelila Tina.

»Torej nista za pivo?«

»Poberi se, kmet!« se je razjezila Mija, opogumljena s predrznostjo njegove polsestre. »Kakšen pa si v tej plavi obleki? Misliš, da si frajer, a si navaden kmet.«

»A vi ste pa super, pri teh letih vsi brez šol in služb. Že od daleč se vam vidi, kdo in kaj ste.«

»No, pa povej, kdo in kaj smo!« ga je izzivala Tina.

»Raje nič ne rečem. Sicer pa imam tukaj svoje delo.«

»Ja, postopanje,« se je posmehnila Tina.

»Ne,« je pomembno rekel Mirko. »Pazim.«

»Kaj pa paziš, na primer? Da se ne bi komu zaletela pena?« je kar se da mirno vprašala Mija, čeprav je s težavo zadrževala smeh.

»Ja. Mislim, ne, pazim, da … da ne bi kdo kaj ukradel. Na primer srečke.«

»Pa ne da si ti kak detektiv?« se je smejala Tina

Ko je Mirko stopil bliže in odprl usta, da bi nekaj rekel, je Tina pogledala v tla.

»Mirko, saj se vidimo potem, prav?« je rekla Tina, se obrnila in potegnila Mijo za sabo.

Ustavili sta se šele pri žičnati ograji na drugi strani prizorišča, tako rekoč v riti tombole, kjer je bilo veliko smeti, zmečkanih plastičnih embalaž in drugih odpadkov, včasih pa so tam ležali tudi tisti, ki jih je preobremenilo pivo v avgustovski vročini. Naslonili sta se na ograjo in si prižgali cigareti.

»A ti jočeš?«je vprašala Mija.

»Kdo? Jaz? Ne.«

»Se mi je zdelo, da jočeš.«

»No, saj jočem. Preveč sem spila, veš.«

»Ja. Pa vroče je.«

»Mija, nekaj bi ti rada povedala. – Glej, glej to!«

Mija je spremljala Tinin prst in na nekaj metrov oddaljeni potki zagledala Iza in Čenota z Jasno. Čutila je, da se ji je povesila čeljust. Izo se je majal od pijanosti, Čeno pa se je še kar držal, slekel si je srajco in ostal v samem džins brezrokavniku ter razkazoval svoje tetovaže. Ko je Jasni prižigal cigareto, se je zaupno nagnil k njej, tako da mu je Mijina torba s srečkami zlezla z ramena. Tina jim je hotela pomahati, vendar jo je Mija ustavila. Trojica se je počasi odmajala naprej. Tedaj se je iz zvočnikov zaslišal gromek glas, ki je napovedal nastop lokalne plesne skupine, zborček naših najmlajših in končno dolgo pričakovano žrebanje.

V ponedeljkovem lokalnem časopisu je v črni kroniki v naslovu prispevka pisalo, da je bil Požar na tomboli takoj lokaliziran. Po nastopu zborčka naših najmlajših se je začelo žrebanje. Letošnjo tombolo bodo vsi pomnili tudi po tem, da so z izžrebanimi številkami ulovili tudi kradljivce srečk. Tako premeteno so organizatorji v sodelovanju z miličniki prišli do Čena P. in Jasne T., ki sta namesto izžrebane nagrade dobila brezplačen prevoz na policijsko postajo, kjer sta trdila, da srečke sploh niso njune, saj naj bi jih dobila od prijateljice, ki je ni bilo v bližini, oziroma od prijatelja Iztoka K. Ob istem času je bil na policijski postaji tudi Iztok K., vendar iz povsem drugih razlogov – prisilne streznitve, po kateri se je komajda spomnil kake tombole. Junak nedelje pa je bil nedvomno reditelj Mirko Z., ki je šele nastopil službo, a je že pogumno preskusil aparat za gašenje požara. Požar je namreč zanetil prav Iztok K., ki je pod odrom, ravno med nastopom zborčka naših najmlajših, zaspal in omahnil v travo s prižgano cigareto v roki. Cigareta je tlela in se razplamtela ravno v času podelitve terne. K sreči je prisebno dekle Tina Z., sicer prijateljica Iztoka K. in polsestra reditelja Mirka Z., takoj poklicalo že omenjenega Mirka Z., ki je z gasilskim aparatom v nekaj minutah lokaliziral požar na tomboli.

Niti konec pomladi naslednjega leta še ni bilo jasno, ali bo mesto še kdaj organiziralo tombolo. Govorilo se je, da je bila zelenica denacionalizirana v korist neke ostarele gospe, učiteljice klavirja. Jebenti, kaj bo učiteljica z vso to zeleno površino, je Mija zdolgočaseno negodovala pri sebi. Še zlasti zato, ker se je Čeno po tistem požigu iz obupa poročil z Jasno, Izo je šel v vojsko, Tina pa je podarila kasetar Miji.

»Kaj si mi hotela povedati takrat? Preden sva zagledali Čena, Jasno in Iza, kako se brezskrbno sprehajajo na tomboli?« je vprašala Mija.

»Veš, takrat pred leti, v osnovni šoli, ko so zagoreli tisti plastični kozarci?« je vprašala Tina.

»Ja, tiste, ki jih je sežgal Mirko.«

»Ni bil Mirko. Jaz sem bila. – Ampak Mija, zakaj si kar pustila, da je Čeno šel z Jasno?«

»Pustila sem ga … pustila sem ju z ukradenimi srečkami. Mirko me je nevede spomnil, da jih bodo najbrž iskali. No, saj je Mirko zdaj junak tombole?«

»Ja,« je zamišljeno rekla Tina. »Nisem hotela, da okrivijo njega. Samo … tako preprosto je bilo. Vsi so okrivili njega, mene sploh nihče ni videl. Mirko pa je pač veljal za kretena. In pri tem je ostalo.«

Mija pa si je vsakič, ko si je zavrtela Mama, We’Re All Crazy Now, prisegla, da bo naslednje leto sama štopala na koncert. Kar je bila po dolgih letih tombole povsem nova življenjska odločitev.

Zvonikova mesta

Skozi okno Sanjine polkletne sobe se je videl zvonik. Zvonik sem si dobro zapomnil. Kako si ga tudi ne bi – kadar koli sem pogledal prek našega dvorišča, sem ga videl. Povsod zvonik, z vseh oken in vrat in dvorišč, kot da v tem mestu ne bi bilo ničesar drugega.

V Sanjini sobi je zaudarjalo, kot pač zaudarja v plesnivih in mrzlih sobah. Nikoli ni odpirala oken. »Saj nisem tu doma,« je govorila. »Tu stanujem samo med tednom. In ne maram, da mi mimoidoči zijajo v sobo.« Bila je ena redkih deklet iz vasi, ki se ni vozila v šolo. Ni hotela stanovati pri starših, ne s sošolkami v internatu. Tudi v šolo ni rada hodila. Pravzaprav Sanja ni marala nikogar, čeprav je imela veliko čudnih prijateljev; zvečine take, ki niso hodili v šolo, pa tudi drugam ne. Ampak jaz sem imel šestnajst let in me ni motilo ne ždenje na umazanem kavču, ne kajenje Sanjinih cenenih cigaret, ne sivkaste spodnjice in modrci, ki jih je sušila v neprezračeni sobici. Vsaj zato me je imela mogoče malce rada. Mogoče veliko bolj kot jaz njo.

Bil sem prepričan, da mi samo Sanja lahko v tem mestu kaj da. Zato sem hodil k njej na kavo že navsezgodaj zjutraj, ker sem vedel, da bova špricala šolo. Potem sva se skrivala v njeni sobi ali pa se tihotapila po stranskih ulicah in se nazadnje zavlekla v kak smrdljiv bife – če sva imela denar, seveda. Šele v temi sem si upal domov. Nisem hotel, da me vidijo sošolci – potem bi vedeli, da sem šprical s Sanjo, in spet bi se širile govorice, da me zavaja. Strah me je bilo, da bi ji spet grozili z zavodom. Menda mi je bilo samo tega res mar. In nisem maral slišati, da me kdor koli zavaja, saj sem videl že dlje od tistega zvonika in me ni bilo več mogoče zavajati.

Res – tedaj sem toliko vedel.

Sanja je rekla, da ne bova šla v šolo, ampak na kavo k njeni prijateljici. Lepo je bilo imeti prijateljice, ki dopoldne niso bile v šoli ali v službi. Tista njena prijateljica je bila še iz druge republike. Tudi ona je bila podnajemnica, a je živela sama v pritličnem stanovanju. In vhodna vrata je imela kar na nizkem balkonu. Opoldne nama je s podočnjaki in v neokusni pisani halji odprla vrata. Uščipnila me je za lica, ne da bi me vprašala za ime. Takoj je skuhala kavo in prinesla štok v preprostih kozarcih. To mi je bilo všeč. Potem je hitela pripovedovati Sanji, da ima še mačka, ker se je prejšnjo noč dolgo zabavala. Spoznala je tri prijazne moške – pravzaprav fante –, ki so ji pustili še liter vodke. Tudi plačali so ji. Jaz sem že skoraj stegnil jezik, da bi jo vprašal, kaj le so ji plačali. A ravno takrat mi je veselo rekla: »Šestnajst let imaš? Kako lepo … Jaz sem v tvojih letih že šla od doma. A ti raje še malo ostani pri starših. Veš, nič ti ne bo ušlo.« Prijela me je za koleno, tako pomenljivo, da sem zmedeno pomislil, da nimam nič denarja pri sebi. Potem me je bilo sram teh misli. Še naprej je veselo čebljala, da sem le malo mlajši od fantov, ki so bili pri njej do jutra in ji poleg denarja prinesli tudi velik steklen kozarec kumar, jaz pa sem gledal skoz okno. Njena glava je zakrivala zvonik. Predstavljal sem si ga med njenimi prsmi. »Kje pa smo?« me je vprašala in me rahlo sunila pod rebra. V njeni roki je bil kozarec štoka. »Kjer koli,« sem rekel in spil na dušek. »Samo ne v tem mestu, tu se dušimo.«

Dolgo me je bilo sram, ker sem Sanjo po izključitvi iz šole pozabil tako hitro kot tisti, ki je niso marali. Samo slišal sem, da je šla. Odselila se je iz zanikrne sobice, ne da bi pustila sporočilo za kogar koli. Hotel sem do njene prijateljice z balkonom namesto vrat, a sem odlašal in odlašal, dokler mi ni postalo jasno, da tudi nje ne želim več srečati.

Preselil sem se v večje mesto, kjer so mnoge stavbe tako visoke, da prekašajo vse zvonike, in si najel stanovanje v najvišjem nadstropju zelene stolpnice. Zdaj že veliko let delam kot redar v diskoteki, že nešteto juter sem dočakal pred polkletnim oknom diskoteke. Tudi današnje. Ja, sinoči sem se seznanil z Lili. Mislim, da ima sedemnajst let, kdo bi vedel, mularija, ki zahaja v nočne klube, ima vse manj let. Mogoče sem Lili že dolgo poznal, a se ne spomnim, pa tudi sama je rekla, da si večkrat prebarva lase. Punca ni neumna, a v šolo se ji seveda ne ljubi hoditi. »Imam preveč kolov,« mi je rekla v garderobi kluba. »Za letos sem že oplela. Pozneje se bom že spomnila, kaj početi.« Rekel sem ji, da je bolje, če še nekaj let hodi v šolo. »Veš, služba je lahko zelo naporna. Pa v disko ne boš več mogla hoditi.« Pogledala je na uro in zavzdihnila. Hitro me je poljubila na usta in se začela oblačiti. »Tako sem utrujena, ne ljubi se mi na bus. A me zapelješ do doma?« me je vprašala, ko je pobrala sivkaste spodnjice z obešalnika in si jih spretno nataknila z eno roko, medtem ko je z drugo že zapenjala nedrc. »Ne morem. Jaz odhajam med zadnjimi in to bo še trajalo.« Umaknil sem pogled. »Saj je kul,« je rekla. »Vzela bom taksi. A me lahko daš na seznam gostov? Veš, samo v ta klub hodim in nimam dosti keša. Doma mi ga nočejo več dajati.«

Spremil sem jo do vrat. »Kar se tiče vstopnine, bom uredil z drugimi. Ti samo reci, da poznaš mene. Taksi pa boš dobila na vogalu.« Poljubila me je na lice in majavo odhitela. Zaprl sem težka vrata – jutranja svetloba je lahko tako neznosna. Odpravil sem se k šanku in med potjo utrujen opozarjal zapoznele obiskovalce, naj se spravijo domov, da ne bomo spet imeli težav s policijo.

Natakarju sem pomignil in prinesel mi je še zadnji – jutranji štok. Potem se je razgovoril o Lili. Poznal jo je že vrsto let, še iz osnovne šole, a mene ni zanimalo njegovo besedičenje. »Veš, Lili ni bila slaba punca. Zdaj pa skoz šprica šolo. Padla je v slabo družbo, veliko takih zahaja v naš klub. Tem ni več pomoči.«

»Utihni,« sem ga prekinil. »Utihni, če hočeš, da te peljem domov.« Na tihem sem upal, da Lili ne bo več. Ne le zato, ker jih imam že preveč na seznamu gostov. Bilo bi enostavno bolje, če je ne bi bilo več.

Pred spanjem sem si skuhal močno kavo. Trepetal sem v ostrem jutranjem mrazu na balkonu in s prazno glavo buljil v barvne stolpnice. Ko me je začel loviti spanec, so se mi prikazovali prizori iz prejšnje noči. Videl sem zgubljen obraz pijančka, ki smo ga vrgli iz kluba. Ali pa je bilo to dve noči nazaj? Videl sem kozarce štoka, ki mi jih je brez prestanka podajal natakar. In črne Liline nogavice na tleh garderobe. Mogoče me je Lili imela malce rada; malo bolj, kot so me imele rade druge ali jaz njih – ta prizor je bil eden zadnjih. Potem sem stopil v toplo sobo, zaprl balkon in zagrnil zavese. Vrgel sem se na posteljo in zaspal kot ubit.

Za Irino filozofijo M. U. K.

Naj izkoristim to prelepo priložnost in osvetlim usodo svoje nekdanje sosede in sestrične v petem kolenu, gospodične Ire. Iro je poznalo le malo ljudi, pa še ti so bili le njeni bežni znanci. Sam sem imel čast dvakrat večerjati z njo in po njeni vsekakor prerani smrti dobiti v dar njen dnevnik. Tako sem se dokončno prepričal, da gospodična Ira nikakor ni bila nezanimiva in zaprta osebica, temveč nemiren duh, ki je v samoti in pregnanstvu svoje nenaklonjene usode razvijal samosvojo filozofijo.

Ira je že od nekdaj rada kradla. Nikoli se ni naveličala krasti. In nikoli ni razmišljala o sebi kot o tatici. Tatovi so bili namreč isto kot kriminalci. Mednje pa Ira že ni sodila.

Oblikovala si je svojo filozofijo o kraji, filozofijo M. U. K. To je pomenilo: majhno – uporabno – kakovostno. Če kradeš majhne predmete, to pravzaprav nikomur ne škodi. Vsakdo na tem svetu lahko pogreši kaj malega, kaj šele trgovine ali velikanski diskonti, tam imajo vendar na stotine majhnih stvari, in to celo povsem enakih. Če kradeš na majhno, te težko zalotijo, kar pa ni nepomembno. Ira je zmajevala z glavo nad požrešneži, ki kradejo velike predmete. Le kako človeku pride na misel, da ukrade televizor?! Pa tisti megalomani, ki kradejo avtomobile, transformatorske postaje, opremo za fitnes, cele firme, otroke ali ljudi nasploh, ti so šele nekaj boljšega. M., prvi del Irine filozofije, je bilo vodilo: Ne kradi tistega, česar ne moreš spraviti v žep, torbo ali za srajco.

Ira ni bila kleptomanka, to je tudi treba omeniti. Zato ker je kradla samo reči, ki so bile uporabne. Toliko reči na tem svetu je majhnih in uporabnih! Črtalo za ustnice, igralne karte, kakšen kos garderobe, knjige, žeblji … Vse, kar je kadar koli ukradla, je tudi uporabila. Ni kradla nakita, ta je res lahko majhen, vendar je v resnici neuporaben. Tisti, ki so požrešni na nakit, se samo sprenevedajo, da jim je kaj mar estetike; v resnici nimajo nobenega občutka za ličnost, z nakitom si hočejo prigrabiti nekaj večjega, in ponavadi še manj uporabnega – avto, novo kuhinjsko opremo, klavir ali ravno tako požrešno žensko. Zato je Ira vedno imela v mislih načelo U.: Ne kradi v tri dni, vsak ukradeni predmet naj ti bo v korist in veselje. Če te zalotijo pri kraji uporabne reči, se lahko sklicuješ na načelo U. v praksi: To sem morala ukrasti, žal mi je, a to sem nujno potrebovala.

Posebno izdelano pa je bilo vodilo K., zadnji člen v verigi M. U. K. K. za kakovost: Če kradeš, kradi kakovostno blago. Če obstaja več enakih proizvodov različnih znamk, ukradi najboljšega. Saj tudi takrat, ko kaj kupuješ, prodajalki nikoli ne rečeš: »Dajte mi kakšno srajco, ki je že čisto iz mode,« ali: »Imate morda kak liter mastnega mleka, ki se že rahlo kisa?« Če na primer kradeš cigarete, ukradi najboljše, tiste, ki jih najraje kadiš. Nikar ne izmakni prve škatle, ki ti pride pod roko, samo zato, ker je bila priložnost ugodna – prilika namreč dela tatu! In če te zalotijo, je že bolj dostojanstveno, če si osramočena zaradi kraje parfuma priznane znamke, ne pa zato, ker si spustila v žep stekleničko cenene in smrdljive kolonjske vodice. Ljudje se sploh ne zavedajo, da jim prodajalci najbolj zamerijo način kraje. Če vam rečejo: Le kaj vam je bilo treba krasti te baterije, saj so čisto poceni in hitro crknejo, potem ste pečeni. Niste le nespretni, temveč tudi žaljivi do prodajalcev in trgovine in tako rekoč brez stila. Nič čudnega ne bo, če bodo poklicali policijo. Morda bo vaše ime končalo v policijski kartoteki – zaradi nekih zares ničvrednih baterij!

Ira je imela kartoteko na policiji, a ne zaradi kraje. Dotlej so jo pri kraji zalotili le trikrat ali štirikrat, a to je vedela le ona. Vedno se je izgovorila, kot da je šlo za pomoto, ne za krajo.

Irino ime je bilo v kartoteki zato, ker je nekoč nekoga povozila do smrti, nihče ne ve dobro, koga je ruknila, šušljalo pa se je, da je šlo za neko veliko živino. Težko je reči, kdaj natančno se je to zgodilo, ker ni marala nikomur pripovedovati o tem. Jezilo jo je, ker so nekateri njeni najbližji znanci slo po kraji povezovali s tistim nesrečnim smrtnim primerom. Ira je vendar kradla že prej, kot je bilo rečeno, že od malih nog! Res pa je, da po nesreči in neštetih zaslišanjih nekaj časa ni kradla, prenevarno je bilo in zdelo se ji je, da jo imajo vsi na očeh. Menda kar nekaj mesecev ali celo let ni bilo jasno, ali bo sedela ali ne. Nazadnje pa je izgubila živce in je na zadnjem zaslišanju tulila, da je bilo vendar tisto, kar je po nesreči in čisto nehote povozila do smrti, veliko, neuporabno in nekakovostno! Sodišče jo je spoznalo za krivo – saj veste, okoliščine, priče, hitrost, stolčen avto pa te stvari – toda Ira je bila prepričana, da samo zato, ker si je upala na glas in javno povedati državi v obraz, kaj si misli. Potem je sedela, menda tri leta, in ko je prišla iz aresta, se je zelo osamila. Najbližji znanci pravijo, da potem ni imela več spolnih odnosov. Seveda pa tudi tega dejstva ne gre mešati s pristnim, tako rekoč vrojenim veseljem do kraje. Ira je sedela v arestu zaradi svoje filozofije M. U. K.

Posledice svojega političnega prepričanja je še dolgo čutila, tako rekoč do konca samotnih dni življenja. Ker je živela z grožnjo več let pogojne kazni, je morala biti previdna, zlasti pri kraji. Opirala pa se je lahko le na svojo žlahtno filozofijo.

Ležeči odvetniki

Anja se je do svojega tridesetega leta naučila že marsičesa o ljudeh. Pravzaprav zelo dosti. Pa niti ne iz knjig, ki jih, resnici na ljubo, ni prebrala prav veliko. Sicer ni vedela natančno, kaj naj bi sploh pomenilo prebrati veliko knjig, a sama je bila prepričana, da so resnice sveta povzete v poljudnoznanstvenih člankih. Tudi velikopotezne želje po potovanju ali preživljanju počitnic nekje daleč na jugu in podobnem avanturizmu so jo minile. A vse to je bilo za njeno raziskovalno dejavnost usodno prav toliko kot prve tanke sledi krčnih žil na njenih mečih. Posvetila se je namreč proučevanju človeških usod, neodvisnemu proučevanju napol spečih in napol nezavestnih ljudi, ki je kljub idealnim eksperimentalnim okoliščinam zahtevalo le malo časa in denarja in je pri običajnih opravilih sploh ni oviralo.

Tako je nekega avgustovskega dne, ko je bilo neznosno vroče, pozno zvečer, ko ni bilo nič manj vroče, zaključila svoje zadnje proučevanje z jedrnatim uvodnim stavkom: IZTOK Ž., 30 LET, POŠTNI USLUŽBENEC, BETA ALKOHOLIK IN PRETIRAN LJUBITELJ OTROK. Pri besedi »ljubitelj« je naredila asterisk, spodaj potegnila črto pod besedilom, še enkrat narisala asterisk in napisala: »ne lastnih«.

Potem je zaprla zvezek in se odpravila v nov poletni klub Tahiti na mestnem obrobju. Naslov kluba je našla v dnevnem časopisu in takoj si je predstavljala ličen poletni vrt, obdan z gostim grmovjem, prepotene havajske srajce in koktejle v rokah. Žal klub Tahiti ni nudil nič takega – to je bila pravzaprav zanikrna luknja v stari nizki hiši, pred vhodom je visel obrabljen kitajski lampijon, za šankom pa trije zdolgočaseni, prepoteni in gostom neprijazni mladci. Ker je že vstopila, se je pač odpravila do šanka in si naročila pivo. Pivo, refošk in limonada so bili ves izbor, ki ga je premogel novi lokal; vsaj tako je sklepala potem, ko je enega od natakarjev vprašala, kaj nudijo, ta pa je s palcem pokazal na tablo za svojim hrbtom. Tam je pisalo:

REFOŠK, 2 deci, 300 SIT (NEDOMAČ)

PIVO, VELIKO, 350 SIT

(MALO NI MRZLO)

ter LIMONADA NARAVNA, 400 SIT

»Kaj od tega pa je zanesljivo mrzlo?« je vprašala Anja.

Natakar je nagubal čelo in zožil oči, kot da potrebuje čas za premislek, potem pa je skomignil s svojimi povešenimi rameni. Ker Anja ni razumela, kaj naj bi njegovo skomigovanje pomenilo, ni rekla nič. Tudi natakar ni več rekel nič, vzel je pladenj in odšel na vrt. Tako je Anja še kar stala pri šanku in čakala. Ko je prišel drugi natakar, tisti z najbolj mastnimi lasmi, je glasno rekla: »PIVO!« Plačala je takoj, presrečna, da je imela pred sabo cenik in 350 SIT v drobižu, tako da se ji ni bilo več treba pogovarjati z osebjem. Ko je šanku obrnila hrbet, si je bežno ogledala prostor, zanimalo jo je zlasti, kje je stranišče, ki ga bo nedvomno zelo kmalu potrebovala. V klubu sta bili le dve manjši mizi brez stolov, kar je pomenilo, da posedanje v zaprtem prostoru ni zaželeno, stranišča pa ni bilo videti nikjer. Nedvomno ena tistih beznic, ki ima toaletne prostore vsaj dvajset metrov od hiše ali pa si jih deli s sosednjo trgovino.

Stopila je na poletni vrt. Tudi ta ni bil vreden svojega imena: nobenih dreves, nobenih grmičkov, le nekaj mizic ter veliko razmetanih in nekompatibilnih stolov. Stoli so bili postavljeni tudi okoli hiše in videti je bilo, da so gostje sedeli tam, kjer se jim je zdelo, nekateri tudi čisto ob cesti. Vzela je prvi stol in se usedla na vogal hiše. Tako je imela pregled nad vsemi, ki so sedeli pred hišo in okoli nje, nad vsemi, ki so prihajali in odhajali. Prizorišče je bilo kot nalašč za njeno proučevanje. Ko je spila nekaj požirkov piva in si prižgala cigareto, se je začela počutiti domače. K sreči ni poznala nikogar. Nenazadnje je imela veliko več časa in priložnosti za opazovanje, če je bila sama. Včasih se je komu nasmehnila in včasih ji je kdo vrnil nasmeh. Ko je spila veliko pivo, je šla po drugo. Ko je spila drugo pivo, ji je natakar brez namiga prinesel tretje in pobral napitnino, ne da bi se zahvalil. Ko je pokadila celo škatlo, jo je zmečkala na mizi in iz žepa potegnila novo.

Po štirih pivih je čisto nepričakovano odkrila tudi stranišče: ko je frcnila cigaretni ogorek, je bežno pogledala, kam je padel – nenazadnje je bila vroča avgustovska noč – in zagledala lesen kol, na katerem je visela tabla:

WECE, moški NARAVNOST, ŽENSKE, tukaj 

Tukaj je bilo čisto blizu njenega stola, levo od hišnega vogala, kjer so bila precej nizka vrata. Ampak tam je bilo – na Anjino olajšanje – čisto pravo stranišče s školjko in z desko, z umivalnikom in mehkim papirjem na rolo. In zraven straniščne školjke so bila majhna, pritlikava vrata, ki so gotovo vodila v kakšno zanikrno luknjo, ki se dela, da je skladišče, v resnici pa je gotovo polna krame in smeti. Vanjo gotovo ne bi mogla spraviti poštnega uslužbenca, svojega zadnjega predmeta proučevanja. Ker je bil namreč tako visok (ko se je naslednjega dne po prespani noči pri njej ponovno napil, ga je napol nezavestnega zmerila in zapisala: P. USLUŽBENEC, 189 CM – LEŽEČE), ga je lahko odpeljala samo do prve klopi v parku. Ko ga je tako vrnila v njegove naravne življenjske okoliščine, v katerih ga je našla pred raziskovanjem, je iz najbližje telefonske govorilnice poklicala urgenco, rekoč, da na klopi nekam preveč trdno spi moški srednjih let, ki mu je videti, kot da bi spil 3,5 litrov vina in jih še potrdil z nekaj kozarci viskija in martinija.

Ker so se gosti v Tahitiju razmeroma pogosto menjavali, se je osredotočila na tiste, ki so tako kot sama vztrajali na vrtu. Čisto ob cesti je bila družba petih nad trideset, trije moški in dve ženski. Ti so bili najglasnejši. Zvečine so moški pripovedovali šale in kar tekmovali, kateri bo brez premora povedal vsaj tri. Tisti, ki se je spomnil dobrega vica, ga je ponavadi povedal stoje in ga nazorno pokazal z rokami in s telesom. Ženski sta se tolkli po kolenih, zajemali sapo in rezgetali, še zlasti pri tistih šalah, ki jih je pripovedujoči pospremil z rokami na mednožju ali na prsih. Na Anjini levi so bile štiri mladostnice v živopisanih večernih modrcih (ki se delajo, da so zelo kratke majice). Tri so bile tam že od vsega začetka, četrta pa se jim je pridružila pred kratkim in privlekla eno od redkih mizic, na kateri je potem nenehno in zagnano zvijala džojnte. Tudi natakar, ki je Anji nosil pivo, je vsakokrat, ko je šel mimo mladostnic, en krog pokadil z njimi. Za Anjinim hrbtom sta sedela mlajši moški in ženska zrelejših let, ki sta si naročala limonado, vanjo pa skrivaje zlivala štok. Natakar je vsakič, ko jima je prinesel limonado, za trenutek postal, toliko da je krepko nagnil iz steklenice štoka, ki sta jo imela pod mizo. Ženska zrelejših let, v krilu srednje dolžine in lahki džins jakni, si je vse pogosteje popravljala dolge razmršene lase, ki so ji uhajali iz čopa, sklanjala glavo k svojemu spremljevalcu in mu nekaj govorila tako potihem, da je Anja ni mogla razumeti. Mlajši moški je dobival zelo pijan pogled, tisti stekleni pogled, ki nas enako približa vsesplošni družbeni abotnosti in skoraj nečloveškemu osebnemu miru.

Ko se je iz lokala razlegla glasba, ki je spominjala na jazz, zaradi Anje in njenega priložnostnega glasbenega okusa pa bi bil lahko tudi swing ali jive ali kar koli že, so mladostnice v živopisanih modrcih kriknile in zaploskale, zrela ženska za njenim hrbtom pa je vstala in s topim veseljem v očeh pograbila roko svojega mlajšega spremljevalca. Ta jo je gledal, gledal in gledal, potem pa je le vstal in se zasukal okoli nje in njo okoli svoje roke in sebe okoli sebe, tako da so vsi ti gibi seveda zelo spominjali na ples in se mu kdaj pa kdaj tudi zelo nedvomno približali.

Kako ljubek par, je pomislila Anja in si z roko obzirno pokrila nasmešek.

Zrela ženska dolgih razmršenih las je navdušeno zasukala svojega soplesalca, ki ga je njena naglica nekoliko iztirila, saj se zasuk ni najbolje obnesel, tako da je pristal na kolenih in ni kazalo, da bi se v kratkem pobral na noge. Njegova soplesalka se je zasmejala, stopila k mizi in izpraznila svoj kozarec. Potem je vzela steklenico štoka, se majala in smejala. Tudi zbrana družba vicarjev ob cesti se je smejala in jima mahala. Ženska se je zagledala v njihove mahajoče roke, očitno prepričana, da jo vabijo, naj prisede, in se s štokom v roki odpravila k njim, kjer je potem tudi ostala. Njen bivši spremljevalec je še malo klečal, potem pa je plosko omahnil nazaj na hrbet, pri čemer je ostal v ne preveč udobnem položaju z napol spodvitimi koleni, kar pa v tistem trenutku še ni imelo opazne fiziološke vloge. Še enkrat se je poskusil premakniti, dvignil se je in potem spet omahnil nazaj, topo zadel z glavo ob kamen na tleh in se nekoliko zvrnil na bok. Zdaj se je Anja rahlo dvignila na svojem stolu in si ga ogledala: stekleni pogled so mu skoraj v celoti zakrile veke, roke so se mu prepletle in odročile od trupa kot spečemu psu, na boku je imel pripet mobi v srebrnem tulcu, na hrbtu sprane črne majice pa ta napis:

FUCKING LAWYERS

Stadthalle, 21. Juni 1991

Vse to je seveda pričalo o tem, da se je noč v Tahitiju približevala svojemu neizbežnemu koncu. Ko je Anja plačala še zadnje pivo, je bila že odločena, da tudi tokrat ne bo nikogar pustila ležati na tleh. Bila je tudi prepričana, da se razen nje nihče ne bo zmenil za napol spečega in napol ležečega pofukanega odvetnika. (Fucking lawyers – kako čudaško ime za glasbeno skupino.) To je bila njena odločitev in nanjo je bila zelo ponosna. Leta nazaj se nikoli ne bi lotila nobenega opravila, ki bi se ga držala oznaka prostovoljnega dela. Bila je pač vzgojena v praktičnem duhu, da je dobrodelništvo, s katerim nič ne zaslužiš niti se kako drugače materialno ne okoristiš, kratko malo enako brezdelništvu in še slabše od postopanja. Vendar je zdaj že dolgo sama odločala o svojem življenju in kdaj pa kdaj tudi o tujem – tako je poklicala taksi in voznik ji je pomagal naložiti spečega mladeniča. In njeno dobrodelništvo je bilo celo dvojno; če je zdaj pomagala ležečemu, bo pozneje z rezultati svoje poljudnoznanstvene raziskave nemara koristila vsemu svetu.

Ko je doma na vratih taksistu dala znatno napitnino, saj ji je navsezadnje krepko pomagal pri prenašanju zapitega tovora, je zaklenila in si globoko oddahnila. Fucking lawyers je ležal na hodniku, kjer ga je odložil taksist, in zdelo se ji je, da bo to najboljše mesto za njegovo prenočitev. Pod glavo, kjer se mu je zaradi udarca ob kamen naredila že precejšnja buška, mu je podstavila star vzglavnik in mu namestila noge v podobno neudoben položaj, v kakršnem je obležal pred Tahitijem – človeku je vendarle treba pustiti nekaj svojskega, še toliko bolj, ker se sam tega začasno ne zaveda. Iz srebrnega tulca na boku je previdno izvlekla mobi in malce pobrskala po imeniku. Potem ga je izklopila in pospravila nazaj. Pri tem je spečega nehote dregnila v komolec in roka mu je padla na tla. Opazila je, da ima precej umazanije za nohti. Iz desnega hlačnega žepa je potegnila zguljeno usnjeno denarnico. Nekaj drobiža, dva žetona, rizle, 330 tolarjev in mesečna vozovnica z imenom Vasilij Cajnko, ki pa po fotografiji sodeč gotovo ni pripadala ležečemu pofukanemu odvetniku. V zadnjem delu denarnice je otipala nekaj debelejšega, vendar to niso bili bankovci, ampak prepognjeni listi. Ko jih je izpulila in razgrnila, je videla, da so na listih pesmi, že po prvih verzih sodeč pankovske:

Aaaaaaaaa

Jest sem čist nabutan

Vsi bežijo stran

Noben nč ne šteka

Zato imam svoj mir

Aaaaaaaaa

-.-.-.-.-.

ŽIVJO SID

Živjo Sid

Živjo star pokvarjenc

Kva bo dobrga, ti stara gnida

Kje je tvoja Nensi

Zdaj skupi rakom žvižgata

Fiiijuuuu, fiiijuuuu!!!

Helou Sid

A boš kej povedu

Svet je šu naprej

Helou Sid, stari tis odjebu

Teb se jebe, srečo maš

Mi tuki drkamo internet

Ta o Sidu se je Anji zdela kar zanimiva in spraševala se je, a je to isti Sid, ki v priredbi pesmi My Way Franka Sinatra poje čisto nekaj drugega, kar se sliši neverjetno podobno kot »I killed the cat …« A take pesmi najbrž sodijo v straniščno poezijo, o kateri je nekoč nekaj slišala v šoli in jo je vedno malce zanimalo, ali je ta poezija res tako smrdljiva, kakor da bi jo pisali na stranišču. Toda pravilni odgovor jo je skrbel toliko kot higienska neoporečnost v klubu Tahiti.

Ko se je Fucking lawyers opoldne zbudil, je Anja izvedela vse o Sidu Viciousu. Mladi moški, morda že nekoliko prestar za zagretega pankerja, je srebal grenko kavo brez mleka, nenehno smrkal in si med pripovedovanjem čistil umazanijo za nohti, ki se je pravzaprav le prestavljala izpod enega nohta pod drugega. Anji je bil seveda tudi hvaležen, da ga je pobrala, čeprav se mu je zdelo precej samoumevno, da ga je pripeljala k sebi domov. Ko jo je vprašal, ali je ostalo še kaj štoka od prejšnjega večera, ji je bilo jasno, da jo je zamenjal z zrelejšo razmršeno žensko, ki ga je pustila na tleh. Vendar Anja ni rekla nič, brez besed je vstala, prinesla štok iz svojega bifeja in mu natočila 0,3. Fucking lawyers je pil in pil, kakor da v življenju ne bi počel nič drugega, ter govoril in govoril, kakor da bi se bil zavedal, da je predmet idealno neopaznega znanstvenega proučevanja. Pozno popoldne jo je vprašal, ali ga bo peljala nazaj v Ljubljano. Anja mu je povedala, da nima avta in da je že tako in tako v Ljubljani. »Potem pa sploh ni problema,« je rekel in odprl denarnico. 330 tolarjev je bilo več kot dovolj za mestni avtobus. Buško na glavi si je ponovno hladil z ledom, zvrnil še dva kozarca po 0,6 in omahnil.

Anja je iz predala vzela enega tistih zvezkov, v katere nekoč ni imela kaj pisati. Zdaj pa je že bilo tukaj novo proučevanje. F. L. ima več kot štiriindvajset let, saj je večkrat omenil, da se je pri tej starosti spremenil. Ni ugotovljeno, iz česa v kaj. Doma iz okolice Ljubljane, kjer pa ne živi več že od 2. letnika srednje šole naprej. Iz internata vržen zaradi popivanja in razgrajanja. Zamenjal veliko služb, včasih še dela prek Študenta. Ko je hodil v šolo, je igral kitaro in pel v pank bendu Fucking Lawyers, ki je menda dvakrat gostoval celo v tujini. Vendar so se skregali, ker je ena polovica benda hotela igrati pank, druga pa šopati hardkor. Potlej je šlo vse navzdol – dokler se sam ni spremenil. Tukaj je Anja postala in prilepila njegove pank pesmi, ki mu jih je vzela iz denarnice. Na rob zvezka je zapisala še nekaj imen s številkami, ki so bile v imeniku njegovega mobija. Vpisala je še nekaj opazk o njegovem fizičnem videzu, pomanjkljivi higieni in govornih posebnostih ter navedla količino popitega štoka: 0,85 l. Vse te podatke je zapisala tam, kjer bi sicer moral biti natančen opis njegove spremembe, ki pa je ni mogla razvozlati. Pa tudi sicer se je sorazmerno s količino popitega štoka njegova zgodba začela vse bolj vrteti okoli Sida Viciousa: Sid je bil en tak kreten. Pistolsi so ga opazili, ker je izumil pogo – med njihovim koncertom je samo skakal na mestu, da bi bolje videl na oder, in tako je nastal pankovski ples pogo, med katerim se skače in se odriva in zaletava v druge plesalce, najbolje do krvi. Potem je Sid igral z njimi kitaro in celo pel je. Sicer pa ni bilo nič iz njega, saj so ga vsi celo življenje jebali. Našel si je Nensi, ki je bila ravno prava zanj; samo srala ga je in pila in se dol dajala. Kot ta prava groupie1 si je v usta vtikala vse, od flaš do tičev. S Sidom sta zabluzila, ždela sta v nekem hotelu in horsala, seksala in se nonstop pretepala. Dokler je Sid ni ubil, ko pa je zjutri prišla policija, je na to že mal pozabu. In pozneje je ubil še sebe. Če ga ni kakšen drug … Ta zgodba je bila prav odurna, a F. L. jo je ponavljal kot največji dogodek svojega življenja. Še več, ko se je napil, ni več govoril o ničemer drugem. Zato je tudi Anja končala svoj dnevniški zapis z mislijo Sida Viciousa:

ŽIVLJENJE JE ZAME SAMO

PEST,

ki me vedno znova udarja v sredo obraza.

Poskrbela je za to, da je bila beseda »pest« zanesljivo sredi papirja.

Vstala je, vzela steklenico štoka in preostanek skozi mali lijak zlila v pankerjevo grlo. Sidova misel ji je še vedno odzvanjala v glavi in v kosteh, da jo je kar stresalo. Spet je odprla svoj zvezek proučevanj in v štirih zaporednih sličicah pričarala še risanko, v kateri življenje tako neumorno tolče v obraz Fucking Lawyersa, da kar prevrača kozolce, vse dokler pod vplivom alkohola ne zaspi kot mrtev. Čisto drugačna je bila risba na sredi zvezka, karikatura tiste Melite, ki je drugega dne z mačkom narisala samo sebe in svoj izdelek podarila Anji v zahvalo za pomoč. Risba res ni bila bog ve kaj, pa še prevelika je bila, tako da je moteče štrlela iz zvezka, vendar je bila Melita med risanjem že pod vplivom tablet, ki ji jih je Anja vsula v ledeni čaj. Istih tablet, zaradi katerih je prejšnjega večera v nekem študentskem klubu izgubila zavest, tako da jo je Anja pobrala in tako rekoč pod pazduho privlekla k sebi domov. Melita se je zjutraj streznila, povedala svojo življenjsko zgodbo razočarane ljubice poročenega moškega in se odločila, da nikoli več ne bo kupovala tablet od psihiatričnih pacientov. Iz vseh žepov je pobrala preostale tablete in jih izročila Anji, naj jih zagotovo uniči. Anja je shranila eno tableto in jo nalepila zraven napovednika: MELITA, 24 LET, ŠTUDENTKA, ZAPUŠČENA LJUBICA POROČENEGA MOŠKEGA (DRUGIČ). 168 CM.

Vse druge tablete je seveda vsula v Melitino jutranjo kavo.

Da bi pregnala vsiljivo smešne misli o življenjskih udarcih v sredo obraza, je vstala in se lotila pospravljanja. Spraznila je polne pepelnike, pomila kozarce in pometla. Potem se je usedla, prižgala še zadnjo cigareto pred odhodom in prelistala časopis. Politika je nikoli ni prav nič zanimala, a že od nekdaj je kazala veliko zanimanja za znanstvene raziskave, že v otroštvu so jo na skrivaj privlačili znanstveni poskusi. V zadnjih letih, pravzaprav vse odkar so njeni najožji sorodniki pomrli ali pa se preselili in se nehali brigati za njeno zavoženo samotno življenje, je z velikim veseljem prebirala in zbirala priloge o znanosti, kopičila znanstvene revije o agronomiji in najnovejših dognanjih o vesolju ter aktivno spremljala vse novosti na področju psihologije, antropologije in socialnega dela, predvidljive novosti, ki še zdaleč niso dosegale njenih lastnih izsledkov proučevanja omamljenih in/ali nezavestnih modelov v njihovih avtentičnih okoliščinah. Sama pri sebi je zadovoljno in na trenutke celo privoščljivo prikimavala; imela je še veliko časa, preden bo obelodanila svoj končni izdelek. Preden bo objavila najnatančnejše, nezmotljivo poročilo o človeških značajih, ki bo nedvomno pripomoglo k razumevanju in prepoznavanju raznih zvrsti vedenja in ravnanja predstavnikov in predstavnic človeške vrste. To bo nedvomno velik korak, kaj velik, največji, najpomembnejši korak k oblikovanju popolne vzgoje, ki bi na kar najmanj škodljiv način in za kar najkrajši čas vključila in predvidela tudi te tako razvpite človeške slabosti. In bi vse tiste napake, ki so bile prepovedane in pred katerimi so Anjo neuspešno svarili še med puberteto in po njej, predvidela in spodbudila kot enkratne in minljive otroške bolezni, zaradi katerih sicer lahko – če jih dobimo šele v obdobju odraslosti – po čisto nemarnem celo umremo. Če že ne kaj hujšega …

Med listanjem časopisa in poljudnoznanstvenim razmišljanjem je zaskrbljeno pogledovala k svojemu zadnjemu raziskovancu in vse bolj ugotavljala, da bo zelo zapitega Fucking Lawyersa zmogla sama odvleči pod roko le do vhoda v park, kjer ga bo pustila, da se spet sesede in si potolče glavo na kamnu. Ko je vstala od mize, ji je pogled z radostjo v prsih ušel na zbirko proučevanj v t. i. zaporedno oštevilčenih almanahih, ki so se šopirili na knjižnih policah nad omamljeno glavo ležečega odvetnika. V mislih je že videla svoje almanahe redno izhajati kot priloge znanstvene revije, čisto tako, kot so bila razna, bolj ali manj neprepričljiva književna dela priloge dnevnikov. Sama pa bo obveljala za edino proučevalko bridkih življenjskih usod nezavestnih in polzavestnih zadetežev, saj jih je znala predstaviti s skopimi opisi, merami in pripadajočimi predmeti, ne da bi predmeti njene raziskave zahtevali na tisoče strani v romanih ali zavzemali veliko prostora in časa na gledaliških odrih, kot jim je bilo sicer že stoletja v navadi.

Temu je bilo treba narediti konec.

Ko si je obuvala športne copate, je F. L. z nerodno zvito glavo na kavču smrčal in sanjal, da je zaspal in obtičal na zadnji postaji avtobusa številka šest. Približeval se mu je šofer, ki je ravnokar odložil minljive športne strani in spustil volan. V pesti je stiskal oster, na drobno popisan kamen.

1 groupie je dekle ali ženska, ki spremlja slavne pevce in glasbene skupine in v zameno za sončenje pod žarometi slave nudi spolne usluge.

Nedeljske volitve

... sem jo zagledala na tleh, skorajda na sredi ceste. Zavrla sem, stopila s kolesa in se sklonila nad želvo, ki mi je presekala pot in pretrgala misli. Bila je precej velika, dolga približno dvajset centimetrov, z zelo nenavadnim oklepom, ki se je prelival v zelenorjavih odtenkih. Kolo sem pustila na pločniku in počepnila ob želvi, da bi si jo pobliže ogledala – zdelo se mi je, da je zato tam. Z dlanjo sem ji rahlo obrisala cestni prah z oklepa, ki je zdaj zasijal v sinjem odtenku. Sicer se ne spoznam na želve, a ta je bila res nenavadna. Nikakor ne sme ostati sredi ceste, sem si rekla in jo prijela. Bila je hladna, težka in nekoliko lepljiva. Kolikor se spomnim, še nikoli nisem imela želve v rokah. Položila sem jo na pločnik. Mogoče pa bo zdaj spremenila smer in se bo odpravila v grmovje, ne na cesto, in mi ne bo več treba skrbeti zanjo. Pogledala sem na uro: 15:35. A želva se ni več premaknila, napol se je vpotegnila pod oklep in nepremično strmela predse, kakor da bi mi hotela povedati, da se bo takoj, ko se bom odpeljala, spet izpostavila nevarnostim na cesti. Le zakaj ljudje prinašajo želve z morja in jih potem izgubljajo? Strmela sem v njen pisani oklep, videla sem, da je pravzaprav rjave barve, na njem pa so se zarisovali štirje zeleni krogi s črnimi pikami. Če sem sklonila glavo čisto k njej in jo pogledala od strani, je dobila tisti nebesno sinji sijaj, najbrž zaradi odseva luž – še pred slabo uro je namreč močno deževalo. Mogoče pa bi jo lahko odnesla v park ali v gozd. Mogoče pa bi jo kdo pobral in jo odnesel domov. Mogoče, mogoče. Sama je res ne morem odnesti domov. Nimam hiše, nimam vrta in razen mene ne bi bilo nikogar, ki bi lahko skrbel zanjo. Kaj sploh želva jé? Gotovo zelenjavo in mogoče pije mleko. Ko sem bila še otrok, sem domov prinesla žabo. Nekdo mi je rekel, da pije mleko, zato sem ji v stekleno posodo nalila deci svežega mleka. A ni bilo videti, da bi žaba kaj pila, in mama je rekla, da neznosno smrdi in naj se že znebim te gnusobe, preden bom dobila kakšno čudno bolezen. A mogoče se lahko tokrat zmenim sama s sabo. A kdo vendar govori, da ne moreš imeti živali v stanovanju brez vrta, če ne moja mama? Kdo pravi, naj jo odnesem v park ali gozd? Moja mama veliko govori, toliko, da svojih misli ne prepoznam več. In že namesto nje mislim: Treba je poskrbeti zase, ne za želvo! Zakaj moraš ravno ti vse pobrati na cesti?

Pa sem jo le pobrala in jo namestila v košaro na prtljažniku kolesa, zraven volilnega lističa in škatle z disketami, odločena, da jo odpeljem – nekam. In poskrbim zase. Ura je bila 15:44.

Ker je bila nedelja, je bilo na cestah le malo ljudi. Še dobro: tako se mi ne bo treba ozirati okoli sebe. Kakor da bi imela slabo vest, če bi želvo odložila kar nekje in vsem na očeh. Kakor da bi imela slabo vest, če ne bi poskrbela zase. Prevozila sem že več ulic, a se mi ni utrnilo nič pametnega. Dokler nisem zagledala velike hiše, komajda opazne za visokim grmovjem, ki jo je obdajalo. Hiša je imela tudi vrt. Morda tudi otroke in starše. Nadvse primerno bivališče za želvo. Tudi če je družina ne bo našla, se bo želva lahko brezskrbno sprehajala po prostranem vrtu, počivala v grmovju in jedla, kar koli že pač jé. Ustavila sem se, parkirala kolo in vzela želvo iz košarice. In kaj zdaj? Kako naj jo spravim čez ograjo? Ali bi se želva poškodovala, če bi jo vrgla na vrt čez grmičasto ograjo? A še bolj sem se spraševala, zakaj vsaka rešitev obudi potrebo po neštetih drugih, majhnih rešitvah; zakaj nobena rešitev ne prinese ničesar zares odrešilnega.

Potem sem v grmičasti pregradi, ki je ločevala cesto in vrt, iskala vrzel, toda grmovje je pravzaprav le zakrivalo močno in gosto prepleteno žičnato ograjo, skozi katero bi bilo komajda mogoče potisniti žuželko. Tu se mi je zmeraj ustavilo, pri teh majhnih težavah. Naj bo slišati še tako smešno – a majhne težave so ovrgle moj ideal. Nekoč sem si namreč zamislila vzor same sebe, zamislila sem si ga že veliko let nazaj, v prepričanju, da ga bom z leti lahko krepko utrdila. Postati neomajna in nedotakljiva: prepoznati prave rešitve in odgovore, zmerno čustvovati in biti neobčutljiva na mame, prijatelje, ljubimce, avtoritete, moške in ženske. Vedno stati z izklesanim nasmeškom in s prekrižanimi rokami. Roke, prekrižane na trebuhu, vedno pa odmaknjene od telesa; to je bilo bistvo vzora same sebe. Bila sem namreč prepričana, da se človek rodi z rokami, priraščenimi ob trup, in takoj ko prileze iz maternice, mu morajo zdravniki roke odtrgati od telesa. Poseg je kaj enostaven, če je opravljen pravočasno, roke se namreč ob rojstvu le rahlo držijo trupa, skoraj tako kot oglasne naročilnice, ki jih zlahka odtrgamo po luknjičasti črti, označeni z narisanimi škarjicami. Če pa zdravniki tega ne naredijo takoj, se stvar zaplete, roke sčasoma prirastejo k trupu, se tako rekoč spojijo z njim in že so tu kakšne čudne bolezni: negibnost, nerodnost, vsesplošna zavrtost in nenehni recidivi. Poznejši posegi so seveda bolj zapleteni in tvegani, obstaja pa tudi verjetnost, da se jih bo človek neprijetno spominjal. Seveda v primeru nepravilnega ali zapoznelega posega tudi ne gre brez posledic, vse prepogosto se namreč zgodi, da prizadetemu roke nenehno počivajo ob trupu – pri meni je bilo to vidno zlasti pri šolskih urah telovadbe, saj takrat, ko bi morala ujeti žogo, večkrat sploh nisem dvignila rok. Tudi sicer sem najpogosteje stala ali hodila z mlahavimi rokami, ki so med hojo v najboljšem primeru čisto po svoje bingljale sem in tja. Poleg tega je v mojem albumu veliko fotografij iz otroštva, na katerih okorno poziram fotografom z rokami zelo tesno ob telesu in s krčevito iztegnjenimi dlanmi. Zato se mi vzor same sebe seveda ni posrečil, vedno se je zataknilo pri mušjih problemih, ki jih nisem zmogla odgnati z levo roko, pa tudi z desno ne. A še vedno mislim, da ni nemogoče: še vedno mislim, da sebe komajda omajem, da se sebe komajda dotaknem. Želva v mojih rokah je pomigala s tacami, tudi glavo je premaknila. Na tistem mestu grmičasto-žičnate ograje, kjer sem si hitro omislila vrzel, sem jo odložila …

... jo je zagledala, kako iz grmičevja leze na cesto. Ravno je premišljevala o Stanku, sosedu Stanku, ki se je, še preden se je zapil, najraje družil z nesrečnim Markom. Uboga želva, uboga žival! Pobrala jo je, ubogo želvico, in se zagledala v njen oklep – Marko, ki je bil večkrat na zdravljenju, pravijo, da tudi v norišnici, ker je doživel tisto na pogrebu, tisto strašno in žalostno na pogrebu, pa naj še kdo reče, da se moškemu ne more zmešati, o, še kako se mu lahko zmeša, Marku je umrla sestrična, tista mlada bleda sestrična, ki je dvakrat splavila, ker se otrok ni in ni prijel, čeprav so govorili, da je, kurba, sama splavila, ljudje so zlobni, ko je umrla sestrična, je Marko šel na pogreb, stal je tam, oblečen v črnino, stal je tam in sestričnina sorodnica je zaječala, strašno je zaječala od bolečine, prijela je Marka za roko in umrla je na mestu in Marku se je potem zmešalo, prehudo je bilo zanj, mrtva sestrična in mrtva sorodnica, predober je bil, vedno je bil predober, ta Marko, pa naj še kdo reče, da se moškemu ne more zmešati – lepa želva, lepa, ni kaj, sicer ima zelenkast oklep kot mesarske muhe, ki sedajo na meso in na drek, ima pa tudi lepe modre kroge, šest jih ima ali še več, le kam leze ta želva? – vse to mi je povedal sam Marko, ko sva se srečala v čakalnici, rekel je, o, teta, kod hodite, teta, saj veste, kaj se mi je zgodilo, saj veste, na pogrebu, stal sem tam, oblečen v črnino, in neka ženska, neznana ženska, sploh je nisem prepoznal, je zastokala, me prijela za roko in se onesvestila, in potem sem izvedel, da je umrla, da je to moja mrtva sorodnica in meni je postalo slabo, neznansko slabo, in v glavo mi je udarilo, saj veste, moja sestrična ni imela otrok, moja sestrična ni pustila ničesar za sabo, pustila mi je mrtvo sorodnico, in potem so se odprla vrata in v čakalnico je vstopil zdravnik in rekel Marku, pozdravljen, Marko, tisti zdravnik, zdaj že starejši, ki je nekoč gledal za mojo botro Irmo, ja, Irma, bila je mlada, lepa in trmasta, ni ga marala, zdravnika, ker je bil najbrž premil zanjo, pa ima vseeno otroka, nihče ne ve, s kom, nihče ne ve, zakaj, ta otrok, ta punčka, zdaj poje v kavarni in je ista, mlada, lepa in trmasta, nihče ne ve, čigava je, ker je podobna samo Irmi, mlada lepa in trmasta – o, želva, ti boš pa šla z mano, tako si lepa, je rekla in jo položila v cekar zraven denarnice, raztresenega drobiža, jedilne čokolade, marelic in številnih listkov. Odločena, da bo želvo nesla v svojo hišo na robu mesta, tam bo želva hodila in uživala in nikamor ne bo ušla, saj je zelo počasna žival, ta želva – ampak Stanko se ni zapil takrat, ko je Marku udarilo v glavo, ne, ne, Stanko je pil že dosti prej, že v družini so vsi po malem pili, pravijo, Stanko je bil dober in priden in rad je delal, meni je popravil vse vtičnice, ko smo bili še sosedi, pa še zdaj je dober, priden pa ne več, ker je preveč pijan, preveč pijan, da bi bil priden, toda Tonji ni mar, Tonja skače za njim in čaka, kdaj jo bo obiskal v tisti njeni podnajemniški sobici, pa ji pride na vrata Stanko, pijano prase, in se zvali nanjo ali pa na posteljo in zjutraj nič več ne ve, to je žalostno, tako se ne dela, Tonja bi lahko naredila kaj zase, že stokrat sem ji dala nasvet, Tonja, poišči si treznega možakarja ali pa si daj narediti otroka in daj mir, saj imaš službo in z otrokom lahko dobiš tudi stanovanje, sama ne dobiš nič, razen pijanca, če si tako neumna seveda, tako sem ji dala nasvet, pa je trmasta, leta pa ji tečejo ko kazalci na stari uri – tako je premišljevala in počasi hodila z želvo, ki se je v cekarju rahlo premikala in se približevala tistemu kotičku, kjer je bila odprtina; cekar je bil namreč že precej star in na več mestih za silo pokrpan, a še vedno uporaben – rekla sem ji, Tonja, obleci se, nedelja je in lep dan je in greva skupaj volit, naj te ljudje vidijo, prav počasi se bova sprehodili do volišča, moraš med normalne ljudi, ki se ne bojijo dneva, to ni nič, moški, ki te ponoči povalja, podnevi pa ždi za zagrnjenimi zavesami, srka iz flaše in se ne zmeni zate, ne pusti, Tonja, da te ljudje pobruhajo, veš, ko se je Marku zmešalo, sem tudi sama pomislila, strela nebeška, zajebano je, nekaj bo treba ukreniti, in sem šla na banko in sem vezala penzijo, zdaj vežem vse penzije za več let, tudi hišo bom vezala, vse bom vezala, da lopovom skrajšam prste, še življenje bom vezala za vrsto let, ha, ha, tako sem se pohecala s Tonjo, pa nič ne pomaga, koza je koza, ista je kot Pišta, tisti Pišta od Jožkove sestre, otrok iz prvega zakona, od Jožka po Majdini strani, ko je bil še mali Pištek, so ga poslali k žegnu, pa hudič ni prišel do cerkve, tam je sedel, tam na vogalu Šrpenjakove hiše, kjer so zdaj zgradili moderno črpalko, tam je mojster Šrpenjak krojil moške obleke, Pištek je samo sedel tam na vogalu in je snel krpo s cekra in je jedel nežegnano hrano, satan mali, kruh in pirhe in šunko si je na debelo odtrgal, potem pa je vse pospravil in nesel nazaj in doma so jedli in njegov oče je rekel, pizdo materno, žegnano je res najboljše, a Pištek cerkve tistega dne še videl ni – potresla je cekar in rekla: »Želva, boš dala zdaj mir, ko sem te rešila!« Ampak želva ne bo mogla čisto po svoji volji hoditi po hiši in laziti po majhnem vrtičku, saj bo vse pomendrala in pojedla. Želva bo imela svojo škatlico in posodico in viledo, da ji bo zvečer, preden jo bo dala spat, obrisala oklep in tačke – ko je Pišta zrasel, je bil postaven, malo zavaljen, ampak postaven, nosil je pečatni prstan in vozil rešilca, Pišta je zmeraj kaj vozil, čim se je rodil, je stegnil roke k volanu in vozil, že majhen je vozil kmečki voz in bicikel in potem moped in vse punce daleč naokoli, dokler ni srečal Angelce, tiste od Kuferšinov, ki so prodajali mleko, Angelce, ki je že pri petih letih govorila, da bo postala zdravnica, pa smo se vsi smejali, saj se je potem seveda pokazalo, da še srednje medicinske ni zmogla, zmešala pa ga je, našega Pišteka, to pa je znala, in Pišta jo je vseskozi vozil naokoli, Angelca je vedno sedela zraven, tudi ko je v rešilcu ležal Majcnov oče, ki ga je zadela kap, je Angelca sedela zraven Pišteka, potem sta se s tistim imela navado zapeljati do grmovja, dol k vodi, a ljudje so videli, videli so pri vodi parkiran rešilec z velikim rdečim križem, naš Pišta in Kuferšinka pa sta se pritiskala v grmovju, in Pišta je izgubil službo, a je zamenjal službo in še naprej vozil, potem je v grmovju ob potoku parkiral črn mrtvaški avto in še naprej je vozil Angelco, saj mrtveci ne vidijo, njim se nikamor več ne mudi, pa nikoli ni bilo nobenega otroka, niti enkrat ni bilo nobenega otročička, pa so rekli, da je Angelca vse odpravila, a pametnejši so rekli, ne, ne, kaj govorite, ljudje, ni povrgla, jajčnike so ji zvezali, to vedno naredijo norim babam, da ne povržejo na vsakem koraku, pa je naš Pišta še naprej vozil, zmeraj je kaj vozil in hudiču vedno zvežejo jajčnike – želva bo imela v škatlici tudi mehko krpo, na kateri bo spala. In zvečer jo bo pokazala Tonji, Tonja ima rada živali, vse živali. Tako, šla bo k Tonji in jo zbezala iz njene luknje in od veselja je zamahnila s cekarjem in želva se je zvrnila …

... zdaj je želvo pobralo dekle, o katerem ni bilo mogoče povedati ničesar zanesljivega. Po tem, kako je želvo previdno obračalo med rokami in primerjalo barvo kostanjevo rjavega oklepa z umazano rjavo barvo svojega kratkega usnjenega jopiča, bi bilo mogoče reči, da je dekle premoglo precej zanimanja za barvno usklajenost, morebiti celo za modne smernice. A kar se tiče njegovih interesov, ni znanega nič gotovega, razen tega, da je bilo popolnoma nezanesljivo. Mati ga je že zjutraj poslala na volišče, najbrž nalašč, ker je spet celo sobotno noč ponočevalo. A neprespanost živahnega dekleta ni toliko motila, da se ne bi ves ljubi dopoldan potepalo. Dopoldan se je prevesil že v krepki popoldan, dekle pa še zmeraj ni obkrožilo niti da niti ne. Težko je reči, ali so ga volitve sploh zanimale; njegov oče je namreč zjutraj rekel, da mora človek na volišču vedno izkazati svoje mnenje in svojo čast, mati pa je rekla – tako da je dekle ni moglo slišati – da je v resnici čisto vseeno, kaj obkrožiš, saj o naših usodah zmeraj odločajo drugi. Zato je obkrožanje za ali proti navadno hecanje občanov in občank – kljub temu ali pa ravno zato je mati s še večjim veseljem poslala dekle na volišče. Čeprav je vedela, da je nezanesljivo in pogosto zmedeno. Še pred tednom dni je namreč hotelo na neki tečaj za turistične delavce, zdaj pa se je na lepem spomnilo, da bi raje doma šivalo. In ker je dekle kazalo tako mešane in spremenljive značajske lastnosti, mati vse do danes ni mogla dokončno ugotoviti, po kom se je sploh vrglo.

Dekle ni imelo izdelanega mnenja o mehanizmih odločanja, zato je ves dan na poti do volišča brezskrbno odlašalo in se pustilo zamotiti – tudi želvi. Težko je reči, kaj se mu je pletlo po glavi, ko je tako nežno pestovalo žival. Morda je za trenutek pomislilo, da bi jo odneslo domov, s čimer staršev gotovo ne bi posebno razveselilo, morda je celo pomislilo, da bi se lahko zaposlilo v kakšni od tistih zakotnih trgovinic z malimi živalmi, kjer ljudje dosti gledajo in malo kupujejo. In ker je bilo tako nestanovitnega značaja, je potem začelo premišljevati o čudovitem želvinem oklepu in o tem, da bi lahko odprlo trgovino in prodajalo modne oklepe za ljudi, oklepe vseh barv in iz vseh vrst materialov. To dekle je bilo namreč zapisano nenavadni maškaradi, ki seveda ni bila nikakršna zavestna opredelitev in še manj načrtovana dejavnost, temveč kratko malo bistvena značilnost njegovega značaja. Bilo je namreč dekle, ki se je rado delalo, da ima to ali ono že izoblikovano vlogo, da vzpostavlja odnose z ljudmi, se uči raznih poklicev in se sploh gre nekaj, kar bi bilo z drugimi besedami mogoče poimenovati tudi življenje. Tako se je, na primer, zdelo, da se trenutno zdravi zaradi zasvojenosti z drogami, saj je bilo pred dvemi ali tremi dnevi videno na vratih temu namenjene ustanove, vendar še samo ni prav dobro vedelo, zakaj se je znašlo v skupini odvisnikov. Še manj pa je vedelo, zakaj navsezadnje ne bi sodilo tja in zakaj ne bi hodilo po svetu pod pretvezo odvisnice. Zamisel o dekletovi zasvojenosti je bila seveda materina, toda tukaj se je mati zelo motila o svoji hčeri, ki kot rojeno nestanovitno dekle ni moglo razviti nobenega posebnega življenjskega sloga – niti narkomanskega, saj sta za to potrebna ponavljanje in vztrajnost. A ne gre zanemariti, da je mati nerazumnega dekleta v zasvojenosti našla tehtno razlago za njegov spremenljiv značaj in nepredvidljivo vedenje. Mati je namreč sklepala tako: če je dekle odvisno, bo z zdravljenjem spremenilo življenjski slog in postalo vsaj nekaj drugega, mogoče tudi šivilja, turistična delavka ali zaljubljeno dekle. Oče tokrat ni izrazil svojega mnenja, saj je tistega dne, ko so dekle prvič spremljali na program zdravljenja, šel zgodaj spat. Sam pri sebi in na tihem pa je razmišljal, naj dekle postane šivilja, če je že po naravi šivilja, in ne zato, ker je bilo pred šiviljo narkomanka. Dekle pa si je pozno ponoči, ko so vsi zanesljivo spali, pred zrcalom v svoji sobi nadelo delovnega pajaca v vinsko rdeči barvi in varilsko masko in sanjarilo, da se bo vpisalo na tečaj varilstva in naredilo kariero kot plesalka najhitrejšega stepa. Proti jutru je utrujeno in žalostno sedelo pred zrcalom ter si počasi in preudarno ličilo obraz, tako kot se je naučilo v treh urah, kolikor jih je zdržalo na skrajno dolgočasnem tečaju za kozmetičarke. Nadelo si je namreč podobo noseče zapeljivke, ki bo desetim moškim, starim toliko, da bi ji lahko bili očetje, povedalo, da je zanosilo z njimi – in se jim smejalo v brk. In potem si je dekle narisalo brke in zalisce in glasneje navilo rock’n’roll pesmico na naključno izbrani radijski postaji. Vstalo je z ledenim nasmeškom na obrazu in z boki suvalo proti zrcalu. Ko so glasbo pretrgala kratka poročila, ki so nočno poslušalstvo med drugim seznanila s pomembnim srečanjem državnikov na vrhu in z obvestilom, da je ravnokar začel veljati predvolilni molk, je dekle nejevoljno iztaknilo električni kabel iz vtičnice. Nikoli ni imelo potrpljenja, da bi počakalo na vremensko napoved, ki je bila, sodeč po vedenju njegovih staršev, neizpodbitno novica dneva. Kmalu zatem je trdno zaspalo. Ker je bilo tudi samo nestanovitno kakor vreme, ga seveda nikoli ni preveč brigalo, v kakšnih vremenskih razmerah se bo zbudilo naslednjega dne.

Ko je mati zjutraj bučno zakoračila v dekletovo sobo, je imela povedati samo dve stvari: takoj si izmij to packarijo z obraza! tukaj je volilni listič: izgini volit! Dekle je kljub neprespanosti presenetljivo hitro vstalo, zdaj kot prostaška neizobražena deklina, ki jo je srborita, visoko izobražena žena zalotila v postelji svojega moža, tujega diplomata, ki se mora udeležiti državniškega srečanja na vrhuncu. Ker ga je diplomatova žena zmerjala v tujem jeziku, dekle ni razumelo vsega, vedelo pa je samo to: čimprej izginiti! Zato je odklonilo diplomatski zajtrk in v preprosti obleki odhitelo v mesto, zdaj že v vlogi tujega diplomata in razvpitega ženskarja, ki se skriva pred nadležnimi novinarji in mimoidočimi zijali. Želva, ki mu je sredi deževnega dopoldneva stopila na pot, seveda nikakor ni mogla biti naključje, še več, želva v rokah je bila opozorilo, barvna usklajenost njenega oklepa in diplomatovega usnjenega jopiča pa seveda znamenje – dekle je stegnilo roke in dvignilo želvo visoko v zrak, da bi si ogledalo, kaj je na spodnjem delu trupa. Na očem zakritem želvinem podnožju sta bila prilepljena dva volilna lističa – kaj takega, volitve so torej le past in dva tuja diplomata sta se jim že srečno izognila! Zdaj si je tudi dekle, vohun v diplomatski preobleki, pogladilo redke brčice in na želvin spodnji del trupa pritrdilo še svoj volilni listič. Potem se je pripravilo na beg pred zasledovalci in v nizkem štartu odložilo želvo …

Stephenson! Stephenson!

Nemalo trenutkov smo preživeli v čakanju na tveganih križiščih cest in železniške proge, ki so bila še posebej smrtno nevarna povsod, kjer ni bilo zapornic. V mestecu je bil samo en tak smrtni prehod, a ravno pred tem sem v spremstvu odraslih najpogosteje stala. Da se navadim mirno čakati pred odprto grožnjo brez zapornic, so rekli. In ko sem kakor na trnih čakala na vlak, ki je že puhal paro mimo najbližje vasi, in na svojih nemirnih podplatih poskušala zaznati njegove tresljaje, sem se torej učila tudi zadržanosti za življenje.

Lokomotiva je končno noro pripiskala čez cesto in takrat mi je teta za vsak primer tako krčevito stisnila dlan, da so konice mojih prstov pobledele, jaz pa sem pomislila na ljudi, ki so se bali usesti v prve vlake v Angliji, češ da človeka zadene kap od tolikšne hitrosti … V tistem trenutku je soseda iz druge ulice, Tivarka, ki je stala na drugi strani tirov, kot ponavadi zakričala v ropotajoče kolesje: »Treba je znati skočiti iz vlaka! Treba je znati skočiti iz vlaka!«

To je izrekla najbrž vsak dan, odkar se ji je zmešalo, zagotovo pa vsakokrat, ko se je sprehajala po stranski poti, ki je vodila čez železniški prehod brez zapornic. Ko je pridrvela vlakovna kompozicija, takrat še z oglatimi vagoni in okornimi okenskimi odprtinami, ki so razkazovale grobe lesene klopi, se je Tivarka na mestu vkopala, stisnila tršate pesti in kakor začarana kričala svoj urok s tako rekoč negibnim obrazom. Vsi smo se čudili, kako se ji je vedno znova posrečilo, da je ni nič povozilo in da je znala priti domov tudi brez spremstva svojega moža.

»To je najhujša bolezen,« so polglasno govorili ljudje, ki so stali na drugi strani nezavarovanega prehoda.

»Kako pa skočiti iz vlaka, če nisi na njem?« sem vprašala bolj zase kot zaradi odgovora.

»Za to vraštva ni, tega se ne da odpraviti,« je rekla moja moderna teta, ki je sicer prisegala na čudeže medicinskega zdravljenja, te je redno spremljala v popularnih revijah, in na povojno socialno skrbstvo. »Norosti se ne da operirati.« O napakah narave, ki se jih ni dalo ne izrezati, ne izžgati, ne trdno povezati z ostro nitko in počakati, da same odpadejo od telesa, niti kako drugače zvračiti, namreč ni imelo smisla dosti govoriti.

Domov grede sva s teto zavili še v družbeno halo s pijačami in za vikend kupili zaboj kokte. Ta je namreč veljala za edino dobro od vsega, kar je prihajalo z neskončnih tekočih trakov v tovarnah, kjer se dela vsako sestavino posebej in zato v resnici na končnem izdelku nič skup ne paše.

Preden mi je na dvorišču, čisto zraven kurnika pod orehom, oče odprl novo stekleničko kokte, je prislonil kovinski odpirač na zamašek in me s cigareto v ustih vprašal:

»Hitro povej! Kdo je skonstruiral parno lokomotivo?«

Vstala sem, globoko zajela zrak in se zadrla proti kuram:

»Stephenson! Stephenson!«

In zamašek se je odprl, kokta se je pokadila iz steklenega grla in pepel se je stresel z očetove cigarete. Hlad temne pijače je vedno prijetno pikal po suhem grlu.

»Zakaj pa hoče Tivarka skočiti iz vlaka?« sem vprašala očeta in upala, da me ne bo slišala teta, ki je plela na vrtu.

Oče se je zasmejal, češ da se blodna ženska iz sosednje ulice gotovo še nikoli ni peljala z vlakom, kaj šele, da bi razmišljala, kako skočiti iz njega.

»Vozila pa se je, vozila, o, še kako se je vozila. Dvainšestdesetega sta z možem šla daleč po istočni Evropi z avtom,« se je nejevoljno slišalo z vrta. »Zdaj pa ima vse razmetano v glavi. Mar bi doma ostala.«

Ne teta ne njene dolgonoge prijateljice v kratkih poletnih oblekah se namreč kljub svojemu koraku s časom ne bi nikoli usedle na vlak in, če se je le dalo, so se izogibale oddaljenih krajev, ki jih ni bilo mogoče doseči peš, s kolesom ali z delavskim avtobusom. Vlak že tako drvi kot po tekočem traku in na koncu prideš ven ves razmetan in sam s sabo več skup ne pašeš. Malo bolje je z avtomobilsko vožnjo, a le, če avto vozi star in preudaren moški.

Toda moj oče je rekel, da se da skočiti iz drvečega vlaka. Ampak za to moraš biti profesionalec. Vse odkar je vlak prvič uspešno zapeljal na progi Stockton–Darlington, so bili na svetu pogumni in profesionalni ljudje, ki so skakali z vlakov, nekateri celo večkrat. Pa niso bili vsi lopovi. Nekateri že, a bili so pošteni lopovi, ki so kratko malo bežali pred roko pravice. Tudi potepuhi so v zasedi čakali na vlake na kakšnem počasnem ovinku, skočili nanje in jih po prevozu v želeni kraj na enak način tudi zapustili. Biti potepuh je bila nekoč spoštovana »profesija«; dobil si za jesti, piti in prespati, in ljudje so te spoštljivo pozdravljali. Toda mi nismo bili nič od tega; ne pošteni ne pokvarjeni lopovi, še manj potepuhi ali mali žeparji. Kako torej znati skočiti iz vlaka?

»Iz vlaka se skače, ko je treba,« je rekel moj oče. In treba je, če te preganjajo po krivem ali pa če prespiš svojo izstopno postajo, ura pa je že pozna, in glede na vozni red nimaš več možnosti za vrnitev v istem dnevu. Bolje je skakati podnevi, še posebno pozno popoldne, ko ti vse bolj rdečkasto žareče sonce že sije v rit in ne več v glavo.

»To so pa res prave norije,« je rekla teta Gabrijela na vrtu. »Le kdo pri zdravi pameti bi skakal iz drvečega vlaka?«

Potem smo se vsi trije glasno in dolgo smejali. Teti, ki je bila sicer čemerne sorte, se je od silnega krohota zrahljala prozorna svilena ruta pod brado. Ko so se ji dolgi svetlo modri lasje razsuli po ramenih, jih je privzdignila in si z ruto obrisala potno zatilje. Moj oče se je smejal s cigareto v ustih in pepel se mu je stresal po golih ramenih, ker je v vročini vedno posedal brez majice. Jaz sem se od smeha nenehno sklanjala in tolkla z glavo ob kolena, tako da mi je sonce vsakič posijalo v rit, in nenadoma se mi je zazdelo, da smo v Teksasu. Kot tistih sedem »kennedyjev«, prvih dizelelektričnih lokomotiv, ki so prišli k nam iz Amerike leta 1961.

Najbolje je bilo stati na cesti pred hišo in od daleč opazovati nekaj kilometrov oddaljeno železniško progo, po kateri je v rednih presledkih sopihal vlak. Nekoč sem po tisti progi pešačila vse do Beltincev, naprej do Ljutomera, Veržeja in Ormoža pa je bilo že strašansko strašansko predaleč. Teto je močno razbesnelo, čim sem poučno omenila, da je bila ta proga zgrajena že daljnega leta 1924. Skoraj tako kot jo je razkačilo, če sem jo vpričo drugih klicala teta ali pa celo »tetika«. Ker v resnici ni bila moja teta, komajda sva si bili še v sorodu. Resda je skrbela zame in za hišo, a zato še ni bila ne moja teta ne kakšna obrabljena starina, kot mi je nekoč zabičala. Rekla pa je, da po tisti progi že ni prišlo nič dobrega. Bila je namreč prepričana, da so po njej prispeli ljudje z nepotrebnimi gospodarskimi prenovami in morda še vse bale blage, zaradi katerih se je lahko zaposlilo na stotine delavk in si s štepanjem služilo kruh, brez katerega so prej mirno živele. Potem ko je bila zgrajena nova tekstilna tovarna in družbena hala s pijačami kaj kmalu dokončno zaprta, smo dobili tudi prvo asfaltirano pešpot, obdano z mladimi topoli, ki je vodila od našega mestnega obrobja do prve vasi. In tudi teta Gabrijela je nehote dobila zlato priložnost za zaslužek v tekstilni tovarni. Tudi ona je štepala, najprej ovratnike, ki samo žrejo živce, in potem rokave in na koncu gumbe. Sprva je vstajala že ob štirih zjutraj zato, da bi do konca delovnega časa sploh dosegla normo, in potem kmalu že zato, da bi jo presegla. Vse dokler ni postala preddelavka, kar je bilo skoraj toliko kot predbog, in je spet hodila v službo šele ob šestih in jo zapuščala ob dveh, še dobro, da že ob dveh, kajti izgubljala je živce zaradi delavk, ki niso dosegale norme, in tako škodile še drugim, ali pa so se pritihotapile v službo že ob dvajset čez tretjo zjutraj zato, da bi si nakradle delo drugih in dvakrat presegle normo. Ko je tetina preddelavska plača prvič presegla plačilo po doseženi normi, ne da bi zanjo vstajala ob štirih zjutraj in ne da bi ji še kakšen kos oblačila požrl dan življenja, si je nadela ime po hrvaški pevki Gaby. Odtlej sva se tudi dopoldne ali popoldne, ko ni bila v službi, pogosto sprehajali po novi asfaltirani pešpoti na drugi strani nove tovarne. Vedno je rada šla z mano na sprehod, čeprav sem jo imela na sumu, da predvsem zato, da bi vzbujala pozornost z novim krilcem ali pa z belimi škornji čez kolena. Pa tudi z dolgimi svetlo modrimi lasmi, saj je po novem hodila k frizerju zgolj na česanje, kar je bilo nezaslišano potratno v primerjavi z vodno ali s trajno frizuro, ki sta imeli dolgotrajnejše učinke.

Nekega vročega popoldneva sva srečali človeka, ki sta govorila žabarsko. Fant in punca v zgodnjih dvajsetih nista hodila po asfaltirani potki, zdaj namenjeni samo pešcem, kolesarjem in kolesom na motorni pogon, temveč nekulturno kar po robu avtomobilske ceste.

»A se tu pride na vlak?« je fant zakričal v najino smer.

Gaby se je posmehnila, češ, kaj delajo tukaj pri nas trapasti Ljubljančani.

»F toj srakici si mi rejsan eden pravi žabar!« mu je predrzno zakričala nazaj, saj ni nikoli šparala jezika, kot se temu reče, in še mar ji ni bilo, če jih je v mladosti pogosto dobivala po grbi od staršev, pa tudi od sester in bratov.

Ljubljančana očitno nista mogla dobro spremljati njenega narečnega jezikanja, pa še slabo sta slišala čez cesto. Toda fant se je navdušeno prijel za ovratnik. »Srajca, ja! Tam sva bila.« S prstom je pokazal nazaj proti tovarni. »Tam. Mura. Srajca. Zdaj midva domov.« Z nama se je pogovarjal, kakor da bi bili sposobni razumeti samo nekaj preprostih enozložnih stavkov v tujem jeziku.

»Žabarska srajca, ja,« je rekla Gaby v minici in me rahlo sunila pod rebra, kar je samo pomenilo, da še ni čas za huronsko krohotanje, da prava stvar šele pride. Čeprav sta se meni žabarja po svoje zdela imenitna, tako kot ljudje s televizije, ki so se smejali in se šopirili; moški v pisanih srajcah in z dolgimi zalisci, ženske z napihnjenimi frizurami in z ogromnimi sponkami na pasovih ozkih kril iz semiša.

»V tisto smer železniška postaja?« je enako poenostavljeno vprašalo dekle. »Smer Ormož?«

»Vej pa ta sta valun!« je rekla moja nesramna teta, za katero se je zdelo, da nikomur na svetu ne privošči nič dobrega niti prijaznega. Prav tako kot me je po kozarcu vina ali dveh rada nagovarjala, naj pripeljem sosedovo psico k našemu psu, da jo bo matral … A žabarja sta se prijazno zahvalila in hitela naprej v napačno smer Ormož, kamor sta nedvomno sodila, kakor je rekla Gaby, saj je bila tam krajevna umobolnica.

»Od kje sta se vzela, saj res? Misliš, da sta skočila iz vlaka?« sem poskusila pomodrovati.

»Seveda!« Gaby se je na moje veliko veselje glasno zakrohotala, da so se ozrli vsi kolesarji, njihov pogled pa je na koncu vedno in nedvomno pristal na njenih dolgih nogah. »Skočila iz vlaka! To si dobro povedala. In padla na glavo!«

Potem mi je povedala, da se iz vlaka nikoli ne skače ne na glavo ne na noge in da si je vedno treba zaščititi glavo z rokami. Gaby je to videla v nekem filmu. V svoji mladosti je rada hodila na vse filmske predstave v mestu in se zgledovala po igralkah v upanju, da bo nekoč šla na pravo avdicijo k žabarjem. Ampak potem je spoznala svojega zelo daljnega sorodnika, električarja, ki je bil moj oče brez žene, ki je umrla že pred leti, in s hčerko, ki sem bila jaz. In odkar je bila preddelavka, je hotela dobro zgledati predvsem na svoji kratki poti do službe in nazaj.

»Poglej, poglej na cesto!« sem jo silila nekega vročega popoldneva, ko sva ždeli pred hišo. Gaby je ležala na leseni klopi sredi dvorišča in izpostavljala svojo mlečno kožo soncu, jaz pa sem ji morala vsako uro hrbet namazati z nafto, ker je v neki reviji prebrala, da je zagorelost znamenje sodobne žene. Potem ko se je dneve in dneve zaman pražila na soncu, saj je bila njena koža po izginuli rdečici spet enako bela kakor prej, ji je namreč soseda zaupala skrivnost, da se v toplicah gospe valjajo v naftnih madežih in potem močno porjavijo.

»Kaj bi spet rada?« me je sitno vprašala. Tisto leto sem bila že na pragu osnovne šole, moje tete pa ni prav nič mikalo zmanjševanje očetovega proračuna zaradi potratnih zvezkov, knjig, malic in šolskih izletov na najbolj neumne kraje.

»Poglej ženski, ki prihajata po naši ulici!« sem navdušeno rekla, saj sem rada videvala neobičajne ljudi – z njimi sem nenazadnje tudi vedno koga razveselila.

»Daj mi malo vode.« Gaby je naveličano dvignila glavo s klopi. Skočila sem k vedru in zajela kozarec vode.

»Kako da imata obe rdeče lase?« sem vprašala bolj zase kot zaradi odgovora.

»Rekla sem ledeno! Iz vodnjaka vendar! Saj ta postana brozga prav nič ne odžeja!«

Ko sem z vedrom zajemala svežo studenčnico iz vodnjaka, sta bili ženski že ob hiši. V resnici sta bili že skoraj oranžnih las, ki sta jih imeli na straneh spete z debelimi pozlačenimi špangami, obe sta imeli rdeči srajci, nekam pretopli za ta letni čas, in, kar je bilo najbolj nenavadno tako za ta kot za kakšen drug čas, sta se držali za roke. Temu bi se še žabarji čudili.

»Poglej, za roke se držita!« sem rekla Gaby, ko sem ji prinesla svežo vodo. Med zdaj pozornejšim gledanjem si je prižgala cigareto s tankim črnim ustnikom, ki si ga je omislila potem, ko je v službi dobila povišan dopustniški dodatek K-15. Ena od rdečelask se je ustavila in zažugala proti nama: »Kaj zijate, kmetice?« Potem nama je pokazala jezik. Teta se je napol dvignila, segla z roko k zgornjemu delu kopalk in ji brez pomisleka pokazala svojo bleščeče belo dojko. Potem se je zakrohotala in se zadovoljno ulegla nazaj.

»A misliš, da sta sestri?« sem vprašala.

»Kakšni sestri?«

»Pa če sta si čisto podobni.«

»Kateri dve vendar?« Spet je dvignila glavo in si z dlanjo zastrla oči pred soncem, pri čemer ji je cigareta padla iz rok v posodico z nafto, iz katere je hušknil svetal plamen, ki se je skoraj stopil s svetlimi žarki opoldanskega sonca. Zakričala je – morda tudi zato, ker sem jo v paničnem strahu, še bolj pa iz nevednosti, kaj sploh storiti, nemudoma polila z vedrom mrzle studenčnice – in skočila s klopi kot dolgorepa zelena kobilica, se potem nekaj metrov proč vrgla na tla kurnika in se, očitno v strahu, da bo zdaj zdaj zagorela, valjala po tleh, da je bila na koncu vsa rjava po hrbtu.

»A sta tisti dve rdečelaski, ki sta se držali za roke, skupaj skočili iz vlaka?« sem zvečer vprašala očeta.

»Ne, vsaka posebej,« je rekel. »Iz vlaka se skače eden po eden.«

»Zdaj pa še ti!« se je razjezila pordela teta Gaby.

»Gotovo!« je nadaljeval oče. »Treba je iti v zadnji vagon in počakati na ovinek, kjer vlak vedno upočasni.«

»Sploh pa samo norci skačejo iz vlakov!« je sitno rekla teta. »Ne delaj otroka še bolj blodnega, kot je že. Naslednjič me bo še res sežgal ali pa me med spanjem udaril s kamnom po glavi!«

»Hitro, hitro! Kdo je skonstruiral prvo parno lokomotivo?« me je vprašal oče.

»Stephenson! Stephenson!« sem kričala, medtem ko si je Gaby zatiskala ušesa.

»No, vidiš?!« jo je oče zmagoslavno pogledal in dvignil roke v znamenje olajšanja, češ da je razburjanje zaradi stanja moje pameti povsem nepotrebno.

Kajti zmešana Tivarka že ni vedela ničesar o Stephensonu. Hodila in postopala je po obrobju mesta, govorila in govorila sama pri sebi in neštetokrat uspešno prečkala tire, tudi tiste na relaciji Murska Sobota–Hodoš, ki je bila iz političnih razlogov že tako ukinjena leto ali dve pred njeno norostjo. Tedaj pa smo bili že v sedemdesetih, ko je Gaby že veliko žensk pripravila k množični proizvodnji ovratnikov, prišitih rokavov in gumbov na zlikanih srajcah, četudi te na koncu same s sabo niso zares pasale skup. Oče ni bil več samo električar, ampak vzdrževalec v poslopjih javnega interesa. Jaz pa sem že hodila v šolo, ki mi je odžirala veliko dragocenega časa za sprehajanje po asfaltirani pešpoti ob tekstilni tovarni. V razredu sem nepreklicno sodila v gručo otrok, ki so bili ali pridni, toda nenadarjeni, ali norci na žogo, vendar brez vztrajnosti, ali dobri risarji, toda rahlo rahitični. Sama sem imela dober spomin, a bila sem napadalna. Tako so povedali Gaby, ko je enkrat samkrat prišla na roditeljski sestanek in me potem doma zaradi sramote lasala in vlekla okoli hiše, kakor da ne bi bila čisto prepričana, koliko zdrave vzgoje si sme privoščiti nekdo, ki ni otrokova mati. In ves čas je kričala, da me bo – če samo še enkrat sliši ime tistega angleškega kozla Stephensona – razčetverila in ubila boga v meni. A njen položaj predboga tekstilne tovarne pač ni bil kos tistemu v meni.

Kljub temu da se ni rodilo nič iz mojih načrtov, da bi v življenju kaj konstruirala, sem se pri tehničnem pouku le naučila, da iz vlaka ne smemo skočiti v smeri vožnje, ker bi zmanjšali gibalno količino in bi nas, najenostavneje povedano, grdo zmečkalo do nerazpoznavnosti. Sicer je bilo po moji končani osnovni šoli parne vleke nepreklicno konec – zadnja lokomotiva je odpuhala svoje leta 1978. Da mi le ne bi ovratniki na žabarskih srajcah snedli vseh živcev, kot mi je ves čas osnovne šole dobronamerno grozila Gaby, sem si raje poiskala delo v mrzlem, improviziranem laboratoriju tovarne mesnih izdelkov. Tam sem vse dneve rezala vzorce mesa na tanke kosce, jih stiskala med manjši stekleni plošči, vstavljala v nekakšen povečevalnik in potem na zaslonu iskala smrtno nevarnega svinjskega zajedavca. Njegova povečana oblika je visela na vseh stenah sicer pustega laboratorija. Kdor bi ga našel, bi dobil veliko denarno nagrado in tovariško pohvalo, zato pa je bila plača temu primerno majhna.

Poleg tega sem vsako jutro vstajala pol ure prej, da bi lahko Gaby navila lase s figarom, električno pripravo za kodranje las moderne žene, ki jo je posebej zanjo izdelal oče. Podolgovata napravica je spominjala na velikanske tope vrtne škarje, ki so zagrabile lase, jih omotale okoli sebe, primerno pogrele, dokler ni rahlo zasmrdelo, in jih potem iz prijema spustile v poskakujočih kodrih. Šele potem, ko je bila Gaby primerno nakodrana tudi na zadnjem delu lasišča, kjer se sama ni dosegla in je potrebovala mojo pomoč, sem smela v službo iskat svojega dragocenega zajedavca. Ko sem ji nekega meglenega jutra navila lase na zatilju in počasi štela deset sekund, potrebnih za to, da bi jih figaro pošteno skodral, sem na cesti zagledala noro Tivarko v umazanem plašču in s strganimi nogavicami na kolenih. Njene dlani so bile okrvavljene, obraz v modricah in podplutbah. Nagnila sem se skozi okno, ki je bilo odprto, odkar je Gaby prebrala, da izpostavljanje jutranjemu zraku, še preden kaj pojemo, pomladi kožo za pol ure na dan.

»Poglej, poglej, gotovo je skočila iz vlaka!« sem navdušeno rekla, saj je prihajala iz smeri nekaj kilometrov oddaljene proge.

»Kaj se je zgodilo?« je vprašala teta, kot da bi se šele tedaj zares predramila, naglo vstala s stola in pomolila glavo skozi okno, pri čemer mi je podolgovati kodralnik ušel iz rok in se zataknil za kljuko na oknu. Ušesa mi je razparal predirljiv krik, ki pa ni bil Tivarkin, saj se je ta le smejala in nama z rokami in prsti pošiljala zagonetna znamenja. Ko sem se potem le ozrla nazaj v notranjost kuhinje in na tleh zagledala kodralnik, ovit s šopom Gabyjinih las, sem vedela, čigav krik je že zarana paral ušesa.

Nekaj tednov pozneje nama je Gaby za en dan podaljšala velikonočne praznike. Kot je povedala očetu, naj bi me peljala na pogovor v Veržej, kamor so pasali problematični otroci in mladostniki. Seveda sem se upirala temu, saj bi lahko med mojo enodnevno odsotnostjo v službi kdo drug postal najditelj svinjskega zajedavca ter mi tako speljal visoko nagrado in omembo v delavskem časniku. Vendar so starejši še vedno odgovarjali zame, kot je baje pisalo v zakonih. Zato naj bi se z nekom pogovarjala o tem, zakaj sem že kot otrok poskušala sežgati svojo drago teto, ko je bila namazana z nafto, za nameček pa sem ji pred kratkim hotela iztrgati vse lase. Izvedelo se je tudi, da sem nekoč v osnovni šoli akvarelno risbo končala tako, da sem – na čudenje vseh sošolcev in sošolk – pljuvala nanjo, namesto da bi čopič namakala v vodo. »Veste, pljuvamo pa res ne,« je rekla bivša razredničarka moji teti, ki je to rade volje povedala mojemu očetu, pri čemer je tiše dodala, da pri takih norenjih tudi Stephenson ne more več pomagati.

Gaby, ki je zaradi zaplate manjkajočih las na zatilju še vedno nosila modno ruto iz umetne svile, si je z robcem zakrivala usta, ker naj bi ji drdranje vlaka menda povzročalo hudo slabost. Prav tako ni prenašala odprtega okna, skozi katero sem se z veseljem nagibala, saj jo je hiter zrak sekal naravnost v glavo in ji povzročal neznosne bolečine. Niti ni mogla sedeti v nasprotni smeri vožnje, saj bi se ji želodec gotovo obrnil nazaj. Ko se je bližal problematični Veržej, sem se začela oblačiti, saj so nas v šoli učili malo bontona, po katerem se moraš obleči deset minut prej, preden greš, kamor koli že. Gaby je že tako in tako ves čas sedela oblečena in na trnih.

»Počakaj še malo,« je nenadoma vedro rekla. »Saj se še ne mudi. Poglej, zdaj je vlak v počasnem ovinku!«

Toda kompozicija pravzaprav ni več v počasnem ovinku, ampak že vozi na postajo Veržej. Midve pa se niti ne premakneva. Ko Gaby pogleda skozi okno na vrvečo postajo, se ji tresejo roke. »Kaj če … kaj če bi se peljali še malo naprej?« me vpraša in se suho odkašlja. Zagnano pokimam, saj mi že tako ni do vraštvenega pogovora z nekom v veržejski poboljševalnici.

Ko vlak zapiska in zdrdra naprej, stopim na hodnik, da bi videla še na drugo stran. Ker smo delovnega dne sredi tedna, so sedeži skoraj prazni. Ležerno se sprehodim mimo kupejev; le v zadnjem je progovni delavec, ki kinka z glavo na prsih. Ko vlak prečka cesto nezavarovanega prehoda, se do pasu nagnem skozi okno in poskušam podoživeti občutke tistih, ki stojijo pred odprto grožnjo prihajajočega vlaka, pri čemer me od peta pa vse navzgor do temena prijetno zaščemijo mravljinci. Ko le malo bolj upočasnjeno drvimo čez prehod, zagledam Tivarko, ki krčevito odpira usta. Zdi se mi, da gleda naravnost vame; nimam časa za čudenje, kako je sploh prispela tako daleč. Kričanja ne morem slišati, vendar so njena usta nedvomno oblikovala besede: »Treba je skočiti z vlaka!« Nenadoma me začne dušiti hitri zrak, ki mi sili v usta, ko gledam v smeri vožnje. Naglo zaprem okno in se s hrbtom tesno naslonim nanj, kakor na vrata prepolne omare. V ogledalu v najinem kupeju zagledam Gaby, ki si zdaj stoje ponovno zavezuje ruto, s katero prikriva plešasto zaplato na zatilju, vmes pa hitro mežika in preverja učinek umetnih trepalnic. Potem pogleda na svojo lično uro in dvigne plašč na zadnjici, preden se spet usede. Ne vidi me. Tedaj pa v ogledalu sosednjega kupeja nenadoma zagledam par živo rdečih glav s pozlačenimi sponkami nad ušesi. To sta čudaški ženski, ki sta nekoč hodili po naši ulici. Brez razmišljanja stečem na konec hodnika vse do kupeja, v katerem že krepko spi progovni delavec. Spet me obteži občutek, da imam preveč zraka v pljučih. Pogledam v umazano ogledalo kupeja, v katerem je videti na široko odprta usta spečega delavca in – rdečelaski, ki mu sedita nasproti. Ko me zagledata v ogledalu, se spačita, sežeta k svojim predebelim rdečim srajcam in mi pokažeta vsaka svojo pegasto dojko.

Tedaj pomislim: naslednja postaja je Ormož, krajevna norišnica.

Kar me noge nesejo, tečem v zadnji vagon. Slečem si plašč in si ga stlačim pod srajco. Z oken in vrat najbližjega kupeja strgam rjave prašne zavese z všitimi, plešočimi črkami JŽ, JŽ, JŽ, JŽ, JŽ, si jih stlačim v hlače in zbašem tudi pod obe hlačnici vse gor do kolen. Ko odprem vrata vagona, v sencih začutim, kako mi srce tolče v ritmu koles na tirih, JŽ, JŽ, JŽ, JŽ, JŽ. Potem se počutim eno z železno živaljo, ki nezmotljivo drsi po tirih. Ko vlak enakomerno zavira na bližajočem se ovinku, z begajočimi očmi hitro iščem čistino, na kateri ni ne dreves, ne grmovja. Najboljši je mehak, neskalnat teren brez slehernih ovir. Sklonim se, da mi posije poznopopoldansko sonce v rit, in se odrinem pravokotno na vlak. Poskušam skočiti čim dlje. Glavo si zaščitim z rokami in se po pristanku na tleh skotalim kot hlod, da pristanem na čim večji površini telesa, s čimer se razporedi tudi sila. Na naslednji postaji Ormož je moja teta izstopila sama in nadaljevala pot v norišnico brez mene.

Leta 2001 je bilo nenadoma veliko ljudi okoli vseh tirov, prišli so še žabarski mogotci v pisanih srakicah, se fotografirali in se v znamenju proslave ob ponovni predaji proge prometu vlekli za špičaste ovratnike, ki žrejo živce. Čeprav relacija Murska Sobota–Hodoš nikoli ni bila mrtva. To že vem, saj med vsakodnevnimi sprehodi po svojem mestecu nenehno prečkam železniške tire. Sprehajam se redno in že dolgo, ker sem v službi, še za časa stare države, odkrila toliko svinjskih zajedavcev, in seveda posledično dobila veliko nagrad in častnih omemb v časopisih, da so mi predlagali profesionalno doživljenjsko upokojitev.

Včasih se mi zazdi, da na drugi strani nezavarovanega prehoda vidim Gaby, ki zdaj nosi modna zatemnjena sončna očala, čeprav sta z očetom enkrat že prodala hišo in se odselila. A za vsak primer se sklonim, počepnem blizu tirov in poskušam ujeti njen pogled pod očali. Gaby se ne premakne, še njeni svetlo modri lasje nikoli ne zaplapolajo v vetru. Ne vidi me. Poskočno ji maham z obema rokama in zakričim, naj je ne skrbi, da zdaj znam skočiti iz drvečega vlaka. Takrat se ji nekateri od čakajočih prizanesljivo nasmehnejo.

Aranžma

soba

Celo popoldne se zbujam. Zaradi tišine, se mi zdi. Ne verjamem, da so v tem hotelu sploh sobarice. Vendar so brisače vsako jutro čiste.

Vsakič ko se zbudim, prižgem teve. Jezi me, ker je črnobel in brez daljinca, tako da moram po vsakem zbujanju vstati s postelje in prehoditi pol sobe do nočne omarice, na kateri čemi televizor. Verjetno že desetletja – tako kot se počutim jaz. Dozdeva se mi, da že dvajset let ni bilo nikogar v tej sobi. A nekdo vsako jutro, medtem ko zajtrkujem v hotelski mini restavraciji, sprazni pepelnike.

Dva švedska programa, trije finski, eurosport in cnn. Pod tevejem je Sveto pismo. V štirih jezikih. Teve, Sveto pismo in jaz. Res posrečena trojka, pomislim, ko med zehanjem odmaknem zavese na oknu; ura je skoraj štiri popoldne, tema je že padla na hotel, na mesto, na ljudi. Name ne več.

Morala bi se počutiti malce osamljena. Saj sem božični večer presedela na vlaku, danes pa je že dan pred silvestrovim. A k sreči me je v tem mrazu izdalo zobovje; leva polovica obraza, tik pod očesom, je po vsakem zbujanju močneje otečena, tako da mi ni treba premišljevati, kaj početi sama v tem kraju. Lahko bi sicer obiskala ruski par v sobi na vogalu, pa ponoči nenehno slišim njuno glasno prepiranje. Kadarkoli grem s plastičnim kozarcem v kopalnico po mrzlo vodo za obkladke, loputata z vrati, kričita in slednjič hlipata. K vragu, nejasno pomislim in med puščanjem hladne vode iz pozlačene pipe mežikam z očesom, ki mi ga otečeno lice potiska nekam navzgor v čelo, zdaj bi morali seksati in preživljati divje dolge noči na severnem koncu sveta, ne pa tole …

In lahko pokličem Beograjčanko iz tretjega nadstropja. A nekako vem, da je, kot jaz, raje sama. Zato sem pomirjena.

V deželi dedka Mraza.

Prižgem radio, smešno nabit na zid pri vratih, kakor da bi nadomeščal domofon, in spet vsaj trikrat zavrtim beli plastični gumb v desno in levo, čeprav lovi samo tri finske postaje, na katerih nenehno govorijo, četrta pa predvaja klasiko, ki sicer ne more preglasiti zagretih cnn-ovskih gobezdal, se pa čisto dobro ujema z rjavimi vijugastimi črtami, ki lezejo v rumene krogce hotelskih tapet.

Helsinki

Ko sem se danes (ali včeraj – saj še zmeraj nisem kupila zapestne ure s pobožičnim popustom) nazadnje zbudila, spet v polarno obarvano temo, nisem prižgala teveja, ampak sem se oblekla in šla na sprehod. Šved iz tretjega nadstropja, sicer pa večni udeleženec evropskih gejevskih in lezbičnih konferenc, mi je rekel, da se oteklina od zoba najbolje pozdravi na mrazu. Tudi topli čaji škodujejo.

Mesto je temno, prekleto temno. Slaščičarna, v kateri posedam – zato, ker je edini lokal, ki ga poznam – je temno rjava kot torte na gladki stekleni polici. Vse je temno ali vsaj umazano rumeno. Potem zavijem v nekaj trgovin in kupim štiri srajce z novoletnim popustom. Vse v rumenkastem odtenku. Ne vem, za koga. Naj raje pijem vodko, je rekel Šved, ker hkrati otopi in razkuži vsa vnetja.

Ne daleč od hotela sem srečala Te. Šla sem z njo na pijačo, ker je na konferenci edina Finka, ki jo poznam, čeprav me je potem vodka žgala po grlu in mi divje sevala v dlesni in čeprav je Te vietnamskega rodu. Potem vprašanja. Sem ji že hotela povedati, da sem žalosten človek ali kaj podobnega, da bi morda laže razumela, zakaj mi ni do pogovora o politični situaciji v državi, iz katere sem. A sem zaradi kvalitete pogovora le delno priznala, da sem izgubljena, da nimam kam. »Zdravljenje bolečin?« je radovedno vprašala Te. »Ja, to bo,« sem odvrnila. Spraševala sem se, ali naj jo povabim v hotel, ali bom kaj storila … (Že več kot leto dni nisem spala z žensko.)

Pristala je in sedli sva na mestni avtobus. Tam je bila tudi tista prostitutka, ki je nikakor ne bom pozabila. Slišala je, kako Te govorim o tem, zakaj človek v življenju postane aktivist. Čeprav so družbena gibanja obsojena na polom. Aktivisti in aktivistke pa so obsojeni na to, da se nazadnje vržejo ali v biznis in denar ali pa v droge, slabo prezračevane in ogrevane prostore, športne napovedi ter v duhovnost. A da je to treba početi, biti aktivistka namreč. Slej ko prej je treba zdrkniti v svoj mali geto in se pokriti čez glavo. Ali še bolje: zariti glavo do dna, ne le v pesek, ampak jo zabiti v trdo zemljico. In skoraj sem ji že hotela priznati, da sem tukaj samo zato, ker si zdravim oteklino od zoba. (Sicer bi že šla v Barcelono, na konferenco o gender mainstreamingu, ki je obetala tudi terenske izkušnje z lokalnimi ženami in možmi v lokalnih življenjskih razmerah. Toda niso mi ugajali barcelonski privat penzioni, kjer so ponavadi rezervirali poceni sobe za udeleženke in udeležence: premalo intime, precej umazano in zanemarjeno, največ dve zvezdici.)

Prostitutka je v angleščini ogovorila Te: »Poslušaj jo, ona ve, o čem govori.« Avtobus je naglo speljal, da je prostitutko zavrtelo okoli štange, katere se je oprijemala, in potem smo se vsi smejali. Bilo je tako zelo novoletno vzdušje. V tistem bežnem hipu se mi je zdelo, da so me Helsinki čakali. Prostitutka je potegnila denar iz žepa, češ, tako malo sem zaslužila, ker so čez praznike vsi stari kurci pri družinah.

»Look, look, please, have a look …« je rekla in mi pobliže pokazala denar. »Look at this nothing!«

Te je nepotrpežljivo kimala predse in ji z roko pomignila, naj spravi denar – in svoj zapacani božič. Ja, Te je bila doma v Helsinkih in ni marala sramote v svojem domu. Smejala sem se in z zanimanjem opazovala prostitutko, ki je vstala, pijana, slabo oblečena in neenakomerno pobarvana v glavo, ter stopila do vrat. Pred izstopom se je obrnila in mi tragično pomahala: »Ti si moja prijateljica. Vem to. Goodbye, my friend.« Potem se je odmajala čez cesto, pri čemer je na prehodu za pešce tistim v avtomobilih kazala dvignjen prst, in slednjič zginila za vogalom hotela z manjšim številom zvezdic.

Ko sem zjutraj prišla iz hotelske kopalnice in prižgala cigareto, mi je Te s postelje rekla, da tu ne bi smela kaditi, ker tako piše na kartončku nad vrati. Vedela sem, kaj piše, čeprav ne razumem finsko.

Potem sem šla na delavnico o mreženju skupin Vzhodne in Centralne Evrope, čeprav se o pojmu »centralnosti« nismo nikoli do kraja zmenili. (Konferenca je potekala kakih dvesto metrov od hotela.) Škoda, ker je bila Beograjčanka tako zagreta za pogovore o položaju v Vzhodni Evropi; jaz sem hotela na kavo, na tortico, vodkico in po trgovinah, ker se mi je zdelo, da čas tako hitreje teče. Te mi je rekla, da Finci veliko pijejo, ker je pozimi skoraj vseskozi tema. To se mi je zdelo zelo smiselno. Med potepanjem na mrzlem zraku sem pozabila na oteklino.

soba

Prižgala sem luč v sobi in takoj naravnala gumb na eno od finskih postaj na radijskem domofonu pri vratih.

Odprla sem oči. Nekdo je porinil listek skozi režo pod vrati. Od daleč sem videla Tein podpis. Ni se mi mudilo vstati. Jaz nikoli nisem uporabljala besede naslednjič. Nikoli. To se mi je zdelo tako zadirčno. Prižgala sem še star črnobel televizor in glasovi, podkrepljeni s sliko, so spodrinili tiste radijske.

Potem sem jedla čokoladne švedske vafle in prelistavala materiale za drugo vseevropsko srečanje umetnic iz držav z nestabilnim političnim sistemom. Večtedensko ustvarjalno srečanje in druženje v hotel resort na S. obali, več tisoč kilometrov proč od Helsinkov. To je res sprememba. Vzela sem lap top in začela pisati argumentacijo za pridobitev štipendije A. stopnje (pokritje stroškov leta do 1000 USD, bivanja, polpenzion in pocket money za smiselne izdatke, povezane z aktivno udeležbo na konferenci, torej s pripravo in izvedbo izvirnega, še neobjavljenega teksta, ekspozeja ali umetniške prezentacije), pri čemer so mi veliko pripomogla cnn-ovska gobezdala. Že dolgo sem hotela na S. obalo (ukrajinska aktivistka iz sobe na moji desni mi je rekla, da so tamkajšnje temperature vedno prijetne), ker je bila izredna ponudba v vseh prospektih in ker so jo agencije prodajale kot letovišče za večne turiste – čeprav tam organizirajo tudi konference, seveda v nadvse prijetnem delovnem ozračju. Pravi turist se ne ustavi ali nekaj podobnega. Ne vem sicer pred čim – pustolovščino ali časom. V resnici je zdaj že oboje enako negibno.

letališče

Ko sem se česala na veceju (zelo solidno urejen vece, sedala školjk vestno pobrisana, sodeč po seznamu redno vpisanih čistilcev in čistilk na steni – Jusuf 14.10, Gudrun 15.15, Jusuf 15.20, Jelisaveta 16.00, Juha 16.45 – se je čistočo jemalo resno) – bila sem strašansko razmršena in neprespana – in si metala žele na glavo, sem opazila, da je oteklina izginila.

Crknil je še en živec v zobu.

Tudi potovanja so zdaj ugodna

Poslala ji je razglednico, še zadnje obvestilo pred novim letom. »Pridi, vse ok! Čakam te, kot sva se zmenili! Tvoja Jana.« Saj je pisala še druge stvari, na razglednici je skoraj zmanjkalo prostora, a te niso bile tako pomembne. Pohitela je na pošto in spustila kičasto risbo novoletne jelke v nabiralnik – tedaj res ni bilo več časa za iskanje česa okusnejšega – štelo je le, da bo sporočilo prišlo pravočasno in čimprej. Ko je zelenozlata jelka zdrsnila pod rdeči kljun in neslišno poniknila v poln nabiralnik, se je ta dan za Jano še kar dobro končal. Končno je le bila pod zelo neposrednim pritiskom, saj je morala v manj kot dvajsetih minutah kupiti razglednico, jo napisati in poslati. Potem se je lahko odpravila proti stanovanju po svoji že presneto običajni poti, si ogledovala novoletno okrasje skozi nizka okna in redke mimoidoče. Morda zdaj ni bila več tako čisto sama, ne tako pozabljena v tujem mestu. Tistega dne je bilo nekako drugače. Vrgla je cigareto v sneg, bilo je zares premrzlo za kajenje, si nataknila nove rokavice in jih zatlačila v plitve žepe. »Uhhh,« se je stresla od mraza in se celo nekako nasmehnila sama sebi, pa ne kislo, kot ji je bilo v navadi, ampak tako modro in sprijaznjeno, kakor da bi bila vedela, da razglednica v nabiralniku ni bila najboljša poteza v njenem življenju. Zmeraj jih je zavohala, te ne najboljše poteze, zmeraj je vedela, kdaj bo prepozno. In počakala, da je bilo res prepozno.

Ko je Vivi že tri dni pozneje prišla skozi vrata, ne da bi sploh dobila v roke sporočilo na drugi strani kičaste jelke, seveda nikakor ni moglo biti najboljše. A Jana se ni pustila motiti in si je dala zelo veliko opraviti z okraševanjem, še posteljnino je oprala dan pred snidenjem, da bo ja dišala po svežem, zložila darila na nočni omarici na Vivini strani … Vse se nekako ujema, je pomislila tik preden je zarohnel taksi pred hišo, vse, tudi barva ovojnega papirja daril in barva posteljnine in stropa s srebrno poslikanimi zvezdicami. Tudi steklenica šampanjca je bila primerno modre barve s srebrnim vzorcem. Res se je potrudila, toliko bolj, ker je vedela, kako zelo se človek zazdi sam sebi neumen, ko se čez čas pokaže, da je bilo vse nesmiselno. Zato se je Jana vedno zelo potrudila, da nikakor ne bi postalo vse nesmiselno.

Vivi ni imela daril za Jano, niti enega. Vivi je prinesla sebe, zato ker je Jana vztrajala pri tem. Seveda tedaj Jana ni rekla nič, pol ure se je delala, da pač pijeta kavo in klepetata po večmesečni ločenosti in zato vse drugo še ni pomembno. Potem je skočila v trgovino po cigarete in ko se je v treh minutah in pol vrnila, sta si hitro povedali najpomembnejše zadnje dogodke iz svojih ločenih življenj, šli v spalnico, kjer je Vivi premetavala darila in rekla, da so ji všeč taka, kot so, in jih še ne bo odprla. Zato ker Vivi ni imela več energije za veselje. In potem je bil že čas za džojnt in Jana je med zakajanjem hotela imeti mir in ni hotela misliti na darila, ki jih ni dobila, saj ti tako črnoglede misli lahko pokvarijo filing. To pa ne gre. Kratko malo ni bil čas za zamorjenost – še ne. Saj je Jana vedela, da se bo pozneje, mogoče več mesecev ali šele leto pozneje, prav dobro spominjala te neprijetnosti z darili, o, še večkrat se bo spomnila tega in zlepa ne bo pozabila Vivi, kar ji ne gre pozabiti, to je bilo Janino naslajanje za prihodnost. »Veš,« bo Jana pripovedovala prijateljicam, »veš, kakšna je bila, še misliti si ne moreš, še darila mi ni prinesla za novo leto, pa toliko časa se nisva videli. Jaz pa sem bila tako slepo pozorna in sem ji seveda dala več daril …« A zdaj res ni bil pravi trenutek za to, zdaj Jana ni hotela biti malenkostna, saj bi ji Vivi takoj rekla, a se res tako rada smili sama sebi. Pravzaprav se je Jana resnično rada smilila sama sebi. Okoli božiča se je večkrat sama sprehajala po utrechtskih ulicah, se ozirala za pred prehladom odpornimi kolesarji, že kar zijala v okna brez zaves, kjer so med novoletnim kičem ljudje sedeli pred tevejem, kramljali ali pa čisto po zimsko – filmsko potonili in zaspali v naslonjačih. Jana si je takoj naredila miselni spisek vsega, česar ni imela ali ni več čutila, denimo varnosti, topline doma, zavetja, tesnih prijateljic okoli sebe, še doma sploh ni imela doma, ker je skoraj zmeraj samo nekje stanovala … Temu seznamu manjkajočih stvari je pravila »veseli seznam«, najbrž je bil nekako povezan z božičem. Skratka, Jana ni mogla popoldne brezskrbno potoniti v naslonjač in zaspati in se zbuditi v sladkem prvem mraku. »Ko bo padel prvi mrak, bomo …« so govorili pri njej doma, ko je bila še majhna, zato jo je poleg božiča tudi prvi mrak zmeraj krepko spomnil na toplino doma, tako zelo, da jo je kar zmrazilo in si je morala prižgati cigareto in se spet zamisliti nad sabo. Že misel na naslonjač je lahko bila zadosten in čisto dober razlog, da se je Jana zasmilila sama sebi. Saj so bili to tisti nenavadni trenutki, ko se je še ukvarjala s sabo.

Popoldne se je Vivi že razjokala, da ni prišla v pravem trenutku, da sploh ne bi smela priti, ko je nakrizirana. (Sicer je Jana sama hotela, da pride.) Tik preden je zajokala, sta seksali, vendar glede na to, da se nista videli že lep čas, ne ravno dolgo in nekam prehitro. Ravno zato je Jana zatrjevala, da hoče še vsaj dvakrat pred večerjo, vztrajala je, da ji ta seks toliko pomeni in da uživa kot že dolgo ne, vztrajala je tudi potem, ko se je v tretje tako rekoč že zadovoljevala sama in jo je Vivi z eno roko objemala, z drugo pa si je nenehno brisala potno čelo. Vivi namreč pogosto ni bila zraven. Ni imela energije za to.

Potem ko sta seksali in se je pozneje Vivi razjokala nad sabo in se zjezila nad grdimi življenjskimi okoliščinami in zatem zaspala, se je Jana lotila večerje in si ni hotela priznati, kako ji je odleglo, ker je lahko bila nekaj ur sama. Odločila se je za enostavno pico, kar vržeš stvari gor in jo butneš v pečico – ni bila toliko zadeta, da bi precenila svoje moči in se, na primer, lotila priprave kraljevske postrvi ali pa česa melanezijskega. Med kuhanjem se je prepustila drugi obliki samopomilovanja in sicer pozitivnemu sanjarjenju. Svetlogledim mislim. O tem, kako bi ona in Vivi lahko bili zadovoljni in uspešni študentki v tujini. In vsi bi govorili, aha, to sta tisti uspešni lezbijki z Vzhoda, ena je družboslovka, druga fizičarka … Ko bi se pojavili v kakšnem ženskem diskaču, bi kar zablesteli kot pokončni udarnici s socrealističnih slik. Saj ne da bi zares tako izgledali – le vtis bi bil tako močan. Močnejši od življenja samega – a ta zadnji stavek je bil že posledica začetnega udara zadetosti; med svetlogledimi mislimi je namreč Jana zvila še en eleganten džojnt samo zase. Ko se je pekla pica, je sedela in kadila, lahko je v miru premišljevala o tem, da bo mogoče še vse dobro, saj se bo Vivi naspala po dolgih urah vožnje z vlakom. Gotovo pa bo bolje, ko bosta zvečer šli na zabavo k Janinim kolegicam, skorajda bi jim lahko bili čisto podobni po letih in videzu, skorajda … Ena družboslovka, druga matematičarka, ena temnolasa, druga rdečelasa, ne, ena rjavolasa z rdečimi prameni, druga obrita. Pa saj je vseeno, kakšne barve. Glavno, da bi se objemali in strmeli v temno modro nebo. Ona in Vivi.

»Kam si se zagledala, ljubica?« jo je vprašala Vivi.

»Nikamor, kam pa naj bi gledala?« je zagodrnjala Jana. Zdaj je še bila v prednosti, zdaj je še bila tista, ki je zavila darila, kuhala in skrbela, Vivi pa je samo sitnarila in spala, zato je zdaj še smela biti tečna in lahko si je privoščila dozico nesramnosti – a kmalu bo Vivi tako zagrenjena in napadalna, da se bo Jana bala zanjo (in šele mesece pozneje, ko bo že sama, tudi zase) in bo že zato spravljiva in ne bo zviševala glasu. Ne, ne, za kaj takega je preveč odgovorna. »Lahko pokličem domov?« je vprašala Vivi in si prižgala cigareto. Ko je odložila vžigalnik, je takoj opazila samotni ogorek Janinega džojnta sredi pepelnika – take stvari ji niso nikoli ušle. »Lahko pokličeš domov,« je rekla Jana. Potem je pomislila, da morata pred odhodom še jesti in popiti pivo, Vivi pa se mora še tuširati in se obleči. In vprašala se je, ali bosta zdržali do novega leta, ki bo prišlo opolnoči istega večera.

Ob 20.20 sta hiteli na zadnji vlak za Amsterdam. Zadnji vlak za silvestrovanje. Pravzaprav nista hiteli, ker so Vivi bolele noge in še zmeraj si je morala otirati vse tiste drobne nitke, ki so ji ostajale na obrazu in telesu po tem, ko se je obrisala s kakšno Janino staro brisačo. Jana je vedela, da na silvestrovo nizozemski vlaki po 20. uri ne vozijo več, zato ji je bilo jasno, da se jima mudi. Zato si je pač razložila, da hitita. Jana resda Vivi ni povedala, da vlakov najbrž ni več, ker si tega ni upala, saj bi ji Vivi potem rekla: »Ja, vidiš, spet sem vse zajebala, a ne?!« To bi bilo res grozno, če bi zamudili vlak in novoletno žurko v Amsterdamu in bi se Vivi obtoževala, da sta zamudili zato, ker se je ona tako obirala pri tuširanju in oblačenju. Ko sta prihiteli na železniško postajo ob 20.29, je bil na peronu en sam vlak – vlak za Amsterdam ob 20.31. Tako sta le sedeli na vlaku, še karte nista kupili, in Jana je bila boljše volje kljub Vivinemu bednemu stanju, saj je le ona vedela, kakšno srečo sta imeli, da sta ujeli vlak, ki ga ni bilo na voznem redu. Med drdranjem vlaka je gledala skozi okno v temo. Kljub vsemu ji nikoli ni prišlo na misel, da bi kupila nove brisače.

Že ob 21.05 sta bili v Amsterdamu. Ko sta stopili na glavno ulico proti Damu, je Jano zajela nerazložljiva tesnoba, hotela je domov, hotela je naravnost in takoj v Ljubljano, proč od podivjanih pogledov, tujih jezikov in žvižgajočih petard. Pa ni mogla, zato je svojo drago vprašala: »Kam greva? Imava še dosti časa.« Vivi se je kremžila, bila je nekje vmes med jokom in besom. Nekje vmes. Jana je bila preutrujena, da bi jo poslušala, zato vprašanja raje ni ponovila. »Sranje, pa tak lajf!« je rekla Vivi sama sebi, a seveda je bilo namenjeno celemu svetu.

Kot bi mignil, sta bili v Rdeči četrti. Kot bi mignil. Saj bi se lahko izognila temu, lahko bi jo peljala kam drugam, je pomislila Jana. A čemu bi se pravzaprav izognila? In kam bi lahko šli, ona in Vivi? Je že prav tako, je že moralo biti tako, si je rekla Jana in se celo majčkeno in neopazno nasmehnila. In to je bila tretja oblika samopomilovanja, to trmasto vdajanje v usodo, ta nenehna in moreča predaja.

Korakali sta v mrazu po nekoliko manj obljudeni ulici blizu rdečega središča. »Kaj, kam greva? Kaj pa jaz vem!« je stokala Vivi. Jana se je delala, da je zapozneli odgovor sploh ne zanima več. In vstopili sta v prepoln, zakajen in medlo razsvetljen lokal in celo dobili prostor za prvo mizo v majhni zadnji sobi. Jana je pila pivo, njeni dragi je bilo vseeno, zato je tudi zanjo naročila pivo. Moril jo je že večurni molk, a tako in tako se ne bi mogla nič pogovarjati. Lahko bi izvedela le še kaj hujšega; ni marala slišati ničesar o tem, kaj je počela Vivi med njeno odsotnostjo, ni marala slišati njenih laži v slogu »Če boš kdaj slišala, da sem pogosto popivala s Tejo, ti raje sama povem, da med nama ni bilo nič.« Zato je molčala, kadila in hitro pila; šla je po drugo pivo, medtem ko se je Vivi komaj dotaknila svojega. Prižgala si je cigareto in pila naprej in že prazno strmela predse. Bilo je skorajda enako mirno in turobno kot na vlaku, ki ga ni bilo na voznem redu. Skorajda.

Potem ga je zagledala, zajetnega petdesetletnika na drugem koncu mize. Takoj je prisedel, tako da je bil čisto zraven Vivi, ki se je zaradi njegove zajetnosti skoraj prilepila na vogal mize. Nasmehnil se je. Jana se je spačila, pogledala v kozarec in nagnila. A nasmehnil se je samo Vivi, tako da so se mu z zgornjo ustnico razlezli ne ravno negovani črni brki, iz ust pa mu je pogledal plastičen zobotrebec, zataknjen med porumenele zobe. Vivi ga je samo gledala. Stegnil je kosmato roko s širokimi zlatimi prstani, zbezal zobotrebec v levi kotiček ustnic in rekel Vivi: »My name is Hans.« Jani se ni predstavil, a tudi sicer je točno v tistem trenutku šla po naslednje pivo. Jana ni marala zatežencev, ki ti vdrejo v osebni prostor. Jana ni marala zatežencev, ki te spomnijo na prazne razsežnosti osebnega. A Vivi se je spremenila v punčko, se predstavila in ga pogledala kot deklica z vžigalicami, ki bo lačna dočakala novo leto. Saj to je bilo tisto, je pomislila Jana, ko si je prižigala novo cigareto, zdaj že z odvratnim kovinskim okusom, to, da je bila Vivi samo deklica, izgubljena in nezaščitena. Ah, je potem Jana neopazno zamahnila z roko in pomislila: Govori vendar zase! In ta preblisk o deklicah je bila že druga stvar, ki jo je na silvestrovo spravila v samozadostni smeh.

»Od kod si?« je vprašal Hans. »Iz Slovenije,« je rekla Vivi. Vivi je rada navezovala stike z neznanci. »Kaj pa ona?« pokazal je na Jano. »Tudi,« je rekla Vivi in se nasmehnila. Mater, tako bi te po zobeh, je pomislila Jana. »Od kod si ti?« ga je vprašala Vivi. »Iz Nemčije.« Potem je prišla natakarica in Hans je vprašal Vivi, kaj bo pila. In Vivi je naročila pivo. Potem je rekla Jani: »A slišiš, pravi, da je iz Nemčije.« Jana je molčala, ni se ji zdelo vredno, da bi se začeli pogovarjati le zaradi nekega Hansa, Turka iz Nemčije, ki sedi za isto mizo.

In potem ji je Vivi rekla nekaj, česar Jana ni še nikoli slišala iz njenih ust, rekla je: »Oprosti, vem, da ti gre na živce.« Hans se ni dal motiti. Brki so se mu spet raztegnili nad nasmehom in stegnil je svojo ogromno šapo in čez mizo skorajda objel Jano. »Ne skrbi,« je rekel. Potem se je zresnil in pogledal Vivi: »Vem, kaj potrebuješ.« »Ne vem, kaj misliš,« je takoj izstrelila. »Seveda veš,« je rekel Hans, »in tudi ona ve.« Z glavo je pokazal na Jano. Vivi jo je naglo objela in rekla: »Njo pa pusti pri miru.« Jana se je malce odmaknila.

Hans je položil pest na mizo pred Vivi in razprl lopatasto dlan z ličnim belim zavitkom. Hotel je, da mu Vivi da dlan, hotel je, da svojo dlan položi na njegovo. Ko je Vivi stegnila dlan in se prepustila stisku njegove roke in nekaj sekund zatem naglo spravila zavitek v žep, se je Jana počutila odvečno. Pomislila je na osnovnošolske čase, ko je v drugem razredu sošolcu, s katerim je sedela, sunila spominsko knjigo. Pa ne zato, da bi jo obdržala, temveč zato, da bi mu lahko kaj narisala v spomin – takrat je v spominske zelo rada prerisovala ljubko gazelo z vrečke iz trgovine s čevlji. Drugi dan je sošolcu vrnila spominsko; začudeno jo je pogledal in jo prelistal. Ravno ko je na začetku šolske ure razred vstal, da bi pozdravili tovarišico, ji je sošolec pokazal risbo, ki mu jo je narisala, in ji skrivaj požugal. Jana ga je še enkrat pogledala – bil je jezen, saj ji ni sam dal spominske knjige. Ušesa so ji zagorela od sramu, ker se je počutila tako odvečno. Ker je bila sama kriva za to.

Ko so gorela ušesa, je bilo to za Jano znamenje, da je šla predaleč.

Zapustili sta čudni lokal in Jani je bilo lažje, neznansko lažje. Kar tresla se je od olajšanja. Vivi se je bala, da bo Jana hotela vedeti, kaj je v zavitku, in Jana se je bala, da ji bo Vivi hotela pokazati, kaj je v zavitku. »A vidiš, kaj se mi dogaja? Pa ne morem prav nič pomagati, kajne?« je rekla Vivi. Strahovi so čisto odveč, je pomislila Jana pri sebi in zamahnila z roko, strahovi so le še navada. »Mi ne verjameš, kajne? Zakaj mi nikoli ne verjameš? Kako naj kaj spremenim, če mi nihče ne verjame?« A Jana se je že dolgo otepala sprememb, saj so bile vedno slabše. Živciral jo je ves tisti larifari okoli tega, kako spremembe dobro denejo – najbrž tistim, ki trosijo nasvete in nagovarjajo k spremembam zgube, ki tako in tako ne zmorejo zase niti s prstom migniti.

Zdaj sta korakali nekje po mirnejšem obrobju Rdeče četrti, molče sta blodili po vse ožjih ulicah, ki jih Jana ni več prav dobro poznala, sicer pa je bila z mislimi še vedno pri spremembah. In kako dobro denejo, ko niso več potrebne. Če je v življenju vse prav, so spremembe neopazne, celo nepomembne, je ugotavljala. Če pa …

»Haš, ekstazi!« sta vabila dilerja za vogalom. Vivi je našpičila ušesa in rekla: »Ne, hvala.« Jana je že dolge tedne hodila po Amsterdamu, že dneve in dneve je poslušala ponudbe dilerjev, a še nikoli nikogar ni slišala, da bi dilerju rekel: Ne, hvala. Pri naslednjem vogalu se je Jana ustavila in rekla: »Počakaj, ne vem, kje sva.« Ustavili sta se in Vivi se je takoj začela počutiti krivo, saj menda zaradi slabega počutja ni bila sposobna odpirati mestnega zemljevida in razbrati imena ulic. Zaradi slabega počutja ni bila sposobna pomagati niti sebi, kaj šele komu drugemu. Ljudje so že tako preveč pričakovali od nje. Tudi Jana je kar naprej nekaj čakala. Res je: Jana je že dolgo čakala. Tudi v tujini je zgolj čakala. Bila je utrujena in naveličana čakanja, zato si je razporejala lepljive dneve in tako strukturirala čakanje; to so bile edine spremembe, ki jih je vnesla v svoj vsakdan. Zato da ne bi bilo večjih, opaznih. Zato je vsak dan ali pa vsak drugi dan, obvezno pa vsako sredo in soboto, nakupovala.

»Spid in koka,« sta slišali za hrbtom. Pred njima je stal tridesetletnik temne polti. Hotel je vedeti, od kod sta, hotel je vedeti, kaj iščeta; rekel je, da ima prvovrstni spid in koko po novoletni ceni. Silvestrsko robo po specialni novoletni ceni. Vivi je rekla, da sta iz Slovenije in da, ne, hvala, ničesar ne iščeta, samo orientacijo sta izgubili.

»Kaj pa ti? A ti kaj iščeš?« je Spid in koka vprašal Jano. »Ne, hvala,« je rekla. Potem ga je še vprašala, od kod je, saj se ji je zdelo, da se mora kaj pogovarjati. Spid in koka je povedal, da je Italijan, pravzaprav ne čisto pravi Italijan, ampak tu nekje, in da je nekoč že bil v lepi Sloveniji. »Kaj pa si počel v Sloveniji?« ga je vprašala Vivi. »Imam tudi druge reči,« jo je pogledal in zarotniško znižal glas. Jana je pomignila Vivi in odpravili sta se proti Damu, vsaj zdelo se je tako. »Hej, dekleti,« je zaklical za njima, »saj je novo leto, oddahnita si! Imam tudi druge reči. Tudi potovanja so zdaj ugodna – če vesta, kaj mislim.«

Če pa … stvari niso tako zelo prav, so spremembe le še en drek več, je sklenila Jana in opustila svojo samopomilovalno kontemplacijo. Usedla se je na rob pločnika in se pogreznila v zemljevid mesta. Ko je veselo oznanila, da je našla pot do žura pri svojih prijateljicah, je Vivi rekla, da jo zares bolijo noge. Tako zares, da bi se morala usesti. Ali skočiti v kak lokal po kozarec piva. Ko se je Jana vdala, da si bosta pač privoščili taksi do žura pri prijateljicah, se je Vivi usedla k njej na pločnik in se skremžila; šlo ji je na jok. Če bi jo Jana pogledala, bi se razjokala. Zato pa Jana ni hotela dvigniti pogleda z zemljevida. »Veš …« je negotovo rekla Vivi. »Kaj pa?« je rekla Jana in si prižgala cigareto. Tudi Vivi si je prižgala cigareto in rekla: »Ljubica, nekaj ti moram povedati.« Pa menda ne zdaj, si je mislila Jana, ne zdaj, vsaj do novega leta nočem nobenih sprememb več. Vivi se je spet kremžila, tokrat zato, ker ji besede niso šle z jezika. Hudiča, si je rekla Jana, katera je bila? Teja? Urša? Leja? Takoj zatem so ji zagorela ušesa. »Veš, kaj …« je spet začela Vivi in pohodila cigareto. »Veš, kaj … no, nakrizirana sem.«

Jana je zložila zemljevid in vstala. Popravila si je kapo, si še trdneje omotala šal okoli vratu in potisnila roke globoko v plitve žepe. Potem je vse to še dvakrat ponovila. In vsakič si je trdneje omotala šal okoli vratu. »Kaj pa delaš? A tudi tebi prinesem pivo iz lokala?« je vprašala Vivi. »Nič, izvajam simptome,« se je smejala Jana. »Ja, prinesi mi fosters. V piksni – prosim.«

Uro ali dve pozneje sta stali v telefonski govorilnici in se smejali. Jana je klicala svoje prijateljice in jim povedala, da ju ne bo k njim, da bosta novo leto dočakali kar na Damu in da se lahko dobijo pozneje v klubu. »A sva zdaj vse rešili?« je razigrano vprašala Vivi. »Vse. Ni nama več treba gledati v ta neumni zemljevid,« je odgovorila Jana in se nasmehnila. »Čisto zares?« je spraševala Vivi. »In si nisva pokvarili silvestrovanja?« Jana jo je objela in zmečkala piksno. Vivi se je stisnila k njej in ji tiho šepetala: »A greva zdaj na Dam? Ne bova zamudili novega leta?« Jana si je spet omotala šal okoli vratu: »Saj veš, to pač ne gre … Nemogoče je, da bi kdo zamudil novo leto.«

In ga res nista. Tudi nobenega vlaka nista več zamudili, sploh ničesar več.

Podzemna

Razstavo o načrtu za podzemno železnico v Ljubljani je pripravila moja znanka Ines. V resnici ji ni tako ime, vendar se mi zdi, da ne bi hotela, da govorim o njej s pravim imenom. Mogoče ne bi hotela, da se je sploh spomnim. Ines poznam že sto let, vendar to nič ne pomeni. Nekoč sva skupaj štopali v Berlin na lezbična in gejevska srečanja in v Amsterdam na džojnt. A zid je že zdavnaj padel in tisti del podzemne železnice med Zahodnim in Vzhodnim Berlinom so vnovič odprli. Za obdobje novih možnosti. In nekateri so šli v neslutene razsežnosti.

Ravno ko sem razmišljala, ali sta res potrebni dve postaji podzemne na tako kratki razdalji, kot je Bavarski dvor–Glavna postaja, se mi je približala Ines. Stala je na postaji Park Zvezda. Ja, moram povedati, da je to bila velikanska razstava, maketa je bila kar na tleh celotne Galerije, obiskovalke in obiskovalci pa smo hodili med tiri in postajami ter se sklanjali nad miniaturnimi okrepčevalnicami, internetnimi središči, drevesi in trgovinami. Ines se je odkašljala in si nadela nasmeh, potem pa se mi je zahvalila za ogled razstave, čeprav me ni pričakovala, zato je še toliko bolj presenečena in podobno. Taka prijaznost je bila nadomestilo za vabilo, ki mi ga ni poslala, a k sreči med žvekanjem hrane še kdaj raztegnem kulturne strani Dela po kuhinjski mizi. Ah, oprosti, je lahkotno rekla, ti se tolikokrat seliš, da nikoli ne vem tvoje nove številke, GSM-a pa nimaš, a ne. Imela si vse moje številke, pa me nisi nikoli poklicala, sem pomislila. A sem ji spravljivo rekla, da res več ne hodim dosti po Ljubljani, a slišala sem, da bo njena maketa res zanimiva, zato sem prišla in zdaj imam navsezadnje priložnost, da si v pičle pol ure ogledam in prehodim celo Ljubljano, ha, ha. Ha, ha, mi je vrnila s smehom, res lepo, da sem prišla, moje mnenje ji veliko pomeni, ta projekt ji res veliko pomeni in kar se nje tiče, je prepričana, da je nocoj Evropo pripeljala v Ljubljano, pa čeprav samo na maketi, ha, ha – in to ji pomeni največ. S tem sem se pa res strinjala – podzemna železnica je enaka Evropi. Kadar koli sem prišla v katero od velikih mest in se po tekočih stopnicah odpravila na u-bahn ali tube ali kar koli že, in s široko odprtimi nosnicami potegnila v pljuča tisto posebno zmes vonjav po smogu in bencinu in umazanem Zahodu, sem vedela: to je Evropa. Zdaj sem tukaj, spet sem tam, kjer se reče »drugod« in kjer je menda vse boljše in zanimivejše, zagotovo pa vsaj natančno označeno. Rada imam nemške u-bahne, saj lahko kljub prepovedi skorajda povsod kadiš. Ali pa hitiš z ene špure na drugo in vmes kupiš kavo v plastičnem kozarcu, na tekočih stopnicah pomešaš sladkor vanjo, in, tik preden stopiš na vlak, kupiš še kos pice ali kako podobno svinjarijo take-away. Take-away, take-away, vse lahko vzameš s sabo. In vse, kar lahko vzameš s sabo in ješ na večnem prepihu na podzemni, je ogabno, komajda užitno, mastno in poceni. In vse diši po podzemni, vse je prašno od podzemne kakor robec, v katerega se usekneš. A samo tam jem na cesti, v Ljubljani se to ne spodobi; v Ljubljani sem doma in poznam preveč ljudi in vem, da žvečenje med hojo škoduje želodcu in živcem in polti in pospešuje staranje. Doma keksov ne ponujamo z roko, ampak ponudimo odprto škatlo s keksi, iz katere si ljudje sami postrežejo – »kakor iz škatle«. Inesina podzemna železnica ni imela teh vonjav, črnega prahu in ob mirnejših večernih urah sivih podgan med tračnicami. Njena podzemna je bila kakor iz škatle, nič umazanih tal, pasjih drekov, smeti in ostankov junk hrane. »To bi bilo treba vse urediti,« mi je pred leti rekla na berlinski postaji Leopoldplatz. »Kajenje je nevarno za potnike. In vse je umazano in polno postopačev in džankijev.« Ines je bila takrat lezbijka, a je imela svojo osebnost – ni bila ne nora ne narkomanka ali pijanka, zato je hotela vse spucati, da starši in javnost ne bodo še naprej mislili, da so lezbijke in pedri obvezno tudi premaknjenci in narkomani. In kot izobraženka je vedela, da mora začeti pri sebi, se otresti iluzij in neusmerjene bojevitosti, skrpati faks in kaj narediti zase. In to seveda prodati. Potem je berlinski zid padel in najprej so spucali nekaj lezbičnih in gejevskih lokalov. A v Ljubljani se, hvala bogu, Ines ne bi bilo treba preveč ukvarjati s tem problemom, pri nas se lezbijke in pedri zvečine sami spucajo in spravijo na varno. Ines po najinem potovanju v Prago ni bila nikoli več lezbijka. Le še enkrat mi je poslala razglednico iz Pariza, tam je bila na podiplomcu, in potem je bila menda poliseksualna ali kako že.

»A na tej … tvoji podzemni prodajajo bureke?« sem vprašala Ines, saj so se mi bureki zdeli edina take-away hrana, značilna za prežvekovalni ulični utrip Ljubljane.

»To pa ne,« se je nemudoma zavzela za svoj projekt. Burekov pa ne. »Nič mastne hrane, veš. Burekov pa ne bomo prodajali. In na vseh večjih postajah, recimo Bavarski dvor, Glavna postaja, Klinični center ali pa Kino Šiška, bo na voljo vegetarijanska hrana. In fitnes centri. Jaz ne bi prodajala niti kokakole, saj veš, zakaj, in nočem Benettonovih trgovin in nobenih Muellerjevih proizvodov.«

»A misliš nemške Muellerjeve pudinge? Ti so edini, ki jih kdaj kupim.«

»Ja, ampak ta tovarna podpira desničarsko politiko.«

Bog ve, kaj podpirajo bureki. Ines v resnici ni podpirala ničesar. Ni se mazala s politiko.

»Kajenje bo seveda prepovedano, in to zares. To je čisti projekt, razumeš, pure technology, no, saj se vidimo pozneje,« je še rekla in odšla pozdravit skupino ljudi, oblečenih v črno, ki so se zbrali na postaji Tromostovje. Ne vem, zakaj me je za kratek trenutek prevzel zoprn občutek, da me je polila z mrzlo vodo. Seveda je bila nekoliko razburjena, saj je vendar šlo za predstavitev njenega prvega projekta, zato se je z rdečico na licih, ki ji je vse bolj tolkla skoz puder, vrtela okoli svojih postaj, pomembnih kolegov s faksa, morebitnih sponzorjev in bivših ljubezni.

Videti je, da se veliko ljudi zanima za čiste projekte, čisto tehnologijo in čisto umetnost. Videla sem še nekaj znanih obrazov, vendar vseh raje nisem pozdravila, ker se nisem mogla spomniti, ali so sošolci iz srednje šole ali kolegi s faksa. In ne morem in ne morem si zapomniti, kdo je s kom poročen in kdo s kom skače čez plot. Zato sem raje gledala v tla – pomislila sem celo, kako primerno je, da je razstava kar na tleh in se ti ni treba toliko izogibati pogledom – in se sprehajala med tiri. Stopila sem na postajo Rakovnik - Galjevica, tam ni bilo nikogar. Morda pa navsezadnje le ni tako težko pogledati na preteklo življenje iz razdalje, iz ptičje perspektive, tako rekoč zviška in zlahka in celovito. V tisti hiši, ki je na maketi le nekaj sto metrov oddaljena od stopnic v podzemlje, sem sedela na ladijskem podu in pakirala stvari. To sem v Ljubljani počela že večkrat, a nikoli prej in nikoli pozneje tako zares in dokončno kakor takrat na Galjevici. Najbrž moraš enkrat pošteno in zares spokati vso kramo in oditi, pozneje je vse le še rutina, potem so premiki med postajami le še šala. Da, skorajda na vsako od postaj na maketi bi lahko z žebljem pritrdila kakšno od svojih fotografij iz nekega obdobja, z nekim imidžem, z nekim prepričanjem, ob neki življenjski prelomnici, z neko barvo in dolžino las, s kom ob meni in največkrat brez.

Z Ines sva radi fotografirali. V Pragi sva samo v dveh dneh porabili pet filmov. Kar naprej sva škljocali s trotel kamero in sproti razvijali fotografije. Nič naju ni motilo, da je bil fotoaparat pokvarjen in da so nama zaskrbljeni fotografi izročali kupe nejasnih fotografij s pomešanimi in prekritimi prizori; medve sva se obnašali, kakor da bi delali nadvse posebne fotografije. Tako na neki fotografiji stojim točno na sredini zvonika ene od praških cerkva, na drugi pa skozme pelje tramvaj. Tulili sva od navdušenja in si pulili iz rok neuspele fotografije, kakor da bi bili hoteli prav te zgrnjene razsežnosti in te prizore, ki so se nepričakovano pojavili na papirju. Ker sva tako dobesedno doživljali Prago in vsa najina potovanja. Kadar koli sva zagledali vhod v podzemno železnico, sva se samo spogledali in stekli po stopnicah, saj so bile vozovnice tako poceni. Fotografirali sva tudi v temnih prostorih, čeprav je najina trotel kamera odpovedala že med daljšimi sencami ob petih popoldne.

»V Ljubljani moramo imeti metro. Šele zdaj vem, zakaj se tako dolgočasim doma, kaj mi manjka!« je rekla Ines. Mogoče je prav tedaj začela razmišljati o tem, da bo nekoč izdelala načrt, ne spomnim se več. Nisem je zbrano poslušala, saj so bile tekoče stopnice v praško podzemno tako strme, da nisem smela pogledati do kraja navzgor ali navzdol, ker se mi je zavrtelo v glavi. Ines mi je pokrivala oči in se mi smejala. »To so pa Rusi, veš, to je pravi space shuttle. Ti že ne bi bila za astronavtko, ti si bolj zgubljena kot Lajka.«

Kmalu res nisem več sledila Ines. Prav nobenih astronavtskih višin – kar se mene tiče. Saj ne vem dobro, kaj se je dogajalo, kaj je kakor potres razmaknilo tla pod najinimi nogami tako daleč vsaksebi, da sva nekaj let pozneje stali na povsem različnih peronih. Ines je menjala že tri avtomobile, ko sem jaz imela šele prvo tetovažo. Pa se mi je še vedno zdelo, da potujeva v istih smereh, hitiva po istih tekočih stopnicah in v ustih meljeva podobne zvarke take-away, samo da se ne srečujeva več tako pogosto. Pa najbrž ni bilo čisto tako; še pred nekaj leti sem marsikaj videla narobe, ker sem trmasto sestavljala in lepila neprimerljive razsežnosti in tako nikoli nisem dobila čistega projekta. V vseh letih najinega druženja nisem opazila, da je Ines astronavtka in da nikoli ne bo mogla živeti in delati kakor koli drugače in da bo – kot je zmeraj razglašala – svoje zahteve znala spustiti na zemljo, da bi lahko šla v višine. Zato je postavila ljubljansko podzemno železnico na tla, zato se je lahko ure in ure sklanjala in zlagala postaje in tire in kocke ter v zraku nad tlemi razmišljala, kako čisto in zdravo je pod zemljo, na kateri stoji.

Potem sem nekaj časa mislila, da se je Ines pravzaprav spremenila v prefrigano babnico, a da mi je to nekako ušlo. Ušlo mi je, da je začela uresničevati svoj načrt o dejavnem prilagajanju okolju, o katerem je sicer velikokrat govorila. Pa ni bilo prav, da tako razmišljam, ni bilo čisto tako. Ines je bila preprosto nekdo drug, ne vem kdo, saj je bila vedno drugod, tudi ko je bila z mano. Njene razsežnosti so bile tisto, kar mi je nenehno uhajalo. Samo to. Ja, saj mi je že vseskoz govorila, da mi bo vse ušlo. Pa nisem znala drugače. Ni se mi ljubilo drugače. Zdelo se mi je prav. Nisem vedela, kaj mi uhaja. Še zdaj ne vem. Ne zmorem čistega pogleda iz ptičje perspektive – ta pač premalo govori o utripu pod zemljo.

A potem je le prišla moja Ana. Pri vhodu v Galerijo se je dvignila na prste, mi pomahala nad glavami obiskovalcev in obiskovalk in pokazala na šank. Nekaj minut pozneje se je s pivom v roki pojavila na postaji Bežigrad. Videla sem, da si jo je Ines na kratko ogledala s priprtimi očmi, kakor da bi proučevala doseženo stopnjo kakega projekta – da ji le ne bi kaj ušlo. Potem je s pogledom ošvrknila še mene in se zadovoljno nasmehnila, kakor da bi že vedela vse. Pomignila sem ji z roko. Pristopila je in stegnila roko k Ani, še preden sem ju predstavila. »Ines, me veseli,« je glasno rekla.

Ana pa se je nasmehnila in rekla: »A si ti ta, ki dela tako velike stvari? Imaš pa res voljo.« Potem se je Ana izgubila med tiri, rekoč, da gre na postajo Metelkova, tam tako in tako živi, Ines pa me je nedolžno vprašala, ali je to kakšna moja „nova“. Njej se je namreč takoj zdelo, da ima Ana vse atribute (uporabila je natančno ta izraz) za to, da bi bila moja punca; nima več kot petindvajset let, videti je zgubljena in jaz ji gotovo na pladnju dajem življenje, ki ga ona ne potrebuje. Ines je zvenela kot kaka psihiatrinja take-away iz ameriškega filma. Potem je še nekako naklonjeno dodala, kako najbrž premalo delam na sebi in mi zato ostaja veliko neizkoriščenega časa, in to praznino si polnim s problematičnimi puncami, ki so pozneje, ko se umirim in sem vsaj pol leta bolj pri sebi, hvaležna snov za moje zgodbe. »Ja,« sem rekla, »natančno tako.«

To jo je najbolj jezilo. Zmeraj jo je spravilo ob živce, če se je kdo samo strinjal tjavendan. Ines ni marala, da se ljudje vdajajo usodi in sedijo križem rok. Ni marala, da ljudje jedo nezdravo hrano. Ines ni marala, da ljudje počnejo stvari, ki jih ona ne mara.

»Še vedno veš vse o puncah in samopomoči, čeprav si gotovo že zdavnaj pozabila, ah … pozabi,« sem rekla in naredila korak v smeri postaje Metelkova.

»A niso na Metelkovi sami klošarji?«

»Tudi na maketi?«

Ines se je obrnila k prvemu mimoidočemu in se začela pogovarjati. Zdelo se mi je, da me je pustila daleč stran od sebe, od vseh, tam v nekdanjem mrtvem rokavu podzemne med Vzhodnim in Zahodnim Berlinom, kjer so stali samo oboroženi vzhodnonemški vojaki, podobni neresničnim sencam iz sveta onstran zida.

Na postaji Metelkova me je Ana objela in mi nagajivo rekla:

»Kaj je, klošarka moja? A bova kmalu šli?«

Poljubila sem jo, bolj iz zmedenosti kot hote, in razmišljala, zakaj se zmeraj bodem z Ines. Kot da nekaj ne bi bilo prav. Kot da bi obe, Ines in jaz, stali na napačnih krajih in se prepričevali, da nekje obstaja pravi kraj.

»Ne vem, sem odsotno rekla, ne vem, Ana, sprehodiva se še malo, prinesi mi pivo in sprehodiva se še malo …«

»Prav,« je rekla in šla po pivo. Zdelo se mi je, da sem jo užalila, ker nisem mogla sodelovati. Nekoč mi je očitala, da se med ljudmi zmedem in jo pozabim. Ja, vse te razsežnosti, ne morem jim slediti, ne morem jih skrpati v čisti vozel.

Hotela sem se sprehoditi sama. Hotela sem prehoditi vse postaje, ob katerih sem kdaj živela. Nekoč mi je prijateljica rekla, naj se usedem na kolo in prekolesarim vse hiše in bloke v Ljubljani, v katerih sem nekoč stanovala. Temu se reče fizična samorefleksija. In potem sem se doma res usedla za mizo in najprej napisala vse svoje bivše naslove v časovnem zaporedju. Dolgo sem premišljevala o tem, kako naj romam mimo vseh teh življenjskih postaj – ali naj upoštevam časovno zaporedje selitev ali naj se raje ravnam po medsebojni prostorski bližini bivališč. To drugo bi bilo seveda lažje, a zato bi bila samorefleksija prepoceni. Potem sem se ukvarjala z računanjem: koliko časa bi potrebovala, če bi kolesarila od naslova do naslova glede na časovno zaporedje selitev? No, izračunala sem, da bi morala vstati ob šestih zjutraj, življenjsko pot selitev pa bi končala približno ob osmih zvečer. V resnici se seveda nisem odpravila na to pot. Prijateljičina zamisel je bila sicer dobra, to moram priznati, a težje uresničljiva. Vendar pa mi je desetminutni kartografski obhod vseh mojih bivalnih postaj glede na časovno zaporedje končno omogočila Inesina zasnova podzemne železnice v Ljubljani: Hrastje, Tromostovje, Bežigrad II, Rožna dolina, Trnovo, Rožna dolina, Bežigrad II, Novo Polje, Rakovnik - Galjevica, Bežigrad I …

»Greva, jaz bi šla, greva domov gledat video,« je rekla Ana ravno v trenutku, ko sem mislila še enkrat prehoditi vse postaje v obratni smeri, a to bi bila že regresija, zato je bilo bolje, da sva šli.

»A že gresta?« je zaklicala Ines.

Pokimala sem ji od vhodnih vrat, zadnji pogled pa sem namenila maketi podzemne. Potem me je objela moja Ana. Moja Ana, moje postaje, moja Ljubljana, moja Evropa, moja geografija.

Človeški faktor

Vse skupaj se je začelo pred tremi leti in začelo se je z dobrimi nameni, kakor je to že v navadi. Zavozlalo se je natanko takrat, ko so stvari v njenem življenju končno stekle, kot se temu reče. Ko se ji je le posrečilo nostrificirati angleško diplomo, pa tudi neugledno, a poceni stanovanje brez balkona na obrobju Most ji je uspelo najeti brez dolgotrajnega oglaševanja. Odtlej so bili k skupnemu bivanju v stanovanju zavezani dotrajan, a kombiniran električno-plinski štedilnik, glasen in absolutno prevelik hladilnik, starinska postelja, nekaj nekoristnih omar in sveža nostrificiranka Vanja, ki ji je prijateljica preko hudih zvez dobronamerno obesila še – saj se ve, da le za prvo silo – službo s skrajšanim delavnikom in z neveljavno pogodbo. Tako je Vanja skoraj vsak dan tri ali štiri ure prebila v dolgočasni privat firmi in prevajala napihnjene uradne dopise neznanim, še obskurnejšim firmam. Seveda to ni bila zaresna služba, pisana na kožo sveže diplomantke družbenih znanosti – kar koli že je to pomenilo v slovenskem prevodu. Glede na težave s priznanjem diplome očitno ne prav dosti. Vseeno je sprejela službo, saj ne moreš kar tako zavrniti prijateljske usluge. In včasih kratko malo potrebuješ denar. Poleg tega za vsako privat firmo vedno ostaja upanje, da bo propadla ali pa vsaj dvakrat letno zmanjšala število zaposlenih. Ali pa bodo slednjič le ugotovili, da je tudi sama prevarantka, saj je šele pozneje izvedela, da se je njena prijateljica zlagala direktorju, češ da je Vanja zares najprimernejša za prevajalko uradnih dopisov, ker naj bi v Angliji študirala nekaj takega kot social relations, kar v slovenskem prevodu pomeni nekaj takega kot študij angleščine za vsakdanjo rabo v socialnih, torej poslovnih razmerjih.

Tako je bila Vanjina začetna pozicija nenadoma več kot ugodna. Zazdelo se ji je primerno, da usodi povrne tako, da tudi sama kaj postori zase. Najbolje je bilo začeti kar z urejanjem stanovanja, saj je bivanje v njem od najemnice zahtevalo vrsto strategij in začasnih rešitev, ki so bile glede na dolgo najemniško zgodovino verjetno že kar stalne. Normalen človek težko dolgo prenaša, da se okno v spalnici zapre le tako, da se obenj na polico prisloni težka opeka. Ali pa da je treba na hodniku visoko stopiti čez električni podaljšek, napeljan iz kuhinje in priključen v vtičnico na hodniku, ker v vsem stanovanju edino ta dela. Vanja se je največkrat spotaknila ob kabel ponoči, ko je omotična odtavala v kuhinjo, podnevi pa se je že kar navadila na previdnost na hodniku. Tudi zaradi napisa: Pazi kabel, fejst dvigni stopalo! Opozorilo je napisala zlasti zaradi obiskov, ki bi se gotovo polomili v njenem stanovanju, čeprav je, resnici na ljubo, v tem stanovanju še nihče ni obiskal. Saj tudi povabila ni nikoli nikogar. Morda ji je bilo le malo neprijetno zaradi dotrajane in pomanjkljive stanovanjske opreme, ki ni premogla niti deske na straniščni školjki, morda pa se je nereda oklepala kot najboljšega od možnih izgovorov za to, da se je po vrnitvi domov pravzaprav otepala ljudi. Razmeroma samotno življenje je sicer tolkla že dobrih pet let tudi v Angliji, a takrat se je še lahko pritoževala nad divjim individualizmom, samosvojostjo in zaprtostjo nižjih, srednjih in višjih srednjih slojev in sploh nad tem, da je bila kot tujka z Vzhoda še dosti manj od tipične atomizirane posameznice v praznoti velikih mest. Toda ko se je vrnila v Ljubljano, je ugotovila, da se je že tako in tako oddaljila od sklepanja družabnih vezi z drugimi. Zato je tudi vzdrževala stanovanje v takšnem stanju, v katerem se je lahko samotarjenje nemoteno izkazovalo kot njena druga narava.

Toda takrat, pred slabimi tremi leti, jo je nekaj napeljalo k temu, da se mora odkupiti za usluge, ki ji jih je nenadoma in kdo ve zakaj podelilo življenje, ne da bi si jih prav pošteno zaslužila. Najprej se je odločila za nujno popravilo straniščnega kotlička, ki je le redko zbral dovolj vode za pošteno splakovanje školjke ali pa jo je nenadoma sredi noči spuščal v ušesa parajočih curkih. Vanji se je ob vselitvi sprva še zdelo, da bo slej ko prej vse sama popravila, saj se je imela v spominu kot nekoga, ki je nadvse in vedno rad brkljal z raznimi orodji, kaj popravil v stanovanju ali pa do konca uničil. Toda kotliček je bil nenadoma previsoko, da bi ga bilo mogoče doseči brez plezanja, polomljene vtičnice prenevarne, kladiva premajhna in vsi ključi in svedri, kar jih je po njenih številnih mednarodnih in notranjih selitvah še ostalo, nepravih številk in navojev. Ko se je s kotlička snela še vrvica, s katero je nekaj časa bolj ali manj uspešno zaustavljala oglušujoče curljanje vode, je dokončno dvignila roke nad svojimi zmožnostmi samostojnega popravila. Včasih je za kratek čas posedela na hladnem robu straniščne školjke, ki je ob deževnih dneh vse slabše požirala, in se spraševala, ali bo za dosledno popravljanje in urejanje stanovanja morda res treba pomisliti na zadnjo, skrajno možnost in vključiti – človeški faktor.

Drugi dan se je na hodniku še dvakrat spotaknila ob električni podaljšek in ga z vtičnico vred izpulila iz stene, kar je pomenilo, da ji nista več služili ne elektrika ne voda, ampak samo še plin, na katerem si je še lahko skuhala kavo. Poskusila je popraviti vtičnico, vendar je funkcionirala le pod posebnim kotom, pod katerim pa seveda ni stala sama od sebe. Tako je bilo njeno strateško bivanje v stanovanju že močno podobno neobičajno ekonomičnemu preštevanju črede ovac iz drvečega vlaka – ko šteješ ovčje tace in potem končno vsoto tac deliš s štiri, da slednjič le dobiš število glav. Kar je bilo še eno znamenje, da je končno poklicala svojo prijateljico, ki ji je že pomagala priti do polovičarske službe in je bila sploh znana po vsakovrstnih in rednih socialnih stikih. Prijateljica se je razveselila možnosti, da se ponovno izkaže in najde nekoga, ki bi popravil kotliček in še kaj. Obljubila je, da bo poiskala in ji poslala kakšnega mojstra, ki ne bo ne prezaseden ne predrag, najverjetneje katero od naslednjih sobot dopoldne.

Vanja je soboto ali dve res vstajala že pred sedmo, popila kavo in odnesla smeti, saj imajo mojstri čudaško navado priti zelo zgodaj, tako da potem še na lastno stranišče ne moreš več. Tudi stanovanje je vsaj za silo pospravila. Prvo soboto je zložila vse knjige v precej visoko skladovnico, ki je zavzemala eno celo steno spalnice, drugo soboto je snela vse prašne in strgane zavese in jih zakurila v lončeni peči, pri čemer se je le prepričala, da dihanje v gostem dimu ni bistveno bolj zdravo od vdihavanja suhega zraka centralne kurjave. Zima je bila še kar nekaj mesecev daleč, ona pa je že zdaj zagotovo vedela, da ne bo naročila ne drv ne premoga, saj je pristala na bivanjsko manj kvalitetno centralno ogrevanje. Njeno življenje je bilo nenadoma nevarno podobno načrtovanemu.

Vse do tiste tretje sobote. Takrat je potrkalo, pravzaprav razbijalo po vratih že malo po sedmi uri zjutraj. Pred kakšnim tednom je namreč crknil tudi električni zvonec. Vanja je planila iz postelje, seveda se je na hodniku spotaknila ob podaljšek in spet prekinila električni tok. Zaklela je: »Pizda!« In s to besedo na ustih končno odklenila in na široko odprla vrata.

Na vratih je stala visoka ženska v dvodelni modri obleki, s črno volneno kapo, z black and deckerjem v eni roki, v drugi pa z neko manj znano mašino, okoli katere je bila navita dolga jeklena cev. Vanja je že hotela reči, da ničesar ne kupuje niti ne zagovarja finančne podpore od vrat do vrat, saj je to dolžnost države.

Ženska pa ji je samo na kratko pokimala in takoj vstopila: »Je pri vas zamašen odtok?«

»Se opravičujem,» je rekla Vanja, čeprav ni več vedela, da zaradi prej obtičale besede na ustih.

»Saj sem prav prišla?« je vprašala ženska, ki je bila v resnici kakšnih deset let mlajša od nje.

Mogoče jih ima celo manj kot petindvajset, je tehtala Vanja, dasiravno je vedela, da bi bila morala odgovoriti na neko drugo vprašanje.

»Naročeno mi je bilo popravilo v kopalnici. Vaša prijateljica že pravi tako.«

»Ah, ja, seveda, kotliček! Vi ste tista! Kar naprej.«

Takoj ko je vstopila, se je začela vesti kot izkušeni mojstri, ki so jim vsa stanovanja enako tuja in domača hkrati. Malo preglasno je odložila kovček z orodjem in tisto ne ravno snažno napravo z jekleno cevjo, snela si je volneno kapo in jo samodejno obesila na obešalnik.

»Odtok dela težave, kajne?«

Vanja je šele zdaj zapazila njen dolgi čop, skrit za ovratnikom modre srajce. Sicer pa je dekle imelo tako strogo spete lase, da so sprva vzbujali vtis kratke pričeske. In bledo zelene oči, ki so v kombinaciji s tankimi ustnicami delovale strogo, skorajda neprizanesljivo.

»Ne, kotliček je tisti.«

»Odtok pa je v redu ali kako?«

»Saj ne vem, nič posebnega nisem opazila. Ampak zdaj je važen kotliček.«

»V kopalnici je vse enako važno.«

»No, seveda,« je spravljivo rekla Vanja in stegnila desnico, »sicer sem pa Vanja.«

Mojstrica je med natikanjem trdih delavskih rokavic pazljivo pogledala njeno dlan, kot da bi še vedno poskušala ugotoviti, za kakšne vrste okvaro gre, in potem le rekla: »Jaz pa Hilda.«

Vanja je v zadregi pospravila nedotaknjeno roko za hrbet. Opomnila se je, da je vendar sama tista, ki je tu doma, in zavzela temu primeren ton: »Torej, s kotličkom je vse narobe, nikoli se ne nabere dovolj vode ali pa sploh ne neha teči. Nova vrvica na poteg je tam, na pralnem stroju, tam v kotu pa imate stol, na katerega lahko torej stopite. Torej, jaz bom v kuhinji.«

»Samo še nekaj.« Temen Hildin glas je Vanjo kar obrnil na petah, čeprav je bila že odločno namenjena v kuhinjo.

»Kaj pa je?«

»A bi vi res rada, da se meni roka pošuši?«

»Prosim? Kaj da bi jaz rada?«

Hilda je pokazala na še en list velikosti A4, prilepljen nad umivalnikom, na katerem je z debelimi črkami pisalo: Ne odpiraj pipe, ker se ti bo roka pošušila! Še eno od pisnih opozoril za redke goste, ki je tokrat padlo na še kako plodna tla.

»Ah, to! Ta umivalnik sploh ne dela, pravzaprav pipa ne dela. Saj itak ni vode, a če odpreš pipo, se je ne da več zapret in iz nje nenadoma tako sitno kaplja, da se ponoči sploh ne da spat …« Vanja je čutila, kako ji žarijo lica od sramu.

»Brez skrbi, vse bomo popravili!« je živahno rekla vodovodarka, se spustila na kolena in se, kljub prejšnjemu pogovoru o dejanskih okvarah v kopalnici, najprej lotila odtoka. Jekleno cev je počasi odvijala s čudnega stroja in jo preudarno potiskala v odtok.

»A skuham kavo?« je vprašala Vanja, da bi jo čimprej pobrisala v kuhinjo in tam počakala, da jo mine ta neumna najstniška rdečica.

»Ni nujno!« je dobila brezbrižen odgovor, ki ga je komajda izluščila iz neznosnega hrupa in vibracij, ki jih je povzročal stroj za odmašitev odtoka.

Kaj takega, se je oštevala Vanja, da se je tako zmedla pred skoraj deset let mlajšo babnico, da, tako rekoč smrkljo, ki ima najbrž komajda kaj šol, pa tudi manire očitno niso njena najboljša stran. Najhuje pa je bilo, da je sama, pri vsej svoji šolani pameti, potrebovala toliko časa, preden ji je potegnilo, da se je punca vendar samo pošalila na račun pisne grožnje s »pošušeno« roko. Ko je že postavila skodelici neskafeja na pladenj – in potem po premisleku eno spet odložila na pult, da ne bi nastal napačen vtis o kakšni pretirani domačnosti pitja kave v dvoje –, jo je ponovno zajel val rdečice. Spomnila se je namreč na še en svoj duhoviti napis v kopalnici, ki ga je prilepila nad pralnim strojem: Ne šlataj stroja z mokrimi tacami – električni sunki! Poskusila se je pomiriti, da to vendarle ni nič tako strašnega, saj ima vsakdo pravico doma duhovičiti. Komaj je s skodelico kave stopila na hodnik, že je morala naglo zavirati na konicah prstov. Hilda je namreč čepela na hodniku in privijala izpuljeno vtičnico v steno.

»Visoko dvignit stopalo!« je vzkliknila Hilda in se kratko nasmehnila, ne da bi dvignila oči od dela.

Tokrat je Vanja vsaj takoj dojela, da gre za šalo na račun pisnega opozorila na hodniku. »A boste kar vse popravila ali kako?«

»Ja, menda že. Počasi, eno za drugim, ne bo šlo vse naenkrat. Ampak tole na hodniku sem morala takoj, saj vse štrli ven. Te reči so pod napetostjo, veste. To bi vas lahko ubilo.«

»Ja, kaj pa vem. Kam vam dam kavo?«

»Kar na pralni stroj. Pa veliko sladkorja zraven.«

Vanja je hitro strgala opozorilo nad pralnim strojem in ga stlačila v žep.

Sicer pa je bil tisti prvi dan z mojstrico v hiši presneto dolg. Ker je Vanja lahko samo kaj nekoristno prekladala v tesni kuhinjski niši ali pa v sobi listala časopise in kadila. Pomislila je, da bi poklicala svojo nesrečno prijateljico, kje je dobila to zverino od mojstrice, ki se tako neznansko spozna na vse. Nekako bi se morala pozanimati, ali ji bo Hilda za vsa ta silna nenaročena popravila izstavila tak račun, da jo bo spet zalila rdečica.

Pozno popoldne se je le previdno odpravila v kopalnico, pri čemer je na hodniku še vedno visoko dvignila nogo, čeprav zdaj podaljška ni bilo več, ker so bile že skoraj vse ostale vtičnice v stanovanju popravljene. Ustavila se je pri vratih kopalnice, se naslonila na podboj in si med iskanjem pravih besed, s katerimi bi se pozanimala, kdaj bo konec teh mojstrskih posegov, privoščila nekaj trenutkov potuhnjenega opazovanja. Mojstrica je čepela nad kotličkom, razstavljenim na tleh, si zatopljeno ogledovala sestavine, kakor da bi proučevala, kaj sploh kam paše, čeprav je le brisala vsak delček posebej s filigransko natančnostjo. Nazadnje je vzela še vrvico, jo nežno stegnila in položila zraven kotlička, kakor da bi si na tleh naredila strateško skico za nadaljnje delo. Prizor je spominjal na tihožitje za koledar s fotografijami na temo ekološke rabe vode v hiši. Ko je Hilda segla po škatli cigaret, so ji modre delavske hlače zlezle še nižje, tako da je zarežal razporek med čvrstima ritnicama.

»Lepo, ne?« je Hilda nenadoma dvignila glavo in strmo pogledala v Vanjine oči.

»Kaj pa?«

»Ja, to, kadar ima človek končno vse dele, ki se jih da sestaviti v neki red. Potem si že na dobri poti.«

Vanja si ni mogla niti predstavljati, da bi bilo v njenem stanovanju mogoče kar koli spraviti v red, kaj šele sestaviti kotliček tako, da bi še kdaj pravilno deloval.

»A sploh kaj bo iz tega?« je vljudnostno vprašala.

»A če kaj bo iz tega? Če boste malo potrpela, mogoče še kaj bo. Že tri debele ure delam na tem.« Zdaj je bila pa še užaljena. Iz neznanega razloga Vanja pred njo še besed ni več znala izbrati tako, da bi jih sestavila v kakšen smiseln in povsem običajen stavek. Zato ni vedela, kaj še sploh sme reči vodovodarki z dobrim ritnim razporkom, kadar njeno delo tako razvrednoti z olikano butastim vprašanjem. Potem se je nemudoma potolažila s tem, da je nenazadnje ta preklemana Hilda ni vprašala niti tega, ali sme kaditi v njeni kopalnici.

Naslednji dan je mojstrica prišla še bolj zgodaj. Najprej se je zaprla v kopalnico in vsaj pol ure preskušala delovanje kotlička, potegnila vrvico, se odkašljala, počakala, da se nabere voda in tako naprej. Ko je Vanja prinesla skodelico kave, pri čemer jo je za trenutek celo prijelo, da bi potrkala na vrata lastne kopalnice, ji je Hilda, ne da bi se zmenila za pladenj v njeni roki, rekla: »Odloži to in mi pridi pomagat. Odprli bova bojler in očistili vodni kamen. Kdaj je bil sploh nazadnje očiščen?«

Vanja je skomignila z rameni in se spraševala, kaj se je zgodilo čez noč, da jo je Hilda že navsezgodaj začela tikati.

»Daj nama zdaj dve posodi. Ne, ne taki damski, večji. Najprej bova spustili vodo iz bojlerja in tu potrebujem tvojo pomoč. Če ti ni težko, seveda.«

Ker ji seveda ni bilo težko, je Vanja poslušno stala, držala posodo in čakala, da se nateče voda iz bojlerja, Hilda pa je pod njeno posodo že čakala s prazno. In vsakič ko je odlila vodo v školjko, ki je ta dan, po manjšem strokovnem posegu, že brezpogojno požirala, in se s posodo v roki ponovno postavila nad Hildino, so se njune nadlahtnice kakor mimogrede podrgnile. Ni bilo videti, da bi Hilda to sploh zaznavala, kaj šele da bi ji bilo mar. In to je Vanjo razvnelo.

»V redu je. Naprej bom sama. Eno posodo pusti spodaj, drugo pa lahko pospraviš, še prej pa jo splahni.«

Ko je Vanja naglo vzela posodo, smešno zadovoljna, da se je takoj in pravilno odzvala na zahtevo, je z nadlahtnico spet trčila ob Hildino. Stresla ju je elektrika. Obe hkrati sta zasikali in se naglo pomeli vsaka po svoji roki.

»To bi te lahko ubilo,« je mirneje, a zelo resno rekla Hilda.

Vanja je zdaj že skoraj skesano postavila posodo na svoje mesto. In počakala na razlago.

»Nevarno je, če je toliko vodnega kamna v bojlerju. Pa še termostat je zanič,« je nadaljevala Hilda, ne da bi odmaknila oči od velikanskih kosov vodnega kamna, ki jih je previdno usmerjala iz bojlerja v posodo. »Vse bi lahko razneslo. Saj bom tudi termostat zamenjala, brez skrbi, to je samo par jurjev. Vodnega kamna pa je bilo toliko, da se je voda najbrž trikrat predolgo grela. Škoda elektrike, mater.«

Popoldne je Vanja sedela za mizo v spalnici, ki je bila hkrati tudi dnevna in delovna soba. Na mizi je bil krožnik s sendviči in liter svežega sadnega soka. Hilda se je med popravljanjem električnega štedilnika v kuhinjski niši večkrat na glas spraševala, kateri bedak je zvezal to napeljavo in le kateri idiot je postavil štedilnik s pečico zraven hladilnika. Vanja se je dvakrat celo odzvala s »Prosim?« in ko je obakrat ostala brez odgovora, ji je le postalo jasno, da sama že ni vključena v ta obrtniški samogovor. Ko je Hilda končala, je strgala še zadnji opozorilni list, ki je svaril pred tresenjem štedilnika, in ga zmagoslavno izročila Vanji:

»Na, to si spravi za spomin!«

Potem se je usedla in vzela prvi sendvič, še preden ji je gostiteljica sploh utegnila reči, naj se usede in kaj prigrizne. Hilda je razprla sendvič, preverila njegovo vsebino, nekaj zamomljala in se lotila hrane. Tudi Vanja je začela jesti, čeprav ni bila lačna, a nenadoma od zadrege ni vedela, kaj bi.

»Na mizi je sok,« je previdno rekla.

Hilda je brezbrižno pokimala in zagrizla v drugi sendvič. Obrnila je steklenico k sebi, pogledala etiketo in rekla s polnimi usti:

»Stoprocentno sadje? To ni nič, sploh ne odžeja. Imaš kaj drugega?«

Vanja je stopila proti kuhinji in z roko pomignila Hildi, naj ji sledi. Odprla je hladilnik. »Imam tudi mineralno, pa jogurt.«

»Mhm. Daj radensko, če ima mehurčke.«

Vanja je vzela plastenko in ko je že zapirala hladilnik, je Hilda postavila nogo med vrata, rekoč:

»Premislila sem si. Daj mi kar tisto pivo ali kaj že imaš tam.«

Vanja je z vzdihom spravila plastenko in namesto nje izvlekla pločevinko.

»A si prepričana, da bo to v redu zate? To je angleški lager,« je nekoliko kljubovalno rekla, ko se je obrnila k sogovornici.

»To bo odlično,« je rekla Hilda, z dlanjo trdno objela Vanjin vrat in jo poljubila. Vanja je začutila le, kako jo je povsem zapustila moč v rokah, še vedela ni, kdaj ji je pločevinka zdrsnila iz rok. Zaznavala je samo še Hildin jezik, ki jo je divje iskal po vseh kotih njene ustne votline, in potem močne dlani, ki so si lastile njena rebra in bradavice. Nekako tako, kot so se znale brezkompromisno lotiti vtičnic, strojev, odtokov in ostalih delov, jih pretipati in pripraviti, preden so jih spravile v njihov najboljši red. Te raskave roke so res prekleto dobro vedele, kaj delajo. Vanji je razbijalo v glavi od želje, da bi našle še njene druge bistvene telesne dele. Kajti tudi na telesu je vse enako pomembno.

Hilda se je le za trenutek odlepila od njenih ustnic. »Zdaj si že čisto mokra, kajne?«

Tudi ta ugotovitev o rezultatih dela njenih rok je bila tako neomajna, da je Vanja v trenutku začutila, kako golo je njeno hrepenenje.

»Pridi, greva v sobo,« je šepnila.

»Če me boš prosila,« je rekla Hilda in lakomno poljubila njen vrat.

Tretje jutro se je Vanja prebudila že ob šestih, ob pol sedmih so že bile na mizi sveže žemlje, pa sirčki, sadni jogurti, kava in kar je še takih malih pozornosti. Ki pa so tokrat ostale samo na mizi razvrščeni prehrambeni izdelki, saj mojstrice niti ob desetih še ni bilo na spregled. Ko se je Vanja končno opomnila, da bi lahko začela jesti sama, jo je že minil tek in vse skupaj je brezvoljno zbasala v hladilnik. Prava reč, če Hilde ne bo več, si je rekla, vsaj plačati ne bo treba vseh teh silnih popravil. Le zakaj skoraj popolni neznanki prebijeta tri mokre ure v postelji, če ne zato, da bi upočasnili proces zbliževanja, si je razložila Vanja, saj si ni hotela do konca pokvariti dneva.

Potem je šla v kopalnico in se lotila pospravljanja. A kmalu je ugotovila, da se v resnici že pripravlja na beljenje, čisto tako kot ji je prejšnji večer ob odhodu predlagala nova, nesojena ljubica. Vanja se je pogledala v zrcalo. Njen vrat je bil posejan s svetlo modrimi ugrizi. Kar je vedno sovražila. Niti v puberteti ji nihče ni smel puščati znamenj. No, sicer pa tudi zdaj še ni videti stara. Zraven Hilde je morda videti starejša samo kakšno leto ali dve. No, največ pet ali šest. Pa kaj potem, si je rekla, saj ima dosti drugih kvalitet, ki jim ta predrzna mojstrica ne seže niti do kolen. Trenutno pa res ni vedela, kaj bi z vsemi svojimi kvalitetami.

Ko se je proti večeru s cigareto in pivom v roki prvič usedla k počitku, je bilo stanovanje pospravljeno kot še nikoli poprej. Saj je vedela, da jo bo to slednjič le spravilo v dobro voljo. Toda potem je pozvonilo in na vratih ni bil nihče drug kot Hilda s svojim večnim black and deckerjem. Tudi modro dvodelno delovno obleko je imela na sebi in to je bilo ob prvem mraku videti smešno. Mojstri vedno pridejo zgodaj zjutraj.

»Čao,« je rekla, samodejno obesila kapo na obešalnik in odnesla kovček z orodjem naravnost v kopalnico. Vanja je samo pokimala. Bilo je očitno, da se ob prvem snidenju po prejšnji noči ne upata poljubiti.

»Jaz … hm, nekaj moram še opraviti v kopalnici. Sicer pa sem imela slab dan,« je rekla Hilda. Njene oči so bile zares velike in nemirne, skorajda zbegane, in temni lasje nemarno speti v čop, kar ni bilo običajno.

»A ne boš nič popila?« Vanja se za vse na svetu ne bi mogla ugrizniti v svoj prijazni jezik, ki si ga je takoj želela položiti na Hildine najmehkejše dele.

»Natoči mi … nama pivo. Prosim. Včeraj nisem do konca montirala pipe. Oprosti. Ne maram puščati stvari napol poti. Nisem taka, res ne.«

Tista noč je bila prva v dolgi vrsti noči, ki jih je Hilda v naslednjih letih prespala pri Vanji. Zjutraj ob štirih sta si vzeli pivo iz hladilnika in čas za oddih. Ko sta v spodnjicah sedeli za mizo in se že dražili z neumnimi pripombami, je Vanja rekla:

»Na komolcu imaš kri, se mi zdi. Pa ni od mene.«

»To ni nič.«

»Pa je nekaj. Sama poglej. Si se kaj porezala?«

Hilda je dvignila komolec k svojemu nosu. »Ja, verjetno. Saj veš, pri takem delu se mimogrede poškoduješ, ne da bi sploh kaj čutila. Še zlasti ne, če delaš na mrazu.«

»Pa si res kdaj delala na mrazu?« je občudujoče vprašala Vanja.

»Brez skrbi, da sem. Večkrat. Kot vajenci smo začeli na nekih gradbiščih. Bilo je kot sodni dan, ti povem. Samo gole stene in okna brez stekel. In tiste ledene cevi. Najbolj zajebano je bilo, ko sem imela menstruacijo. Saj veš, v tistih letih se ne moreš nehati dokazovati. Zato sem garala brez premora kot vsi drugi, nisem si šla niti zamenjat tampona, skrbelo pa me je samo to, da mi ne bi kri udarila skoz hlače.«

Vanja je začutila v grlu tisti solzni cmok, ki ga ni smela požreti, sicer bi se razjokala od ljubečega sočutja. Vstala je in se okobal usedla v Hildino naročje.

»Zakaj pa moraš biti oblečena?« je mirno rekla Hilda.

Vedno ta njen mojstrski ton. Da bi si Vanja najraje slekla še kožo in pustila, da ljubimkini prsti vrtajo v golo in najbolj ranljivo meso. In prepustila se je toku misli o Hildini pripadnosti zatiranim, a hrabrim in upornim, o delavski ljubici, ki v ledenem zimskem jutru hiti na dvanajsturno tlako in vleče cenen čik, in seveda o svoji sladki miselni soudeležbi pri vsem tem. Pritisk Hildine proste roke na njenem vratu je bil tako zelo močan, da je Vanja zarila nos v njeno tetovirano rame in med silovitim krčenjem se ji je pojavila naslovna misel o delavskem razredu, ki gre v raj in ona sama z njim.

»Veš, kaj se večkrat sprašujem?« je smeje se rekla Hilda potem, ko sta že prižgali cigareti. »Sprašujem se, kaj, hudiča, je ta tvoj študij socialnih stikov ali kako že temu pravite.«

»Pojdi se solit, gospa majster.«

»Biti majster, kot ti praviš, to je pač praksa – vse imaš na dlani. Res pa ne dojemam, kako se da imeti pred sabo, na očeh, človeške stike.«

Vanjo je prebudil pritajen hrup v kopalnici. Ko je rahlo potrkala na vrata in vstopila brez odgovora, se ji je zazdelo, da je zašla, čeprav je smisel prizora dojela šele kakšno minuto pozneje, ko je že kuhala kavo. Hilda je namreč stala pred zrcalom, oblečena samo v majico, čeprav to samo po sebi ni bilo več nič čudnega. V trenutku, ko so se odprla vrata, je upognila podlahtnico in rekla sama sebi v ogledalu:

»Kako dobro, mater.«

Ko je zagledala Vanjo, je le za trenutek priprla oči, kot da se poskuša zbrati, in potem injekcijo, ki jo je držala v drugi roki, vrgla v koš zraven straniščne školjke. »Ah, ti si? Sploh te nisem slišala trkati.«

Tudi Vanji je bilo nekako nerodno slišati kako dobro, mater, zasačene besede, ki niso bile namenjene njej. Zato se je med pitjem kave raje izogibala Hildinim očem in malo govorila v tri dni in malo o tem, da bi lahko pobelili še hodnik in še kaj, kajti morda je res vsaj malo naštudirala tudi človeške stike in je precej dobro predvidevala, da je lahko govorjenje v prazno tudi vrsta kulturno posredovanega opravičevanja.

Še isti dan sta pobelili hodnik in tudi kuhinjo, naredili sta še police za knjige, zložene v kotih, tako trdne police, da se niti ob potresu ne bi nikomur zrušile na glavo, in njun dogovor je bil tako praktično sklenjen. Odtlej sta pogosto imeli skupen zajtrk in kosilo in pivo za večerjo in seks pred spanjem. In na stenah nad stroji, vtičnicami in drugimi pripomočki ni bilo več nobenega napisa, ki bi opozarjal na zapreke med štirimi stenami.

Le ponoči je med seksom kdaj pa kdaj nastal neobičajno dolg premor, kadar so Hildine roke nenadoma brez življenja zdrsnile z ljubimkinega telesa. Oživljanje pa je dolgotrajen proces in menda, vsaj tako pravijo, tudi ne vedno uspešen. Ko je Hilda s svitom končno spet dobila zdravo barvo v lica, je Vanja lahko spala vse do poldneva in čez nekaj mesecev končno izgubila neumno polovično službo pri zasebnikih. Kar je spet imelo svoje dobre plati, saj je potem lahko vsako dopoldne poskrbela za to, da je njena draga vstala, spila kavo, vzela svoj kovček, si posadila volneno kapo na glavo in odšla od doma. Tako je vsaj ena od njiju bila skoraj vsak dan pravočasno v službi.

Po enem letu je Vanja spet poklicala svojo drago prijateljico, veščo socialnih stikov. Tokrat ne zaradi službe niti zaradi nasvetov, ampak le za nekaj malega denarja na posodo. Prijateljica se je še kako rade volje na hitro pripeljala do nje in ji izročila denar, ker ji je ta transakcija vzela še najmanj časa. Vanja je že hotela zapreti vhodna vrata, po novem opremljena z varnostno ključavnico in verigo, ki ju je tako rekoč zastonj dobila njena mojstrica, in takrat se je prijateljica še zadnjič obrnila k njej in ji navrgla nekaj o letih, ki tečejo, in spravljanju stvari v red. In potem je Vanja treščila z vrati.

Po dveh letih se je navzela grde razvade loputanja z vrati. Ampak Hilda o tem ni kaj dosti vedela, saj je robove vseh vrat skrbno prelepila z izolirnim trakom. In ko je Vanja nekajkrat v strahu skorajda snela zaklenjena vrata kopalnice s tečajev, je Hilda iztegnjena ležala v banji, s premočeno cigareto v roki in z vsevednim nasmehom globoke zadetosti.

»Nekaj bo treba spremeniti,« je šele drugega dne pri zajtrku omenila Vanja. Ko jo je Hilda sočutno prijela za roko, Vanja ni mogla odtegniti oči od serije treh novih vtičnic pod oknom spalnice.

Tistega dne je Vanja prišla domov šele pozno zvečer. Najprej je zagledala svojo banjo na hodniku. Vstopila je in spet zalotila Hildo v kopalnici, tokrat sredi zidarskih del.

»Ta stara banja ni bila več za nikamor,« je navdušeno rekla Hilda in si obrisala pot, ne da bi se obrnila. »Čisto zarjavela.«

»Kaj vendar počneš? V čem pa se bova umivali?«

»Poglej,« je rekla Hilda in z zidarsko žlico pokazala na kot, kjer je bila majhna tuš kabina, ob njej pa nova pipa in zavesa. »Manj vode porabiš pri tuširanju. Pa še bolj ziher je – v tuš kabini ne moreš zaspati tako, da bi te zalila voda. Voda v tako globoki banji pa …«

Vanja je tistega večera prvič ostala brez kopeli za mehko kožo, toda Hilda je pri svojem delu videla že toliko nesrečnih slučajev, mater.

»Vem, vem,« se je vdala Vanja in utrujeno capljala proti kuhinji, ne da bi jo na hodniku ovirali električni podaljški. »To te lahko ubije.«

»Točno tako.«

Vse skupaj se je končalo brez pretiranih predhodnih sklepov, kot je to že običajno. Ko je nekega lepega dne pri zajtrku spet padlo eno od zamorjenih razglabljanj o tem, »kako naprej«, menda kar značilnih za življenje v dvoje, je Hilda brez pretiranega ugovarjanja ali sodelovanja prikimavala, pojedla do konca, popila grenko kavo, si nadela volneno kapo, pobrala še nekaj svojih stvari, razen kovčka, in odšla. Potem je zelo dolgo ni bilo nazaj, ne le kak dan ali dva, tri, ampak več dni. Potem je ni bilo že ves teden in potem več tednov. Pravzaprav nikoli več. In Vanja zjutraj ni več pripravljala zajtrka.

Tako se je po skoraj treh letih zgodilo tisto nepredvideno. Kaj kmalu po Hildinem odhodu so grelne plošče na štedilniku kot nalašč delale samo pod določenim kotom električnega kabla in med iskanjem tega pravega kota je v vtičnici rahlo cvrčalo. Z izvijačem, katerega ročaj je bil premišljeno prelepljen z izolirnim trakom, je Vanja previdno odvila vtičnico in si jo odnesla v sobo, kjer jo je na mizi razstavila in si končno ogledala vsak delček posebej, od blizu.

Hildine socialne korenine morda niso bile delavske. A le kako bi lahko Vanji ušlo, da je bila ves čas njunega razmerja le pozornosti lačna hči iz zmerno urejene meščanske družine? Ni si mogla predstavljati, da bi se Hilda zlepa poslovila od svojega dela, od kotličkov, cevi, strojev, termostatov in odstranjevanja vodnega kamna ter se vdano vrnila v hišo staršev na mestnem obrobju. To so kvečjemu zlobna natolcevanja nekdanje prijateljice, menda tako vešče socialnih stikov, ki še kdaj pokliče Vanjo, a samo še s slabimi novicami. Hilda gotovo kinka na kakšnem gradbišču, ne da bi se menila za prste, ki ji zmrzujejo. Zapuščeni kovček z orodjem pa je Vanja le spravila za omaro, ker jo je preveč spominjal na možnost poceni poraženega delavskega porekla.

Ker pa je večkrat opazovala svojo mojstrico pri popravilu, je seveda tudi sama kaj hitro našla ožgane dele, ki so očitno prekinili električni tok. In ko jih je odstranila, vtičnice ni bilo več mogoče sestaviti.

Poiskala je prazen list papirja in z debelim flomastrom napisala opozorilo.

Lep pozdrav iz Kambodže

Ne vem več, kdaj mi je prišlo na misel, da bom umrla v Kambodži. Še manj pa vem, zakaj mi je sploh prišlo na misel, da bom umrla. Najbrž se mi je mudilo živeti in – da ja ne bi česa zamudila ali prezrla – sem predvidela tudi kraj smrti. Spomnim pa se, da sem kraj in tudi način svoje smrti prvič oznanila pri prijateljici. Bile smo tri, z zaprtimi očmi smo polagale kazalce po straneh velikega atlasa, da bi tako izvedele, kod bomo potovale, kje se bomo zaljubile, poročile, umrle in take reči. Njima sem povedala, da se mi je že prej zdelo, da bom umrla v Kambodži zaradi smrtne doze opija.

Ta sodba je padla iz atlasa sveta, še preden sva se zaljubili. Ko sem bila s tabo, mi ni bilo več do hitrega življenja. Vzela si mi sapo in zaprla usta – odtlej je bila Kambodža prepovedana tema. »Kakšna Kambodža! Zdaj imaš mene,« si ljubeznivo vreščala name.

In tako sem se prepričala, da je najina ljubezen globlja od neke posode za riž – tako pravijo tisti državi – v Indokini. (Eh, seveda ni bilo tako!)

Veš, sprva sem vse tvoje kikse pripisovala monsunskemu obdobju, ki traja od aprila do septembra. Ja, sem si rekla, vse je poplavljeno v tisti državi in poti so skoraj neprehodne, zato pa se dogajajo tako čudne stvari tudi nama tukaj, v Evropi. Denimo, policaji te zaslišujejo pozno v noč in ti ne moreš priti na zmenek. Le kdo ne bi razumel? Veš, jaz sem vse razumela. O, seveda. Ti si mi kupila zlat prstan in uhane, pa majico v Intersparu. In prinesla si še en jogi v mojo sobo.

A zdaj se mi ne ljubi obujati spominov, ker mi riž že vre, po večerji pa moram ujeti še zadnji čoln do pošte – sicer letalske karte ne boš dobila pravočasno. Ne jemlji veliko prtljage s seboj, tukaj obleka ne velja prav dosti, pa še vroče ti bo z mano … in obljubim, ne bom ti več nagajala s Kambodžo! Vzemi moj nahrbtnik, saj veš, tistega rdečega, ki mi ga nisi hotela vrniti. Saj vem, čakala si, da te pokličem ali ti že dvanajstič pišem, da mi ga vrni, ter se še mimogrede izdam in ti povem, kakšno je življenje tukaj. Veš–––

joj, riž se mi smodi, zato samo še nekaj besed! Vidiva se v Phnom Penhu na večer 3. novembra. Na letališču se usedi na zeleni tovornjak, jaz te bom čakala na zadnji postaji. Imam obrito glavo, zlate uhane v prsnih bradavicah in rumeno kožo, na levi nadlahtnici pa imam tetovirano morsko deklico. Nosim podnebju primerno obleko in tekoče govorim kmerščino. In moj jezik je nenehno slan.

Letalska karta, ki ti jo pošiljam, ima letnico 1996, a naj te to nikar ne zmede. Letnice ne bo nihče opazil – če potuješ v Kambodžo, se čas zelo raztegne. In seks traja tudi več tednov; zato vzemi s sabo še tisti jogi.

Ne pozabi – Phnom Penh, 3. november 1996!

Matej Bogataj: »TREBA JE SKOČITI Z VLAKA«

Vzporednice, predhodna zbirka Suzane Tratnik, so bile nedvomno vsota in zrel povzetek njenega dotakratnega pisanja. Kar smo brali v romanu Ime mi je Damjan, ki je govoril predvsem o diferenci, celo lyotardovsko razumljenem navzkrižju med narojenostjo v spol in pristajanjem na spolno vlogo, o razliki med biološkim spolom in zadregami in nelagodjem z njegovimi psihološkimi aplikacijami, z družbenim spolom, spet zaokroži in sestavlja vozlišča nekaterih zgodb. Morda najbolj značilno v tisti predzadnji iz zbirke, Šivanje princese, o dekletu, napisana je dosledno v ženski osebi, ki ga v parku pretepejo vrstniki in si potem šiva novo obleko, za princeske, pri čemer ostaja naslov do konca dvoumen, ali gre za šivanje v princeso ali za šivanje preobleke. Ne vemo, ali si šiva novo ‘kožo’ za metamorfozo, ker se v stari nikakor ne počuti dobro, malo podobno, samo bistveno bolj benigno in uravnovešeno kot iskani možak v Harrisovem uspešno ufilmljenem romanu Ko jagenjčki umolknejo. Pri Tratnikovi, ki v zgodbo vpleta citate iz priročnikov iz krojaštva in urgence, iz priročnikov o šivanju kar tako in šivanju kože, ki jo je treba po brutalnem izživljanju pijanih mulcev nekako spraviti spet skupaj in zapreti rano, ki je pri tem nastala, tudi v psihičnem ustroju žrtve, je spet na delu iskanje identitete, toliko bolj težavno zato, ker se očitno spoli, družbeni, psihološki in biološki, ne ujemajo, so si navzkriž. Zato je stranišče kot najbolj izpostavljen prostor ločevanja spet uporabljeno kot sredstvo diferenciacije, kot simptom in točka vedno znova izbruhnjenega travmatičnega, v tistem pomenu, ki ga natančno detektira Urban Vovk v svojem besedilu Za vsakogar je nekje na tem svetu na stežaj odprt sekret in omenja zgodbo Ključ od veceja kot paradigmatsko za nastop likov, ki jim baudrillardovsko pravi »tekači na rob spola«. V Šivanju princese je ta čezmejnost, preseganje meje med spoloma, ponovno spisana kot skoraj dobesedna ponovitev; pripovedovalko/-ca preganjajo s stranišča, kjer najdeva svoj zapik in kamor uspe, kljub bruhanju kot realnemu vzroku in ozadju, pobegniti pred skoraj prisilnim družabljenjem in podružbljenjem, in z dovoljenjem avtoritete, tiste, ki skrbi, da so zadeve urejene v skladu z družbenimi normami, vendar, kot jo opozorijo, na lastno odgovornost, gre lahko na šolsko dvorišče ali na drugo stran ceste. Na nikogaršnji, ne vmesni, temveč neprimeren, nezaseden in izločen teritorij; če hoče biti tisto, kar se počuti, se mora dobesedno deteritorializirati. Relativna svoboda je mogoča samo na izvzetem, začasno osvobojenem ozemlju, onstran zidu, in to je dovolj močna prispodoba za obstranstvo, ki seveda pomeni, da nisi na nikogaršnji strani, da si onstran običajnih delitev na žensko/moško, izločen na prostor za izločanje, ki ni zaseden, ker je depriviligiran. Ne vmes, temveč izven, nekakšen provizoričen in ad hoc geto za enega.

Kontinuiteta Vzporednic s prejšnjo prozo, predvsem z zbirko Na svojem dvorišču, se kaže tudi v sami pripovedni perspektivi. Pogosto spremljamo dogajanje skozi oči nekoga, ki ne razume sveta odraslih in njegovih ritualov, vsega tistega, na čemer se konstituira in vedno znova potrjuje sistem vrednot, kar mora pogosto plačevati s svojo neopaznostjo, prilagoditvijo, ki predpostavlja tudi nevpletanje, mirovanje, redukcijo na vlogo zgolj opazovalca. Vendar pa ima zato vcepljeno zdravorazumsko občutljivost in distanco do vsega tistega, kar ni združljivo in se ne izide brez preostanka, v mišljenjskem in vrednostnem svetu odraslih najdeva vrzeli, ki jih ne more povsem ali zlahka preskočiti ali zapolniti. Recimo med deklarirano ljubeznijo do domačih živali in njeno zapečeno kulinarično potrditvijo; med pravimi starožitnimi vrednotami in njihovo pragmatično realizacijo.

Zbirka Česa nisem nikoli razumela na vlaku je manj zaokrožena, bolj raznovrstna tako glede pripovedne perspektive kot tudi pripovednih taktik, saj v nekaterih zgodbah opušča vpletenost pripovedovalca, nekatere zgodbe so pisane bolj objektivno, vendar brez tistega skoraj dokumentarizma, ki je bil opažen pri prejšnji prozi. Več je pripovedne distance, pa tudi več žanrske zavesti; te ne na račun avtorstva oziroma njegovega popuščanja, samo zavest o literaturi in mediju je nekako poglobljena in občasno zapušča meje verizma, celo verjetnosti. Vendar pa zgodbe druži in drži skupaj ista pripovedna strategija. Najprej gre za pretežno fragmentarno pisanje, ki bolj kot na zaključenost in zaokroženost zgodbe, čeprav je to večje, kot recimo v zbirki Na svojem dvorišču, stavi na hitre reze, na izseke, na skice; ne zaradi morebitnih hitrih in vročičnih potez, to je pisava, ki je nekako zadržana, skoraj introvertna, njeno učinkovanje pa vnaprej premišljeno in pomeni so bolj kot v ekspanziji skrbno ograjeni in varovani. Ob branju teh krokijev se nam pogosto zdi, da so samo drobci iz neke večje ‘zgodbe’, nepregledne in neuzrljive kot celota predvsem zato, ker še ni izpisana. Na delu je poetika detajla, ki gradi na obkrožanju in sugeriranju praznin, iz katerih vznika sicer prikrivano realno, in ki se potrjuje ravno v tej občutljivosti za miniaturnost in minuciozno.

Za pisanje Tratnikove se zdi, da se napaja iz nekaterih travmatičnih mest, skoraj enih in istih, z variacijami, in tudi zato, zaradi tega kroženja enih in istih motivov in njihovih variacij, včasih govorimo o avtobiografskem temelju njene pisave, ki hoče problematizirati in še enkrat prozno, torej v zgodbi in na izbranih primerih, premisliti in osvetliti pojme večinsko in manjšinsko. Stavki iz zgodbe V velikosti lopate, ki je morda najbolj deklarativen vpogled v avtoričino avtopoetiko iz zbirke Na svojem dvorišču, so seveda tudi malo ironični, zavedajo se lastne programskosti, pa vendar so skoraj manifestativni in kot takšni tudi pogosto navajani: »Večini se ni treba ukvarjati z manjšinami, ker je večina že ‘vse’. Meni in še komu se je treba. Torej – od približno 100 črtic jih bom okoli 46 posvetila istospolni motiviki, 11 raznospolni, 8 hendijem, 5 beguncem, 6 transspolnim in transseksualnim, 3 džankijem, 3 brezdomcem, 4 aktualnim ženskim vprašanjem, 5 rasnim temam. Da ne pozabim: kakšne zgodbe se bodo tudi medsebojno prekrivale.«

V tem duhu Tratnikova nadaljuje. Prva zgodba, ki je dala novi zbirki tudi naslov, Česa nisem nikoli razumela na vlaku, je kot da malo pirandellovska; kot da se pred pripovedovalko zvrstijo ljudje, ki so medsebojno zapleteni in vpleteni v odnose, ki jih ne morejo razrešiti, vsaj ne sami, in je zdaj ona privilegirana instanca, ki se ji spovedujejo, uprizarjajo svojo dramo. Spomnimo se, v drami Šest oseb išče avtorja se pridejo vpletene dramske, fiktivne osebe, potem ko čudežno dobijo drugačen ontološki status in se umesenijo, pogajat o kakšnem bolj spravljivem in za vse sprejemljivem nadaljevanju, če ne tudi koncu; tokrat pa pred osebo na vlaku, ki noče imeti z njimi nič, ki ji je vse skupaj odveč, odigrajo trenutno poglavje /iz/ svojega življenja. Snaha s prvinskim in do absurda pripeljanim butastim vitalizmom kot je le mogoče nesočutno govori o taščini bolezni in operaciji, o tem, da se noče predati in to pri teh letih!, takoj zraven pa o povrtninah in možnostih toče, mulci, ki jih spremlja odrasli ‘sezonec’, se pred njim možačijo in pri tem ob kajenju, da bi dokazali, da so tudi sami že vstopili v svet odraslih in so poučeni o stanju stvari, da dojemajo svet skozi seksualnost in spolno razpoložljivost vsega, pomenljivo namigujejo na prikrite (pokrite) spolne atribute dremajoče (kar je drobec, ki je identičen z nekaterimi zgodbami iz prejšnjih zbirk). Na koncu uleti s svojo depresivno zgodbo še oče, sin in mož, brat, utrujen od vsega, preklemansko utrujen. Pri tem je pomenljivo, da osebe zaznamujejo predvsem njihove funkcije, vloge, tako snaha govori o tašči in tudi potem, ko se pripovedovalki spoveduje neuspešni samomorilec, ta govori o svoji ženi in njeni tašči, ne recimo o lastni materi, pa tudi sinove imenuje, kot že prej pripovedovalka, mulci. Konec te zgodbe je že malo žanrski, vsaj po atmosferi, možak, ki hoče pobegniti z vlaka (in) odnosov, vstopi blaten in krvav, ranjen je, razmesarjen, prisede, se spove, napravi inventuro – in se odloči, da tako ne gre. Da se bo peljal sam, kamorkoli, samo ne domov, in ko zgleda zadeva do konca ubup(a)na, zaprosi za časopis. Časopis je seveda nekaj, kar krajša čas, na vlaku pa sploh, vendar pa tudi nekaj, kar govori, ali pa naj bi govorilo, o realnosti, je zrcalo dneva, ubesedena in zgoščena natisnjena realnost v kar najširšem spektru, in zanimanje za branje je seveda ponovno zbujeno zanimanje za realnost, je uvod v premislek sveta in iskanje odgovorov, kako naprej; z vlaka očitno še ni mogoče, njegova pot v drugačno bo morala počakati na temeljit premislek. Takrat se pomensko razširi tudi naslov, za katerega smo v uvodnih stavkih mislili, da govori samo o čudenju, da lahko nekateri blebetajo že navsezgodaj; nerazumljivo je tudi, da nekoga, ki nečesa noče, ki samo čaka, da bo spet sam in neizpostavljen drugim, zasipavajo z drobci zgodb, da mu vsiljujejo, česar nimajo, namreč vpogleda v lastno početje, in pripovedovalka je do njih navidez brezbrižna, odljudna, prav nesočutna. Zdi se, da je ravno v tem ključ za razumevanje angažiranosti, vpletenosti celotnega proznega korpusa Tratnikove; da se pripovedovalka v zgodbah drži ob strani, da je navidez neprizadeta, to pa zato, da bi se izognila direktnemu angažmaju, teznosti in moraliziranju. Uvid in prizadetost morata nastopiti kot učinek branja, ne pa kot direktno nagovarjanje.

Kot že v prejšnjih zbirkah je zelo pogost prikaz situacije in zapleta skozi oči izrinjenih, hendikepiranih, udarjenih, enkrat so to tisti, ki hodijo v večerno šolo, drugič odraščajniki, ki ne morejo polnopravno sodelovati pri družbenih ritualih, rahlo omejene ali pa vsaj kot takšne prepoznane deklice, vse pri Tratnikovi je precejeno skozi pogled s strani, ne skozi stebre družbe. Ravno zato pa se toliko bolj zasveti in pride do izraza ravnanje esteblišmenta, ki ga sestavlja bolj množica, bolj številčnost nasploh kot njeni izpostavljeni in vodilni posamezniki - to je recimo razlika od sorodnih pisav iz šestdesetih in kasneje, da pri Tratnikovi ni morebitnih sporov in trkov ob represivne organe, da se vse zgodi pravzaprav med ljudmi, znotraj istega razreda; gledamo jih skozi oči nekoga, ki še verjame, ki ne pogleda skozi, ki nima svojega lastnega komentarja, ker mu je odvzeto mesto izjavljanja, vendar pa je laž, zlaganost, etabliranost do te mere slabo zaigrana, da posije skozi vloge in distribucijo moči. Pozoren bralec bo videl, kako je svet večine, ki se mora ves čas vzdrževati s konstituiranjem na račun lastnega obrobja, pravzaprav fragilen, krhek, zraven pa še slabo odigran, kako so njihove besede prazne, kako služijo manipulaciji, najprej lastni in potem splošnemu zavajanju.

Zato se zdi, da je takšna pripovedna drža produktivna; da zahteva bralčevo pozornost, direkten angažma je potisnjen na stran, ne gre za drugo stran v spopadu, za direktno pomoč šibkosti, do te pride v povratnem valu, s spoznanjem, da je ena pozicija oslabljena, brez lastnega glasu. Ta glas ponuja proza Tratnikove; ne bili smo nič, bodimo vse, to je vse gibanje znotraj istega koncepta in vodi v nerešljive nove spopade in pripelje slej ko prej do zlorab, to je še zmeraj, če omenimo en paradigmatski vic, podobno, kot smo v času socializma rekli, da je bil kapitalizem izkoriščanje človeka po človeku, zdaj je pa vse ravno obratno.

Zdi se, da se ravno iz tega napaja nekakšna redkobesednost, pripovedna škrtost nosilcev njenih zgodb; nič kaj zgovorni niso, celo nezaupljivi so do besede, beseda je vedno igra moči, v katero niso pripuščeni, beseda je tisto, kar je nadomestilo direkten in včasih fatalen mobing med ptiči. To je še en izraz Konrada Lorenza, biologa, ki je preživel življenje med gosmi, proučeval kot eden izmed njih, če lahko malo pretiravamo, njihovo vedenje in ugotovil, da včasih jata, ali pa njena večja skupina, organizirano, pa brez očitnega razloga, složno napade posameznega člana: ne samo kljuvalni red, tudi tega je seveda opisal in poimenoval on, ne samo posamezniki znotraj jate, ki se borijo za mesto tistega najvišjega, ki lahko kljune vse in jih od nikogar ne dobi, tudi skupinski rituali so tisto, na čemer evolucija - in družbeni modeli so samo bolj zakomplicirani iz narave privzeti vzorci – nagrajuje in kaznuje, pripušča v ospredje ali pa odrinja na obrobje.

Še eno je dovolj pogosta tema v tej pisavi, namreč kako se vse obrača in na koncu obrne tako, da prihaja do postopne identifikacije oseb s tistimi, na račun katerih so se prej konstituirali; to je podobno kot v nekaterih zgodbah Mojce Kumerdej, samo da je tam včasih izpisano bolj direktno in deklarativno; iz Vzporednic je najbolj tipično takšna zgodba Rendaši, v kateri hodi deklica s staro materjo na obiske in vidi socialno ogrožene, najemnike in reveže, ki imajo manj kot večina, ki kot da brez dela postavajo naokoli, na koncu zgodbe pa postane deklica sama kot oni, od daleč gledano skoraj ena izmed njih. V zbirki Česa nisem nikoli razumela na vlaku so pogoste zgodbe, v katerih se literarne osebe srečajo z drugačnimi, s tistimi, katerih vedenje izstopa in je v splošno zgražanje ali posmeh. Takšni sta zakajeni drobni tatici, drobni glede tatvin, ki se v zgodbi Hoja po kamnih klatita po mestu s provokativno prebarvanimi lasmi in fanta s poljubom, ki spremlja njegovo prvo kajenje džojnta, spremenita iz športnika v nekoga, ki premišlja o begu, sanjari o begu čez mejo, ki sta ga sami medtem že opravili. Pomenljiva je njegova preobrazba iz nekoga, ki je igral kolektivno, nogomet in hokej na travi, v individualizem, v spoznanje o borbi vsakogar proti vsem, kar se kaže kot polaganje rok, prestopi v ta oštarijski in pravzaprav direktno agresiven in kompetitiven šport.

Takšen je možak iz Zvonikovih mest, ki po uvodnem delu, v katerem je popisana njegova iniciacija, vstop v svet vsaj nakazane erotike, s strani občasnih napol kurb, in zavezniškega špricanja šole, zdaj, ko se je samo nadaljevala takrat začeta logika, ob svetlih jutrih nalit s štoki lega spat po opravljeni redarski službi v diskoteki in premišlja, zakaj je na svetu tako malo ljubezni, pa toliko erotike. No, o tem se ob podobah hitrih zgolj fukov v garderobi, ki se mu krotovičijo po bovli v glavi, bolj eksplicitno sprašujemo vsaj bralci; in takšna je razposajena družba iz Mama, zdaj se nam vsem meša, obiskovalci večernih šol in luzerji, ki kradejo prazne zaboje s steklenicami, če jim je sreča mila, pa ukradejo še kakšno srečko za lokalno tombolo, če se jim vse skupaj ne prevesi v nesrečo in jih pri tem ne zalotijo: takrat pa nastopi preobrat, negativci postanejo pozitivci in obratno, dogodek na tomboli pravzaprav premeša karte in dodeli vpletenim povsem druge pozicije, drugačna izhodišča, stke nova zavezništva, kar samo kaže prilagodljivost, tudi moralno, vpletenih.

Verjetno sodi med te drobne čudake, ki pa niso čisto brez krivde - od prejšnjih zgodb Tratnikove sem je opazen porast delinkvence - tudi osrednja oseba zgodbe Ležeči odvetniki, ki je prava zbiralka. Usod in zgodb tistih, ki jih pripelje mrtvo pijane domov in popiše svoja drobna opažanja, vse v želji, da bo enkrat lahko s temi svojimi izkušnjami pomagala; je namreč velika ljubiteljica znanosti in njenih široko razumljenih in uporabnih, poljudnih izpeljav. Svoje »zavoženo samotno življenje« posveti proučevanju omamljenih in/ali nezavestnih modelov v njihovih avtentičnih okoliščinah, razvpite človeške lastnosti bi lahko napovedala in s svojimi zapiski omogočila velik napredek znanosti, je prepričana. Vse tiste napake, ki so ji bile prepovedane in pred katerimi so Anjo neuspešno svarili še med puberteto in po njej, bi lahko predvidela in spodbudila kot enkratne in minljive otroške bolezni, zaradi katerih lahko, če jih ne opazimo in zdravimo, preprečimo pravočasno, propademo, celo umremo. Zdi se, da je tokrat spet na delu za to prozo tipična ironija; pustimo ob strani, da heroina samo malo bolj kontrolira alkohol kot njene žrtve, kadi pa očitno odločno in strastno, če nosi s sabo neodprte škatlice cigaret, naboj te zgodbe se napaja seveda iz zmotnega samorazumevanja, da lahko ljubitelj, diletant glede zahtev znanosti, pa čeprav poljudne, z mikroraziskavami karkoli prispeva. Pa ne samo precenjenost lastnega početja, ki je očitno vse prej kot humanitarno ali pa karitativno, ta silovita želja po katalogiziranju, po razvrščanju, predalčkanju, to vodi v seciranje, to se lahko konča s poskusi, da bi pogledali, kaj je spodaj, pod kožo, v glavi, pod lobanjskim svodom. Če smo že pri uvodni zgodbi, ki je dala zbirki naslov, namignili, da je v njej nekaj fantastičnega in grotesknega, da se približuje srhljivki, pa so Ležeči odvetniki na nek način predzgodba, uvodna poglavja Fowlesovega Zbiralca, ki je zbiral bradavice svojih ženskih žrtev in bil predhodnik cele vrste literarno obdelanih množičnih morilcev, in zdaj so od takrat šokantne knjige minila štiri desetletja in smo prebrali že marskikaj, od klobasičarjenja iz Ameriškega psiha do kakšnega brutalnega poglavja iz Berte Bojetu. Ob zgodbi Tratnikove pa se nam zdi, da je vse skupaj strahotnega še znosni in radovedni začetek, da pa se lahko zagnano znanstveno in eksperimentalno delo, zdaj ko je postalo že nekoliko uhojeno in celo rutinirano, nadaljuje na način, pri katerem bo še bolj poskrbela za svoje proučevance, njeno postopno rastoče zanimanje pa lahko postane zanje slej ko prej pogubno.

Zdi se, da so literarne osebe iz te zadnje zbirke Tratnikove v spremenjeni situaciji, da so vzgojni proces, tisto, kar je prej - in delno še vedno, implicitno - predstavljala stara mama s svojim vrednostnim naborom, prevzeli drugi, da so idoli in ideali jaza zdaj mladostniki, nekoliko starejši, že iniciirani v prepovedan svet, ki se zdaj naenkrat odpre kot možnost pred njimi; prepovedan, pa naj gre za prve tipajoče korake v svet erotike, ki zaneti željo in iskanje, za prve cigarete, za morebiti primešan ščepec zelenega, za drobne kraje, žeparjenje, za zvitosti vseh vrst, ki zgledajo kot vragolije, so pa, če rečemo s pedagoško dvignjenim prstom, korak stran od zapovedanih družbenih norm. Ne samo v moralnem, tudi v kazenskem smislu.

Povedano drugače; mi smo zdaj točno takšni, pred kakršnimi so nas celo otroštvo svarili, bi lahko rekle nosilne literarne osebe iz te zbirke, kadar imajo za uvid v lastno situacijo dovolj materiala in pameti. Zdi se, da je v zgodbi Ležeči odvetniki najbolj očitno, da je obstajal svet vrednot, ki je svaril pred izstopajočimi vedenjskimi vzorci, pred drugačnostjo, vendar neuspešno, čeprav se heroina – tokrat mislim čisto zares, njeno prenašanje mrtvo pijanih je junaško in požrtvovalno, v vojni bi bila odlikovana bolničarka, sem prepričan – na te vrednote še vedno sklicuje. Ne prepozna, da je bilo žuganje s prstom usmerjeno tudi proti njej, takšni, kot je zdaj, odljudni, racionalni, tudi brezčutni.

Podobno lahko rečemo tudi za punco, ki je ljubila vlake, če parafraziramo Zafranovićev film, in imamo potem v Stephenson! Stephenson! tipično tratnikovsko zgodbo, otroka in adoptivno mater, tokrat je to teta, čeprav v resnici formacijsko mačeha, Gaby, ki ima svoj prav in svojo zdravo pamet - zato se nam tudi tehnika in sploh vse novotarije kažejo kot sumljive in nevarne, razen kokte, ta je edino dobro, ki prihaja s tekočega traku in nekaj šteje - vsi ostali so pa očitno nori. Najprej soseda, ki ob splošnem čakanju na prehodu brez zapornic kriči, da je treba iz vlaka, nori so nekakšni žabarji, ne, ne gre za Francoze, ampak za tiste, ki jim potem v sosednjem mestu rečejo močvirniki in jih po potrebi ‘narežejo’, zmlatijo, nori sta seveda tudi nekakšni sestri, ki se držita za roke in kažeta joške nazaj. Tistim, ki so jima jih pokazali prej, kar je seveda noro. Vlak je tokrat način gibanja množice, sredstvo za varno in kolektivno premikanje proti lepši prihodnosti, in vsako odstopanje je noro; lahko rečemo, da se tisti, ki skočijo iz vlaka, odklopijo, veljajo za nore, in pripovedovalko ‘zaradi zaslug’ na delovnem mestu predčasno invalidsko upokojijo. Kdor skoči iz vlaka, pristane na stranskem tiru, na prehodu, na katerem lahko kvečjemu opazuje ostale, ki se vozijo mimo.

Zdi se, da je pri Tratnikovi na delu slikanje neke izvorne ali pa vsaj relativne nedolžnosti, nevednosti, tudi zato, da bi bolj videli, da so njene osebe na poti odraščanja, vzgoje, v procesu socializacije, da so plemeniti divjaki in potencial, če malo pretiravamo, ki morajo trpeti vzgojno torturo; so objekti razsvetljenskega procesa, samo da so njegovi nosilci že v samih zgodbah devalvirani. Vzgoja, v nekaterih podrobnostih prav smešna in osmešena, pa se jim seveda še ne pokaže kot takšna, saj nimajo nobene izkušnje s tem, da bi bilo lahko kaj drugače; te izkušnje pridobijo ravno v času, ki ga zajema zgodba. Tratnikova opisuje svoje osebe v procesu socializacije, kar na paradoksalen način izpostavi njeno nezadostnost; namesto pozivanja v stilu bodi to, kar si, na avtentičnost ne glede na vse pritiske okolice, vidimo proces in rezultate vse do točke preobrata, do iniciacije, potem pa smo soočeni z njegovimi posledicami, ki nujno spremenijo samopodobo in samo stanje sveta.

Napol ali pa pretežno ruralno okolje, palanka, bi temu rekli Srbi, tista raztegnjena odprta ravnica, na rob katere so postavljene te zgodbe, je zato kar najbolj primerna. Seveda, izkušnja je enaka tudi v bolj urbanem okolju, samo da je tam fluktuacija in turbulenca prihajačev večja, prostor je bolj pretočen, manj ksenofobičen že zaradi anonimnosti, brezimnosti, zamenljivosti, bolj odporen na različnosti. V pomanjšanih in zgoščenih okoljih pa je pritisk skupnosti in njenih reprezentantov tesnejši, bolj poguben, zahteva po točno določenem načinu življenja, ki izključuje drugačne življenjske prakse, močnejša, vse je vsem na očeh. Povedano drugače; če je Grumova Goga eden od paradigmatskih tekstov slovenstva, s svojim gleduštvom, voajerizmom, kukanjem v lonce, čakanjem dogodka, ki bo kaj spremenil, karkoli, in permanentno kontrolo, se je ta model v mestih že izgubil. Poglejmo mimobežnost in ležernost, čeprav podloženo s tesnobnostjo, Skubičevih fužinskih junakov, ki si delijo blokovsko stopnišče, ki sicer nekaj vedo drug o drugem, ampak si ne morejo ustvariti čisto tapravega mnenja o svojih sosedih, ker jih je preveč, ker nimajo časa, da bi se jim posvečali, to je opravilo kvečjemu za naveličane in za to posebej nadarjene upokojence. Kar seveda pomeni, da je ravno manjše mesto, s tisto obrobno lego na meji še ne čisto urbanega in ne več čisto agrarnega, tipičen vmesni prostor: Möderndorferjevo Predmestje je takšen tipičen habitat in tudi tipčki iz tega romana bi bili zlahka ozadje, del kulise tratnikovske zgodbe, kot nekakšen meseni inventar v zanikrnem pajzlu. Vendar pa takšnega predmestja pravzaprav ni več, predmestje ni več del mesta, mestna predmestja so Fužine ali pa Moste, ki so v bistvu enaka vsemu ostalemu in celo cityju, strogemu trgovinskemu centru in njegovim metastazam: tipično, tudi Predmestje so snemali ne v Črnuški gmajni ali pa na robu mesta kje med Kosezami in Podutikom, ampak na Blokah, ki so bile par desetletij vukojebina, kjer so slušatelje predvojaške vzgoje prestrašili in soočili z realnim.

Vendar pa se je svet teh zgodb razširil in se razpršil, v njih vidimo tudi svetovna velemesta, Amsterdam in Helsinke, hotelske sobe in kongresne dvorane, nastopajo pa tudi fiktivne pokrajine, Phnom Penh in Kambodža, vendar pa je to že naslednja tema pisanja, ki je verjetno prišla bolj na površje v romanu, zato jo bomo tokrat preskočili in počakali na njen nadaljnji kratkoprozni razvoj.

Podobno kot za vse nastavke, ki jih lahko beremo žanrsko, še težko potegnemo skupni imenovalec, je ena od značilnosti nedvomno poigravanje s stereotipi, ki so potem obrnjeni in zavihnjeni proti samemu izhodiščnemu modelu, zelo izrazita v ljubezenski zgodbi o zvezi z vodovodarko v delovnem kombinezonu, butch lezbijki, kot jo v intervjuju v Literaturi imenuje sama avtorica, ki malce potegne na tisti skeč Monthy Pythonov, kjer so vsi možaki oblečeni v Supermane in se potem eden od njih čudežno preobrazi v vodovodarja in odleti – popravit pipo, ki pušča. Zdi se, da je v tem primeru pripovedna strategija v službi prepričanja, da gre za potrditev, da gre pri vsem skupaj za običajno ljubezen, da si lahko ne samo vsaka intelektualka, ki živi sama, želi nekoga, ki ji bo popravil straniščni kotliček, da je to legitimna želja tudi vsake lezbijke, in da je njena erotična želja enaka vsaki drugi, 'večinski'.

S starožitnostjo in starosvetnostjo tradicionalnega sveta, vrednot skupnosti, ki jih bolj kot kdo drug v Vzporednicah predstavlja stara mama, adoptivni starš brez neposredne možnosti za generacijski konflikt, tudi zato, ker je tam že vse predelano, ni vzgojne negotovosti, iz katere se potem napajajo siloviti prepiri. Takšno posredovanje vrednostnega sistema omogoča samo dvoje; lastno reprodukcijo, torej z blagim zamikom generira posameznike s skoraj identičnimi, z le v malenkostih reformiranimi in spremenjenimi vrednotami, ali pa nekonformiste, upornike, odpadnike, obstrance. Tiste, ki si upajo, tiste, ki se upirajo, ker tako ne gre več, ker je med resničnostjo in iz tradicije preneseno podobo sveta zazijala velika in nepremostljiva luknja, zev. V tem smislu lahko razumemo zgodbo, ki je na nek način netipična za pisanje Tratnikove, srečanje dveh uspešnih možakov na enem od kongresov v tujini, oba sta pripadnika uspešnega srednjega sloja, visoko izobražena, specialista, reprezentativna, dobesedno, kot takšna tudi poslana v tujino, in tam se nekako zbližata. Po sili razmer, zaradi lastnega nesvetovljanstva, ker raje tičita v lastnem naboru izkušenj in lastnem jeziku kot občujeta vsepovprek, z nepredvidljivim rezultatom, s tujci, z etnično jezikovnim konglomeratom, s katerim sta obkrožena in kateremu sta izpostavljena. Samo zgodbo sicer poganja tisti princip, ki smo ga že opazili, da se namreč junakom te proze pogosto zgodi, da postanejo tisti, na račun katerih se prej konstituirajo, postanejo si drugi: oba fanta, eden prej, drugi kasneje, nenadoma ovdovita, drugi skoraj tik za tem, ko mu prvi preda svojo zgodbo, in tisto, kar jo zašpili, je skrivnostni dogovor med zakonskim parom, da si bosta napisala na listek, kaj ju je naredilo odrasla. Katero je tisto spoznanje, ki človeka pahne čez prag v negotovo in odprto preizpraševanje svojega lastnega položaja, katerega razumevanje je očitno neustrezno glede na dejstva; tokrat seveda neustrezno za tega, ki se znajde v takšnem položaju, z dejstvi je že vse v redu, čeprav niso vesela. Sporočilo, ki dobi skoraj zagrobno, onstransko težo, je, da je najbolj odločilna, najbolj strašna izguba vere, izguba zaupanja; povedano drugače, izguba tiste podedovane in privzgojene podobe sveta in vrednostnih sistemov, ki omogočajo navidezno varnost ob spoštovanju preteklih ritualov, ob izogibanju deviantnemu vedenju. Izguba vere oziroma njena modernizacija s tistimi korekturami, ki jih lahko dajo živi in tveganju izpostavljeni obstranci, ki s tem pospešijo razpad starih vrednot starih staršev in staršev, pa je tisto, kar pogosto poganja zgodbe, zbrane v Česa nisem nikoli razumela na vlaku; vlak so pravzaprav te presežene in podedovane vrednote, zato je klic, da je treba z njega skočiti, ki se zasliši nekje ne sredini zbirke, še toliko bolj svarilen in zavezujoč.

Kot e-knjigo preberite tudi:

Polona Glavan:

NOČ V EVROPI

Beletrina, 2001

Cena: 7,99 €

Noč v Evropi je romanizirano potovanje z vlakom po sodobni Evropi. Protagonisti, večinoma mladi iz vseh koncev sveta, se po svoji volji vkrcajo v kompozicijo spominov in ljubezni, ter se potujejo skozi noč, ki ne prinaša nič novega, vendar je tudi to dovolj za potešitev želje po novem.

Nejc Gazvoda:

V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

Beletrina, 2009

Cena: 9,90 €

V petek so sporočili, da bo v nedeljo konec sveta je zmešana knjiga, najprej, ker je sijajna mešanica odpičenih zgodb, potem pa, ker je skoraj boleče umešana naravnost v življenje, v svet, v ulico, kjer je glavni pripovedovalec ravno diplomiral in je vse skupaj pripravljeno na novo poglavje, na nove avanture in predvsem na uspeh. Ampak ...

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

301. Virginia Woolf MED DEJANJI

302. Ilma Rakusa MORJE MODRO MOJE

303. Zorko Simčič POSLEDNJI DESETI BRATJE

304. Franz Kafka DNEVNIK 1915–1923, POPOTNI DNEVNIKI

305. Stendhal MEDENKA

306. Roberto Bolaño DIVJI DETEKTIVI

307. Gorazd Kocijančič PRIMOŽ TRUBAR ZAPUŠČA LJUBLJANO

308. Milan Kleč TROJKE

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-32(0.034.2)

821.163.6.09Tratnik S.

TRATNIK, Suzana, 1963-

Česa nisem nikoli razumela na vlaku [Elektronski vir] / Suzana

Tratnik ; spremna beseda Matej Bogataj. - El. knjiga. - Ljubljana :

Študentska založba, 2012. - (Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): www.zalozba.org

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-444-2 (ePUB)

259818752

Suzana Tratnik ČESA NISEM NIKOLI RAZUMELA NA VLAKU

Spremna beseda Matej Bogataj

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Katja Lah

Korekture

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2012