Strastno želi,

strastno ljubi,

strastno delaj,

strastno jej in pij

in pleši in igraj.

Hafis

Mogoče bi namesto z ljubeznijo moral začeti z boksom. S prvim udarcem. Z bolečino. Aperkat, levi kroše, desni kroše. Srepeč pogled tistega mladega Sicilijanca, ki me je udarjal v ringu, da mi je zavrelo v možganih. Ne prej ne potem nisem doživel take vrste bolečine.

Saj. Prva stvar, ki se je lahko spomnim, je bolečina. Z bolečino sem zrasel.

Že od otroštva se je kot stekla lisica podila za mano. Rad bi se spomnil čisto prve bolečine.

A spomin je kot pes, ki se uleže tja, kamor se mu zazdi. Kje sem že to prebral? Najbrž je to napisal nekdo, ki je vedel, o čem govori. Ker prvo, česar se v tem hipu spomnim, ni bila bolečina, ampak občutek, ko sem se posral v hlače. Bile so pepita hlače, belo-oranžni kvadratki. Imel sem kakih pet, šest let. Še danes me preveje tisti občutek sramu in ponižanja.

Občutek, da si zmeraj sam, sam s svojim sranjem. In s svojo ponižanostjo.

Rad bi se spomnil bolečine ob rojstvu. Menda se da. Marsikaj lahko podoživiš, ne nazadnje poznam tehnike, kako prideš do tistih najbolj bolečih stvari. Več kot pol življenja sem jih uporabljal. Metoda po Stanislavskem, Lee Strassberg, Stella Adler … V bistvu je vse eno in isto. Bistveno je, da jih združiš v metodo, ki je samo tvoja.

Za nič drugega ne gre kot za to, kako uspešno manipuliraš s svojimi bolečinami. S srečo gre lažje. A bolečino je treba izvleči iz drobovja. In tako so bolečine, ki sem jih pospravil v najbolj skrit kot omare, s katerimi nisem vedel kaj početi, dobile pomembno vlogo v mojem poklicu. Postale so moja orodja.

Morda mi je to pomagalo, da sem preživel to življenje. Travme, ki si jih preživel, se kot katran zalepijo nate. Misliš, da si šel čez, a ostajajo nekje v tvojem telesu, postajajo gostejše. Misli zgoščene v materijo. Vem, da se misli lahko spremenijo v karkoli. To sem počel celo življenje. Ta skrivnostna alkimija misli. Ne bi mistificiral, nikoli nisem.

A v resnici, v resnici se zdaj ne morem spomniti ničesar. Morda zato, ker gre zares. Ker s tem ne bi rad na svoj obraz dobil točno določenega stanja. Nihče me ne gleda v zatemnjeni dvorani. Sam sem. In prešinilo me je, mislim, da je prišel trenutek, da moram nekaj povedati. Tako kot je. Zares. Ne vem, zakaj, ne sprašujte me, niti sam ne vem. A če sem začutil, da je to treba narediti, bo že prav.

Zate, sin moj, ki si odšel prvi. Zate, moj drugi sin, ki si odšel, ko sem mislil, da se določenemu človeku zgodi določena kvota bolečine in da mu to daje alibi, da se kaj tako strašnega ne more več zgoditi. Zate, moj sin, ki si vse to preživel in postal tak človek in igralec. Zate, moj sin, ki plešeš breakdance, poslušaš Michaela Jacksona in rišeš Mona Lise in se te té stvari še niso dotaknile. In zate, Mojčka moja. To bom napisal za vas.

• •

Zakaj se potem ne morem spomniti svojega prvega krika, svojega prvega joka? Rodil sem se 2. februarja leta 1939, majhen, črn, kosmat in grd kot opica, drl sem se kot opica. To mi je rekla moja sestra. Imela je šest let, ko sem se rodil. Ko mi je to rekla, jih je imela morda dvanajst. Nič ne rečem. Najbrž je bilo res tako. Morda je bila malo ljubosumna. Takšnega brata si nisem želela, me je dražila. Drl sem se kot jesihar, v bolnišnici so sestre in babica letale okrog mene in res sem bil pokrit s črnim puhom, mi je kasneje potrdila mama. Ne ljubek, rožnat dojenček. Črn in kosmat.

Hecno, še zdaj me špikne pri srcu. Še zdaj, pri sedemdesetih, si mislim, kaj je mama pomislila, ko me je prvič vzela v roke. Me je imela rada takoj? Me je?

Mogoče mi je sestra nabila komplekse že takrat. Strašno je bila ljubosumna. Moji mami je govorila, raje imaš Borisa kot mene. Kar naprej, kot pokvarjena plošča, raje imaš Borisa kot mene, vsakič, ko je nastal konflikt. Morda me je zato tolikokrat prebutala.

Hočem reči, spomnim se prvega joka. Prvega občutka strahu, nemoči. Iz vrtca sva šla s prijateljem k njemu domov. Imel sem kakih pet let. Šel sem sam, takrat sem dosti hodil sam. Vsak dan v vrtec in domov. Pot sem poznal. Ni bilo preveč blizu, kakšna dva kilometra. Megla, tu in tam kakšen avto, dišalo je. Tega vonja Milana se še vedno spomnim. Včasih mi pride v nosnice, kar tako, se preseli nekam pod grlo in potem v prsi in ne vem, kaj bi naredil z njim.

No, in grem na obisk, k Mariu grem, najprej me pelje v stanovanje, velika soba, okrogla soba, vsaj zdela se mi je okrogla v poltemi, zagrnjene zavese. V sobi ni nič drugega kot velika postelja z železnim ogrodjem, v njej leži njegov oče. Zaradi bolezni ni mogel več prenašati svetlobe. Papa bo kmalu umrl, mi pravi fant. Pojdiva se ven igrat. Papa bo kmalu umrl. Ta stavek mi je ostal v spominu, prišel mi je v misli takrat, ko je čez štiri leta na postelji v naši sobi ležal drug moški, ki je bil moj oče.

Ne vem, zakaj me je Mario peljal tja, v tisto sobo. Šla sva ven, na igrišče pred blokom, in se igrala. Postalo je temno. Pomislil sem, kaj bo rekla mama. Domov moram. Poslovil sem se in šel. Droben, suh fantek s torbico. Hodil sem po temnih ulicah, se obrnil. Šel v drugo smer. Iskal znan vogal, stavbo. Hodil sem in hodil in v temi nisem več prepoznal nobene znane stavbe, nič. Začel sem jokati. Naokrog ni bilo videti žive duše. Izgubil sem se. Kako naj pridem domov? Še zdaj čutim v grlu tisto stisko, utrujenost, nemoč. Nič več nisem videl zaradi solz, samo hodil sem, vsake toliko se je mimo pripeljal kakšen avtomobil. Pred mano se je iz megle izluščila postava. Mlad, visok fant se je sklonil k meni:

Kaj je, fantek? Kaj delaš tukaj? Počepnil je k meni in me pobožal po glavi.

Si se izgubil? je rekel mehko v italijanščini. Pokimal sem.

Veš, kje si doma?

Zajecljal sem mu naslov. Naslov sem znal na pamet. Via Lomellina 49/III. Pridi z mano, je rekel. Odpeljal te bom domov. Prijel me je za roko in jaz sem mu sledil. Niti pomislil nisem, da bi me lahko peljal kam drugam kot domov k mami.

Njegova dlan je bila topla in močna, hodil sem za njim, pomirjen.

Prišla sva do vrat, potrkal je, mama je odprla, živčna, oči obrobljene od joka.

Kje si bil? Pa kje si bil? je zakričala v slovenščini. Saj vendar znaš priti domov? Nasmehnil sem se skozi solze, potolažen. Mama je bila v skrbeh zame. Komaj sem čakal, da me stisne k sebi. Fantu se je zahvalila, spomnim se, da mu je dala deset lir, za nas je bilo to malo premoženje. Ko je odšel, me je zgrabila in našeškala po riti. Dala me je v lavabo in me celega oprala, umazane noge sem imel, tega se spomnim. Najbolj občutka, kako nepravično se mi je zdelo. Zakaj me je natepla? Saj nisem naredil nič narobe. Šel sem k prijatelju iz vrtca in potem sem se izgubil. Bila je tema in jaz sem majhen. Ni me bolela rit, ampak krivica. Zakaj sem si to zaslužil? Ampak bil sem doma. To je bilo v redu. Prvič sem se izgubil. Najbrž nisem jokal prvič, ampak to je prvi jok, ki se ga spomnim.

VONJ PO MILU, 1942

Zvečer, ko se uležem, se začne. Spomini iz otroštva, vonji, vsakič ko ležem spat, se nekaj razpre … Prijetno mi je, kot neko zatočišče. In včasih ne vem, ali sem to res doživel, se mi samo dozdeva ali je pregneteno z mojo domišljijo, željami, strahovi …

Po mojem so se te stvari zgodile. Zato, ker verjamem, da so se. Morda so bile v očeh tistih, ki si delijo spomine z mano, stvari popolnoma drugačne, a to so pač moji spomini. Zgodili so se meni.

Ko se zavrtijo slike, podobe, so vedno povezane z vonji. Vonj je tisti, ki te v hipu lahko prenese nazaj. In se začne odpirati, razpirati … Ampak potem se kar naenkrat ustavi – in ne moreš več naprej. Poskušaš, poskušaš, a ne gre. In potem preskočiš k drugi podobi, k drugemu vonju.

Vonj je hecna stvar. Vse se spreminja, vonj ostane.

Najzgodnejši vonj, ki mi pride v nosnice, je vonj po milu. Moja mama je dišala po milu. Spimo v isti postelji, mama, sestra Tatjana in jaz, in se tiščimo skupaj pod odejo. Svet je mehak in varen.

Vonj po golažu, po ognju mi prikliče v spomin drugo podobo, če je ne bom izpisal, bo izpuhtela. Zdi se mi, da je pomembno. Podoba je jasna kot fotografija. Stara kasarna, malo ven iz Solkana, vsepovsod vojaki, nekaj jih sedi okrog ognja, nedaleč proč so privezani konji. Vojna je. Sedim na tramovih pred kasarno, poleg poročnika Merla, visokega temnega Italijana. Merlo pomeni po naše kos. Merlo je moj zaščitnik. Gledam ga kot boga. Vojaki se šalijo. Kažejo mi orožje, konje. Med smehom mi eden prinese vojaško menažko. V njej sta riž in golaž. Lahko jem iz vojaške menažke in sedim poleg poročnika Merla. Najpomembnejši fant na svetu sem.

Posadi me na konja pred sabo, lahko držim za uzdo in jaham z njim. Prah makadama se dviga za nama, držim se pokonci in ponosno, poročnik Merlo me pohvali, da sem pravi vojak. Prijahava do naše hiše. Roži stoji na vratih z zaskrbljenim obrazom. Polkovniku se nasmehne. Grazie. Po italijansko. Vzame me s konja, me krcne po glavi.

Ti fant ti, si nam naredil skrbi. To je bilo leta 1941, Solkan je bil pod Italijo.

• •

Poletja sem s sestro preživljal v Solkanu, pri teti Roži ali v Vicenzi pri sestrah in mami mojega očeta.

Oče moje mame je bil mizar iz Solkana. Nono Franc Bratuž je bil zaposlen kot mizar pri avstrijskih državnih železnicah v delavnicah za popravilo voz in strojev na severni postaji v Gorici. Delavnice so po prvi svetovni vojni prevzele italijanske državne železnice, slovenske železničarje so fašistične oblasti preselile v Italijo. Sistematična politika fašistične Italije, asimilacija se temu reče lepše. No, mojega nona so skupaj z ženo in sedmimi otroki prisilno preselili v Vicenzo. Nona je umrla, preden sem se rodil, Franc je ostal sam s sedmimi otroki. Ena od hčerk, Rozalija Bratuž, naša Roži, je prevzela vlogo mame.

Zgodovina je čudna stvar.

Če jih fašisti ne bi deportirali v Vicenzo, ne bi bil Cavazza. Morda bi bil kaj drugega, ali me sploh ne bi bilo.

Veliko kasneje sem izvedel, da je bila mama najprej zaljubljena v nekega fanta iz ugledne rimske družine, ki jo je potem nenadoma pustil. Ernesto je bil njegov dober prijatelj, prihajal je v Vicenzo, tam je imel prijatelje. V mamo je bil menda zaljubljen že prej. Zaljubljen v prijateljevo dekle. Podrobnosti nisem nikoli izvedel. Ernesto in moja mama Lidija sta se poročila in šla živet v Milano. Isto leto je na svet prišla moja sestra in potem, šest let za njo, še jaz.

Rojen v preddverju vojne.

Mama, sestra in jaz se stiskamo pod posteljo, neznosen hrup, raztreščeno steklo okenskih šip, drobci stekla po postelji, po tleh. Nedaleč stran je razneslo plinarno. Vojna je bila zame tudi to, da nas je zeblo, da smo bili lačni in da so bombe padale na našo ulico. Vojna je bila edina igra, ki smo se jo takrat igrali. Mulci iz našega bloka so bili v vojni z mulci iz drugega bloka. Vmes je bil velik, neurejen vrt, to je bilo naše bojno polje. Ko so prišli na naš teritorij, smo jih obmetavali s kamni. Razlog za vojno: oskrbnikova hčerka Marcella, za katero smo se podili.

Živimo v enosobnem stanovanju na Via Lomellina 49/III v petem nadstropju. Velika vhodna vrata, debela kakih dvajset centimetrov, pred temi vrati so ubili očeta mojega prijatelja, Gigina. Mafija, so govorili. Nikoli ni spoznal svojega očeta, mama je bila noseča z njim, ko je prišel naročen umor. Kar naprej je visel pri nas, ni šel rad domov.

• •

Ja, mama je vedno dišala po milu. Za vratom ji je nihal velik pravokoten obesek z akvamarinom. Ujemal se je z njenimi očmi. Rekla je, da ji ga je kupil oče.

Rad bi se spomnil očeta še pred vojno, vsaj vonja, dotika brade, ko me je stisnil k sebi. Če me je.

Tatjana mi je govorila, kako jo je jemal s seboj v milansko opero. Oblekla se je v najboljšo obleko, mama ji je počesala lase, in sta šla, z roko v roki. Na pamet je znala vse velike operne arije. Ko se je pri Uršulinkah začela učiti klavir, je bil najsrečnejši na svetu. Zelo sta bila povezana, moj oče in sestra. Nikoli si nisem mislil, da lahko zavidaš nekaj, kar je bilo, nekoč, takrat, ko te sploh ni bilo na svetu. Moji sestri sem zavidal spomine.

Kaj vem o svojem očetu?

Nikoli ni maral vojne, mi je govorila mama. Že v prvi svetovni vojni se je boril na soški fronti. Zato sem kasneje strastno prebiral Hemingwaya. In zato me prav nič ne zanima, ali je bil Hemingway res tam ali ne, kar zdaj razkrivajo naši zgodovinarji, tudi zaradi Ernesta Hemingwaya sem bolje spoznal svojega očeta.

Junija 1940, ko je Italija stopila na stran Hitlerjeve Nemčije in napovedala vojno Angliji in Franciji, so ga spet vpoklicali v vojsko. Imel sem eno leto in ničesar se ne spomnim.

Tu in tam zvok letal, ki preletavajo Milano. Bombe, ki padajo na našo ulico. Sestrin prestrašen obraz, ko me stiska k sebi. Redek trenutek je, ko sva zaveznika. Objeta sediva na zofi in čakava, da bo mimo.

In kdo ve, zakaj se spomnim kapitulacije Italije.

To so slike, ki ostanejo. Celo mesto je govorilo o tem, kako bodo obesili Benita Mussolinija, njegovo ljubico, njegove sodelavce. Hotel sem tja, tega se spomnim, štiriletni fantek sem hotel tja, pa mi je mama preprečila.

Zato pa je šla sestra, na Piazzale Loreto, kjer so ga obesili na železno ogrodje porušene stavbe. Z glavo navzdol, skupaj z najožjimi sodelavci in njegovo ljubico.

MOJ OČE, 1945

Kmalu zatem se s fronte vrne oče.

Pridem iz vrtca in za mizo sedi shujšan, upadel moški. Dvigne pogled. Se poskuša nasmehniti.

Glej, Boris, to je tvoj papa, pravi mama.

To ni moj papa, pogledam v tla.

Moj oče bi moral prijahati na konju, ponosen, kot poročnik Merlo. To ni moj oče.

Ja pa je, Boris, poglej svojega očeta, poglej ga.

Dvignem pogled in se srečam s pogledom tujca. Ne vem, kaj si misli. Morda misli isto: Kdo je ta suh črn fantič, tujec. Sestra pride, krikne in se mu vrže v naročje. Stiska jo k sebi, boža po laseh. Sestro pozna, mene ne.

Pred vojno so preživeli lepo obdobje, moj oče, sestra in mama, takrat so bili srečna družina. Hodili so na počitnice k teti Rožici v Solkan, jedli v gostilnah, hodili v opero, na konjske dirke. Svet je bil lep in poln upanja. Potem je prišla ta prekleta vojna. Kolikokrat sem slišal ta stavek: In potem je prišla ta prekleta vojna. Če ne bi bilo te preklete vojne.

Moj oče nikoli ni govoril o vojni. Z mano sploh ne. Tudi s Tatjano ne. O vojni nikoli. Vem, da je sovražil vojno. Nesmiselnost ubijanja.

Vem, da je tam staknil amebo, ki mu je razžrla jetra. Ameba. To je v mojih ušesih takrat zvenelo strašno in skrivnostno.

Veliko let kasneje sem v knjigi, ki jo je v spomin moji sestri napisal njen mož Tomaž Marušič, prebral, da je umrl za malarijo. Da je hiral dolgo časa, dokler mu ni odpovedalo srce. Umrl je sestri na rokah.

Pil je in kadil, ni se držal nazaj. Če bi se vsaj malo pazil, bi bilo morda drugače, sem včasih slišal reči mamo. Če bi se vsaj malo pazil … Tako sem se zalotil, da razmišljam večkrat, ko sem odraščal. Kako drugače bi bilo, če bi bil še z nami. Če bi se vsaj malo pazil.

Spomnim se, da je pil rdeče vino. Veliko rdečega vina. Da je kadil tobak.

Mama me je večkrat poslala, da ga grem iskat v gostilno. Dolge mize, pregrnjene z belimi prti, polite z rdečim vinom. Karte na mizi, cigarete v pepelnikih. Dišal je po tobaku. Veš, kako tvoj oče diši po tobaku, je večkrat rekla mama. Povohaj v žepe tvojega očeta, glej, kako lepo diši.

Mama pripravlja večerjo, naredi pogrinjek, čakamo očeta, ki ga ni. Mama me pošlje ponj, kot že tolikokrat. Grem v gostilno nedaleč stran, tam ga ni, grem v drugo, kjer kartajo njegovi prijatelji, tudi tam ga ni.

Ko pride domov, mu mama očita, kje je bil, kot že tolikokrat. Večerja je hladna.

Sem poslala Borisa, da te pojde iskat, a te ni bilo tam, govori in njene oči streljajo. Imajo drug pomen, ki ga ne razumem. Niti pri tvojih te ni bilo, pravi mama, pomenljivo poudari zadnje besede.

Oče besen zgrabi prt in ga potegne. Vsi krožniki in kozarci zletijo na tla in se raztreščijo pred našimi nogami. Sestra zajoka.

Naslednje jutro oče odide, vrne se čez dobro uro in brez besed na mizo položi nov set krožnikov.

Včasih smo šli skupaj na piknik. Velike družine z otroki. Otroci se igrajo na travi, moški sedijo skupaj, kartajo, pijejo, govorijo. Tisto, kar govorijo, ni za naša ušesa. Ženske sedijo skupaj in govorijo. Tisto, kar govorijo, lahko otroci poslušamo.

Kaj vem o svojem očetu?

Edina nežnost, ki se je spominjam, da me s čevljem sune v rit.

Njegov raznežen pogled, ko se iz gramofona razleže arija iz La Boheme.

Moj oče gre sredi noči na cigareto. Vstane iz postelje, jaz se zbudim, s postelje strmim, kako gol korači čez sobo. Do takrat nisem nikogar od odraslih videl golega.

Kaj še vem o svojem očetu?

Da je bil sin očeta, ki je delal v kamnolomih v vasici Grancone v bližini Vicenze. Moja sestrična mi je veliko let kasneje povedala, da je moj nono, očetov oče, umrl zelo mlad. V lasti je imel kamnolom, kjer so rezali kamnite plošče. Ni mu šlo slabo, a je vse zapil in zakockal. Žena ga je zapustila še pred smrtjo. S petimi otroki je prišla iz Grancone v Vicenzo. Otroci so začeli takoj delati. Dve moji teti sta bili nepismeni in sta ostali nepismeni. Moja teta Ema je bila sobarica v nobel hotelu v Vicenzi, dobra kot kruh, umrla je, ko je bila stara 93 let. Tudi druga teta Maria, ki ga je rada dala na zob, ni znala ne brati ne pisati. V Vicenzi sta živela še zia Sandra in zio Giuseppe, tudi on je delal v hotelu, kot natakar.

Kakšno poletje sem šel k teti Roži in nonu v Solkan, drugič v Vicenzo. Lepo mi je bilo tam.

Teta Ema je drobna, vitka, poskočna. Vsakič ko pridem, me stisne k sebi, na levem licu ima bradavico, iz nje ji raste dlačica. Rad imam tudi bradavico z dlako, ker je Ema dobra z mano. Rada se smeje. Pelje me v Paladijevo gledališče, sprehajava se po Piazzi dei Signori, včasih se nam pridružita zia Sandra in Maria, držimo se za roke in opazujemo ljudi, ki hodijo mimo … Berače pred baziliko, bogataške družine, lepo oblečenim otrokom se sladoled cedi med prsti … Tudi jaz dobim sladoled. Vaniljev sladoled. Ponosno ga držim v rokah. Ližem ga počasi, naj traja, naj traja čim dlje.

Teta Ema in nona živita v delavski hiši, s straniščem na štrbunk, namesto tuša cev. Sredi kuhinje stoji kamin, rad gledam ogenj v njem. Rad gledam, kaj kuha moja nona. Poleg kamina je velika plošča iz marmorja in korito za pomivanje posode. Sredi kuhinje loputa, vanjo vržemo smeti, ki se potem kopičijo v pritličju. Vsako jutro pride smetar in pobere smeti iz pritličja. Mussolinijev dizajn.

Zelo rad sem imel kurjo juho, spomnim se, kako je nona ubila kuro. Prijela jo je za noge, jo zavrtela, da se ni upirala, potem pa položila glavo v odprt predalnik in močno zaloputnila. Drlesk.

Moja nona je bila stara 92 let, ko je umrla, bil sem še zelo majhen, ko sem bil na njenem pogrebu. Zdaj bi bila stara kakih 155 let.

Dedek bi bil star 170. Tako je to.

AMADO MIO, 1946

Kaj še vem o svojem očetu?

Da je imel pravilne poteze, da je imel dolge prste in lepe nežne roke.

Da se je lepo oblačil. Spomnim se temno modre obleke s svetlimi črtami, rigatto, kot ji pravijo Italijani. In spomnim se njegovih kravat. Zavezoval jih je spretno, morda malo gizdavo, pred ogledalom.

Nosil je čevlje, ki so škripali. Če čevelj ni škripal, ni bil pravi čevelj.

Če je škripal, je pomenilo, da je narejen ročno, iz najboljšega kosa usnja, iz hrbta goveda. To je bilo znamenje: če čevlji škripajo, jih nosi človek, ki ima denar.

Pred vojno je bil vodja prodaje v veliki trgovini s preprogami in blagom. Po vojni je prišla kriza, lastnik trgovine ga ni mogel več vzeti v službo. Zato pa je očetu prodal preproge po nižji ceni in oče jih je preprodajal na tržnici.

Na dvorišču je imel tricikel, na katerega je naložil preproge, jaz sem šel včasih z njim, mu jih pomagal razstaviti po stojnici. Ženske so se ustavljale, klepetale, se smejale, oče je bil čeden moški. Kakšna ženska me je pobožala po glavi. Samo enkrat sem videl, da je neka gospa preprogo tudi kupila. Bila je lepo počesana, urejena, z nizom biserov okrog vratu, v temnomodri obleki. Lepo se je smejala. Najbrž jih je prodal več. Takrat smo vseeno živeli malo bolje. Včasih mi je dal nekaj drobiža za kino.

Stopam proti bližnjemu kinu, mulec v kratkih hlačah, roka se mi trese od vznemirjenja, ko kupim vstopnico. Vstopim v napol prazen kino, začne se špica, zamolkel glas pripovedovalca, uvertura, in potem sem noter, pozabim na očeta, ki kašlja in prodaja preproge, pozabim na to, da sva se s sestro stepla.

Enkrat takrat sem prvič videl Gildo. V glavi brni od podob, ki jih ne razumem. Ruleta, pištole, Gilda … Ognjeno rdeči lasje, mlečna polt, ki se sveti, priprt pogled, cigareta z ustnikom … In poje. Kako poje. Amado mio … Najbolj se spomnim prizora, ko si v črni, oprijeti obleki snema rokavico, stresa z rdečimi lasmi in poje Put the blame on mame …

Rita Hayworth je bila moja prva fantazija kot pri mulcih iz Pasolinijevih spominov.

• •

Mama in oče.

Sta se kdaj poljubila pred mano? Sta se kdaj objemala, si izkazovala nežnosti? Najbrž sta se, a te podobe ne najdem.

Jo je imel rad? Ga je imela rada? Najbrž že.

Kasneje mi je večkrat rekla, da je bil pred vojno moj oče izjemno lep moški. Črnih gostih las, plamtečih črnih oči, nekaj arabskega je bilo na njem, bil je vedno gladko obrit.

Rekla mi je, da je bil dober, srčen. Da je sovražil vojno in fašizem, kakršnokoli nasilje. Da je bil vedno občutljiv za krivice. Da je v družbi vedno dajal za runde. Da je ljubil konjske dirke, sem vedel tudi sam. Včasih me je vzel s sabo na San Siro. Tam, kjer so bile nogometne tekme Inter : Milan, so zdaj galopirali čistokrvni konji. Strastno je stavil, pogosto na napačnega konja. To vem, ker je iz San Sira odhajal zamišljen, z gubo med očmi. Spomnim se moških s klobuki, cigaret med zobmi. Kričanja, navijanja, topota konjski kopit. In jezdecev, kot bi bili prilepljeni na njihove hrbte. Veliko kasneje sem se zaljubil v žensko, ki je oboževala konje.

Oče je ljubil opero, sem to že rekel? Še pred drugo svetovno vojno je redno zahajal v milansko Scalo. Takrat je s sabo vodil sestro, zdaj je enkrat vzel s sabo mene. Ne spomnim se opere, samo nekakšne zelenkaste svetlobe. In očetovega obraza, zamaknjenega, ko je strmel na oder. Mama mi je kasneje rekla, da mu je bila všeč neka operna pevka. Morda si je izmislila, morda je bilo res. Ko je bil doma, so iz gramofona in radia v kotu v kuhinji donele operne arije. Še zdaj vidim naslove na ovitkih plošč … La Boheme, Carmen, Tosca, Rigoletto, Madame Butterfly, Cavalleria rusticana, to sem imel še posebej rad, je rekla mama.

Včasih me je vzel s sabo v partijsko celico. V zadušljivem prostoru so se gnetle moške postave. Vse je bilo rdeče. Rdeče zastave. Rdeči plakati.

Ko vstopiva, ga trepljajo po ramenu.

Salute Cavazza, salute Ernesto … Nekdo me krcne po glavi. Glej ga, piccolo Cavazza. Čez sobo visi občutek, da se tam dogaja nekaj velikega, nekaj prepovedanega, ampak dobrega. Dobrega, ker je tam moj oče.

Veš, kam hodi papa? sem potem rekel mami. Tja, kjer je vse rdeče.

Vse rdeče? je rekla in se nasmehnila.

Naslednje jutro so me v šoli skupaj s še štirimi sošolci posedli v zadnjo klop.

Učiteljice in učitelji so nam povedali, zakaj. Ker so naši starši komunisti. Tam sedite zato, ker so vaše družine komunistične, je jasno? Povejte to doma. Saj nismo niti vedeli, kaj komunizem je. Zame je bil komunizem rdeča barva. Zaradi komunizma sem sedel v zadnji vrsti. Zaradi komunizma sem dobil slabšo oceno, kot sem si jo zaslužil. V šoli smo prvo poletje po vojni dobili UNRRA pakete, pomoč, ki so jo pošiljali Američani. Jajca v prahu, mleko v prahu, sladkor. Učiteljica je poklicala tiste učence, ki smo sedeli v zadnji klopi. Vstanite. Nato je pomenljivo dvignila glas.

Vi, doma povejte, da tega niso poslali Rusi, ampak naši prijatelji Američani.

Tisto polletje je v razred stopil moški. Poklical je učiteljico na stran in ji nekaj zašepetal. Ko je moški zaprl vrata za sabo, je na glas rekla: Cavazza, pojdi domov, oče ti je umrl.

Hladno, rezko, kot da ni nič. Pojdi domov, Cavazza.

Med otroki je završalo, ozirali so se nazaj v zadnjo klop. Vstal sem, zložil svoje potrebščine v torbo in med klopmi odtaval ven.

Vedel sem, da je zelo bolan, zadnje tedne je samo ležal v postelji. Spomnim se, kako me je držal za roko. Slab sem, je zašepetal s suhimi usti. Sestra je sedela ob njem.

Mama, bo ozdravel, papa? sem spraševal.

Seveda, saj zdaj imajo že taka zdravila, seveda bo.

Že na stopnišču sem slišal zvoke, govorjenje, mrmranje … Ko sem vstopil, je bilo stanovanje polno ljudi v črnem. Bil sem zmeden, jokal sem, mama me je objela, božala.

Pa če je rekel, mama, da pride nazaj. Obljubil je, sem hlipal. Obljubil je. Ko je odhajal v bolnico, po stopnicah, sem klical za njim: Papa, kam greš?

Nič ne skrbi, kmalu bom doma. Držal se je za ograjo in počasi oddrsal dol po stopnicah.

Nisem razumel, da ljudje kar tako odidejo. Da me nikoli več ne bo peljal s sabo na tržnico, da nikoli več ne bom vohal tobaka v njegovih žepih. Komaj sem ga spoznal, je že odšel.

Ko bi takrat vedel, da se bom moral, tako kot vsakdo v življenju, navaditi na to nenehno odhajanje.

• •

Nisem šel na očetov pogreb. Mama me ni pustila. S sestro sva ostala doma, sestra je imela rdeče oči in zabuhel obraz od joka. Mama ni jokala. Dobila je trd, suh obraz. Skrb. Kaj bo z nami. Čutil sem, da se dogaja nekaj težkega, da bo od zdaj naprej vse drugače. Očeta ni več.

Veliko let kasneje mi je mama govorila o pogrebu: ker je bil oče v komunistični partiji, so na pogreb prišli vsi njegovi iz partijske celice, z rdečimi zastavami, a mama je hotela, da bi bil pogreb tudi katoliški. In potem sta se župnik in partijski sekretar kregala, kdo bo šel prvi za krsto. Bodo prvi partijski sekretar in njegovi kolegi? Bodo prvi duhovnik in ministrantje? Zmagal je duhovnik. Ne vem, kaj bi rekel na to Ernesto Cavazza.

Po očetovi smrti je bila čudna.

Večkrat se je ustavila sredi stavka in mi šepnila: Oče je prišel, Boris.

Kje ga vidiš, mama?

Tukaj, za zaveso je.

Jaz ga ne vidim, sem rekel.

Je, je, je rekla in se nasmehnila.

Nič me ni bilo strah. Pač ona pravi, da ga vidi, jaz ga ne. Sem se že navadil na svojo mamo, da je videla stvari, ki jih drugi niso.

DOM

Odkar pomnim je bilo naše stanovanje v Milanu polno ljudi. Romunke, Madžarke, priseljenke, polna hiša teh žensk, ves čas so se nekaj pogovarjale, ves čas je dišalo po sveže skuhani kavi … Tudi mama je bila komunistka, odprta do vseh ljudi, najbolj do tistih v težavah. Imela je prijatelje in prijateljice vseh prepričanj, vseh slojev, vseh narodnosti. K nam sta prihajali dve nuni, ena je imela posebej mil obraz, vsakič me je pobožala po laseh: Kako poseben fantek si. Božji otrok.

Prihajali so Slovenci iz Jugoslavije, stanovanje se je včasih zdelo kot javka, med vojno so pri nas prespali partizani. Pa Primorci, ki jih je pošiljala bivša Jugoslavija, da so malo povohljali.

Veš, Boris, ljudje se ne delijo na črne in rdeče, je večkrat rekla mama, ne delijo se na bogate in na revne, so samo dobri in slabi ljudje.

Imamo svojega domačega zdravnika. Visok možak, košate obrvi sršijo nad očmi. Pride na dom, osebni pristop: odpni si srajco, posluša, odpri usta, pokaži jezik. Njegove roke pretipajo vratne bezgavke. Pokima. Me pogleda s prodornimi, jekleno sivimi očmi.

In, kako je? Te mama uboga?

Tako resno to vpraša, da se zasmejem.

Nobel se mi je zdelo, biti zdravnik.

Doma pri tistem zdravniku so se dogajale skrivnostne stvari. Nekega večera me je mama vzela s sabo, ne vem, zakaj, morda me ni imela kam dati. Mislim, da sem imel kakih pet, šest let, ne več.

Vstopila sva v zatemnjeno sobo, doktor naju je posedel za mizo, za okroglo mizo je že sedelo nekaj žensk. Na mizi so gorele sveče, veliko sveč.

Z mamo sva se usedla, prijeli smo se za roke in naredili krog. Na sredi je sedela gospa, čisto mirno je sedela, medtem ko smo vsi okrog stiskali dlani, starejši so nekaj mrmrali. Ne vem, koga so klicali in kaj so se šli. Vem samo, da me ni bilo strah. Zdelo se mi je zabavno. Sveče so začele goreti s plapolajočimi plameni, kot bi kdo pihal vanje. Gospa na sredi je nagnila glavo nazaj, se rahlo zazibala, nato pa se je iz nje usul plaz besed, kot zaklinjanje, zibala se je in govorila v meni neznanem jeziku … Spustili smo se, doktor si je začel zapisovati v beležnico …

Mama mi je kasneje rekla, da je ženska na sredi kroga govorila v stari grščini in latinščini. Snažilka v sosednjem bloku, neizobražena ženska, ki je komaj znala pisati.

Ja, mislim, da sem takrat začel sanjati o tem, da bi bil zdravnik.

Mami je na hrbtu zrasel velik tur. Je rekla, daj, Boris, vzemi britvico, jo prežgi …

Jaz tega ne morem, mama. Da ne bom naredil kaj narobe.

Vzemi britvico, prežgi jo z ognjem, daj gor še malo alkohola in potem naredi križ, križno zareži.

In sem zarezal. Jebemti, in potem sem to stisnil. Kaj se je izlilo ven. Ogabno, a hkrati interesantno. Človeška koža, podkožje, meso, kri. Od takrat naprej sem govoril, da bom doktor.

Strašno me je zanimalo, kaj se dogaja v človeškem telesu, kaj vse se skriva pod kožo.

Leta kasneje bo v nekem drugem mestu neki deček, ki bo moj sin, obseden z operacijami, s skalpeli, z notranjimi organi.

Imela je težave s hrbtom in je prinesla domov pijavke. V stekleni skledi jih je prinesla, kar gomazelo je v njej. Slekla si je bluzo in mi razložila, kako naj ji polagam pijavke na hrbet. Take majcene pijavke, zvijale so se med prsti, ko sem jih jemal iz posode.

Počakal sem, da so se napile mamine krvi in postale debele, nato sem jih odtrgal iz hrbta, plop, plop, plop nazaj v posodo.

Kam naj jih zdaj dam, mama?

V smeti jih bova vrgla, je rekla. V smeti ali v sekret.

Moja mama je bila pionir alternativnega zdravljenja. Vse je poskusila. Enkrat se ji je nekaj prisadilo na pljuča, tako je rekla. Nabral sem kozarčke za jogurt, ki so bili takrat stekleni, z vatko sem jih zmočil, prižgal, fino segrel lonček, in potem hitro na hrbet – in to naj bi potegnilo ven vse. Takole smo se šli. Kot v srednjem veku. Pijavke in razgreti stekleni lončki.

Očitno je pomagalo, ker je bila mama večinoma zdrava.

• •

Z vlaki imam hecen odnos. Drugačen kot z ladjami. Vlaki so počasni, sopihajoči. Vlaki ne obljubljajo avanture, nekaj otožnega je na njih, v zvoku koles na tračnicah, v predirljivem pisku. Vlaki so zame pomenili odhajanje.

Naslednji prizor je vlak, na njem jaz s sestro, peljeva se k nonu in teti Roži v Solkan. Vsak s svojo potovalko. Cmok v grlu, ker mame dolgo ne bom videl.

Boris, samo zaradi šole moraš v Slovenijo. Zaradi šole. Saj boš kmalu nazaj, boš videl, mi šepeta na uho. Objame me, tesno me objame in nato odrine od sebe in pošlje na vlak. S sestro stopiva na vlak, usedeva se k oknu. Maham mami. Vlak se premakne. Mama še vedno stoji na postaji in maha.

Sedim na sedežu nasproti sestre, bingljam s prevelikimi novimi čevlji in strmim skozi okno. Mame ni več.

Saj bo vse v redu, Boris, pravi sestra. Teta Roži je zlata, lepo nama bo, boš videl.

CLEMENTE FRACCHIA, 1954

Mama mi je rekla, veš, Boris, spoznala sem prijatelja. Malo nam pomaga. Dober človek je.

In potem sem ga srečal. Naredil je vtis. Visok, res visok tip, kakih 190 centimetrov, korpulenten. Napol plešast, z mesnatimi ustnicami in z globokim glasom.

Bil je inženir agronomije, med vojno je imel visok čin: Polkovnik aviacije, desna roka Galleazza Ciana, Mussolinijevega zeta, ki ga je Mussolini dal ustreliti, ker se ni strinjal z njegovo politiko. Tudi Fracchia se ni, tako je vsaj rekel.

Ko so Italijani napadli Etiopijo, so jih sestrelili. Vse preživele, vključno s polkovnikom aviacije, so postrojili v vrsto. Niso jih ubili, iz njih so naredili evnuhe. Odrezali so jim jajca. Odrezali in prevezali, tako kot kastriraš bika. Po letu ’43 so vse poslali domov.

Včasih sem ju ujel, kako sta z mamo obrnila modroc, ga prala in sušila. Kasneje sem izvedel, da ni mogel zadrževati urina.

Velikokrat sem razmišljal o tem.

Nimaš spolnega nagona. Ponižan v evnuha.

On te teme ni nikoli načel.

Mama se je enkrat usedla k meni za mizo, me pogledala v oči in rekla:

Veš, Boris, midva nimava nič, on je invalid tam spodaj.

In vendar sta se imela rada. Mislim, da je ljubil mojo mamo. Mislim, da je bil tudi on njej všeč, dobro sta se razumela. Ne vem, če ga je ravno ljubila, ga je pa imela rada.

Malo je poskrbel za nas, uredil mi je cel kup služb, ob njem sem se počuti varnega. Z mano je govoril kot mož z možem, to mi je bilo všeč. Hotel mi je povedati svojo plat zgodbe. Mislim, da se je čutil krivega.

Imel sem dvajset let, Boris, je začel.

Bil sem mlad in ambiciozen. Vstopil sem v fašistično partijo, ker so mi takrat nudili vse. Pozicijo, moč … Šel sem v letalsko šolo, bili smo taki gospodje, pili smo, se zabavali. Bili smo res frajerji. Vse smo lahko počeli, pijani smo bili od moči, od vsega. Če nisi bil v fašistični partiji, nisi imel nikakršne možnosti.

Me razumeš, Boris? Me razumeš?

Videti je bilo, da mu je bilo veliko do tega, da bi razumel.

Potem pa … Šele po vojni je začel zares razmišljati.

Ves čas je govoril: Jaz sem po duši socialist. Verjel sem mu, predvsem pa je on verjel sam sebi.

In še vedno je ohranil številne zveze z nekdanjimi spreobrnjenimi fašisti. Mnogi so bili še na oblasti, poznal je vse.

Ista zgodba kot pri nas. Pri nas so si denar in pozicije razdelili nekateri komunistični funkcionarji, tam so to naredili fašisti, spremenili so samo svoje ime. Italija ni nikoli doživela katarze. Tagliati je bil benevolenten. Pozabimo, kar je bilo, je bilo. Naši so ubijali, vaši so ubijali. Naredimo križ čez preteklost. S tem ni nič narobe, a to ne pomeni, da lahko izbrišeš spomin.

Bivši fašistični funkcionar, v zvezah z vsemi funkcionarji, ko je v Italiji zmagala desnica, levica je bila šibka.

Na oblasti je tako ostala desnica. Na desnici je bilo ogromno bivših fašistov, ki so bili razporejeni po vodilnih pozicijah, tudi na vrhu multinacionalk, kakršna je bila Motta.

Poznal je lastnika Motte, med drugim so proizvajali tisti penasti božični kruh s koščki suhega sadja. Panatone. Najmočnejša institucija v Italiji. Do takrat je bil Motta alfa in omega. Fracchia je pri lastniku uredil, da bi lahko delal v njihovem uradu. Šel sem tja, na pogovor.

Zoprn papirnat tip, siv, sive stene, kupi sivih papirjev in map, vse se mi je zdelo sivo, brez življenja. Ne vem, v življenju sem znal prijeti za kakršnokoli delo, ampak iz tiste pisarne me je odneslo.

Mami sem rekel: Nočem bit uradnik. Nikoli ne bom uradnik.

Veš, kako bi nam lahko pomagal, Boris.

Niti slišati nočem o tem.

Včasih smo šli v njegovo vilo, blizu Alessandrie v Piemontu. Pravo posestvo, podedoval ga je od svojega očeta, mi je povedal. Njegova bivša žena in hčerka sta živeli nekje v Švici, on je obdržal samo to vilo.

V kleti je imel različna vina, šampanjce. V enem delu je imel šampanjce, skladiščene še pred vojno, prepredene s pajčevinami.

Vzel je vrč za pivo, narezal sadje z vrta, breskve, hruške, jabolka. Potegnil je steklenico šampanjca, obrisal pajčevino in ga odprl. Pok. Polil ga je po sadju. Nazdravila sva in pila. Imel sem 14 let, po eni krigli sem bil že čisto omotičen. Potrepljal me je po hrbtu.

To je zdravje, Boris, pij. To ti ne bo škodilo. Takšnemu fantu že ne.

Kar naprej je zidal, prizidaval, dozidaval, dvigoval. In vedno sem mu pomagal.

Dober delavec si, je rad rekel. Tako malo je bilo treba, da sem se počutil moža. Imel je star motor, rdeč motoguzzi, usedel sem se zadaj, se prijel za njegovo usnjeno jakno in sva se vozila …

Vzljubil sem ga kot očeta.

Fracchia me je podprl tudi, ko sem sanjal o mornarici. Z mamo sta mi pomagala, da sem se vpisal na pomorsko šolo v Piranu.

Je leto 1956 in odhajam nazaj v Slovenijo. Vlak drdra, tokrat nosim v sebi upanje, da imam usodo v svojih rokah. Mlad sem in divji. Mama in Fracchia mi obljubita, da me prideta obiskat.

Namesto obiska sem čez nekaj mesecev dobil pismo. Fracchia je umrl, piše mama. Odšel je nepričakovano, čez noč. Srčna kap.

Strlo me je. Komaj sem se navezal nanj, je odšel. Najprej oče, zdaj nadomestni oče. Ljudje, na katere se navežem, odhajajo.

• •

Uradno se je televizija začela takrat, ko sem se rodil. Ko sem prišel v Milano, je postala realnost. Televizijski aparati so postali dosegljivi. Televizija je prihodnost, Boris, poslušaj me, je rekel Fracchia in poskrbel, da sem začel delati pri njegovem kolegu. Zega mu je bilo ime, Sicilijanec, ki je imel trgovino in delavnico za popravljanje radijskih in televizijskih sprejemnikov, kuhinjskih aparatov. Čepel sem v tisti delavnici, cele dneve sem bil tam, vsake toliko mi je kdo prinesel kakšen radio, pa sem nekaj razstavljal, a v resnici nisem imel pojma.

Zega je prišel mimo, me posmehljivo pogledal in mi vrgel kup prospektov: beri in se uči, fant, da bo kaj iz tebe.

Naslednji dan nisem več prišel.

• •

Nova služba. Riboni – prodajalna televizorjev in radiev. Spet bela tehnika, televizijski in radijski sprejemniki. Tam je delal tip, ki je bil v Jugoslaviji še kot fašist. In je šimfal čez Slovence, češ, tam čez smo vsi barbari. Imel je ogromno konjsko glavo, prste kot banane, ogromen krompirjast nos. Ko sem ga zagledal, sem se čudil, kako lahko s tistimi prsti sploh popravlja aparate.

Pri Riboniju je delal tudi čeden fant, vedno nasmejan. Augusto Sala. Tak frajerček, punce so ga imele rade. Dobro sva se razumela, večkrat se je zavzel zame.

Riboni je imel trgovino v najbolj elitnem predelu Milana. Govorili so, da je tam največ dela, in se pomenljivo nasmihali. Dopoldne so tam samevale gospe, poročene z bogatimi tipi, ki so večino časa preživeli v službi ali s svojimi ljubicami.

Te ženske so redno klicale v našo firmo, zmeraj se je kaj pokvarilo. In ponavadi so tja poslali Augusta. Zato so še bolj pogosto klicale, se je režal Riboni.

Ko je prišel nazaj, mi je govoril zgodbe o tistih ženskah, vse po vrsti pohotne, je govoril in mi dražil domišljijo, živele so v razkošnih stanovanjih, ki so kot palače iz filmov.

Ne moreš verjeti, da nekdo še tako živi, je govoril.

Augustooo, pojdi gospe tejintej popravit likalnik!

Ne spet. Ne vidiš, da delam.

Ne morem poslati Borisa, je še premlad, se je režal Riboni.

Augusta enkrat ni bilo in so poslali mene.

Ko sem prišel k velikim vhodnim vratom, me je zaustavil vratar. Z glavo mi je nonšalantno pomignil.

Vhod za služinčad je zadaj.

V meni se je nabral bes. Jaz nisem služinčad.

Ko sem prišel gor, sem pozvonil.

Odprla mi je služkinja v poškrobljenem predpasniku. Tudi to sem do takrat videl samo na filmu. V rokah sem držal mali radijski aparat. Mali aparat, za tako razkošno stanovanje, še doma smo imeli večjega.

Kdo je, se je zaslišalo na koncu dolgega hodnika.

Ribonijev fant!

Služkinja mi je pomignila, naj ji sledim. Hodil sem čez dolg hodnik, na njem so v zlatih okvirjih visele umetniške slike. Družinski portreti, platna, renesansa, barok. Iz hodnika skozi eno sobo, skozi drugo sobo s težkimi žametnimi zavesami …

Hodim po sobanah z radiem v roki in z vsakim korakom po dragoceni perzijski preprogi me bolj duši. Kako lahko eni ljudje živijo tako, in zakaj mi iz rok v usta? Smo kaj manj od njih?

Počutil sem se tako blizu očetu, ki je govoril, da imamo vsi pravico živeti življenje, dostojno človeka. Počutil sem se blizu moji mami, ki je govorila, da se ljudje ne delijo drugače kot na dobre in slabe. Kdo so ti ljudje, ki se valjajo v tem razkošju, sem mislil, in bes me je grabil, nejasen bes, užaljenost in krivica.

• •

V tistem okraju, poleg Ribonijeve delavnice, je bilo malo butično kurbišče.

Tudi tja sem nesel popravljen radijski sprejemnik.

Odprla je starejša gospa, močno našminkana, puder se ji je nabiral v porah, imela je pretirano dolge trepalnice in zamegljen pogled.

Ti si pa od Ribonija, kaj? Očitno se ji je zdelo zelo smešno.

Spustila me je noter. Nenavaden prostor, pol žensk v kombinežah, s podvezicami, v jutranjih haljah, dišalo je po mešanici sladkih parfumov, po potu, alkoholu in cigaretnem dimu.

Kaj je fantek, a bi? je rekla ena in se zakrohotala. Druge so ji pritegnile, dražile so me, ena me je uščipnila za rit.

Butasto sem se smehljal in stal sredi sobe z radijskim aparatom v rokah.

Kam ga postavim? sem rekel.

A, boš pa že vedel, kam ga dati, saj si že zadosti star, se je posmehnila visoka, ta je bila najlepša. Imela je svetle lase, živo rdeče ustnice, rdečo haljo.

Ne vem, kako sem se izmotal od tam. Ponoči so me preganjale podobe razprtih kombinež, golih stegen, podvezic in visokih pet.

SOLKAN, 1949

Po vojni je bil Solkan Slovenija. Nono in teta Rozalija, naša Roži, sta imela hišo z vrtom, velik vrt je bil, tam so rasla sadna drevesa, tam je Roži gojila zelenjavo, imeli smo kokoši in nekaj zajčkov in starega mačka. Bila je zaposlena na Jugoslovanskih železnicah, nono je imel pokojnino. Po smrti mame, moje none, je skrbela za celo družino, bratje in sestre so odrasli in odšli v svet, Rožica je ostala z nonom v Solkanu. Tiste vrste ženska, ki je toliko časa skrbela za druge, da potem ni znala več nehati. Da je potem pozabila nase. Dobra kot kruh. Zame in za sestro je bila kot druga mama.

V Solkanu sem se prvič zaljubil. V sošolko v osnovni šoli. Sonja ji je bilo ime.

Bolan sem bil od zaljubljenosti, čeprav takrat nisem vedel, kaj to je.

Njen oče je bil eisenponer, vozil je malo lokomotivo. Zatreskan sem bil kot šus.

Črna, modre oči, lasje do ramen. Deklice takrat niso imele dolgih las, že zaradi uši ne. Imela je oblekico brez rokavov z rožicami. Maruška je imela rdečo z belimi pikicami. Maruška, Sonja, v modi so bila ruska imena. Tako kot Boris in Tatjana. Mama je zaradi najinih imen imela pri župniku resne težave, je rekla. Niso naju hoteli krstiti s temi grešnimi imeni.

Sonji ni bilo nič zame. Cele noči sem presanjaril in potem koprnel v šolski klopi, preveč nesamozavesten, da bi ji kdaj upal reči, kako mi je všeč.

Sicer pa smo bili fantje takrat zaposleni z drugimi stvarmi.

Nabirali smo staro železo. Našli smo skladišče bakrene žice, jo kradli in prodajali, kot cigani. Na železniški postaji smo kradli zavore, ki so bile iz litega železa, ki je takrat veljalo za dragoceno kovino. Baker, lito železo in medenina.

Zavore smo stolkli z macolo in jih polili z gnojnico, da je železo takoj zarjavelo.

Kradli smo vodovodne cevi, dolge kakih pet metrov. Ponoči smo s temi cevmi hodili proti domu, stiskalo nas je od strahu, a tudi od pričakovanja, koliko bomo zaslužili, kaj si bomo lahko kupili.

Ko je to ugotovila Roži, je bilo s tem konec. Bila je mila duša, ampak krasti, to pa ne.

Hodili smo bosi. Poleti je bilo fino, kožo na podplatih smo imeli utrjeno, neobčutljivo za pesek na makadamu, za kamne, travo, prah in blato. Ko je prihajala jesen, nas je zeblo. Igrali smo se igro. Tekli smo za kravami in če je katera kaj spustila, smo pritisnili stopala v še topel drek, da smo si jih ogreli. Kdo bo prvi?

Prišla je zima in dobil sem prve prave čevlje.

Pazi na te čevlje, mama ti je poslala denar zanje, je rekla Roži. Cvekarice. Podplati, zabiti z žeblji. Vezalke iz usnja. Tekli smo z njimi, ropotalo je kot za podkovanimi konji. Z novimi čevlji sem bil ponosen, mama je dala denar zanje. Mama misli name.

MAČEK

Še zdaj ga vidim, tistega našega mačka. Bil je lep maček, lepo rejen, bel s črnimi lisami in debelo glavo. Ležal je na soncu, se tu in tam pretegnil, zamežikal v sonce in spet zaspal. Kadar mi je bilo hudo, sem ga vzel v naročje in ga čohal. Fino je bilo imeti tega mačka v naročju, predel je in dajal mi je občutek, da nisem sam.

En dan pravi teta Roži: ta maček ni za nobeno rabo. Samo je in spi. Nesi ga tjale k Matjolču, naj ti da zanj nekaj jajc …

Ne bom.

Daj no, hitro, sem se že odločila.

Vzamem mačka v naročje. Maček se ne upira, jaz tudi ne. Hudo mi je, ampak ubogam in ga nesem proti hiši, kjer živi Matjolč. Hiša je napol razpadla, včasih je bil gospod, so pravili po vasi, najel si je kočijo in drdral skozi Solkan. Menda je videl veliko sveta. No, zdaj je samo še ena uboga, zapita duša. Ima velik krompirjast nos kot Karl Malden, razpokane žilice po obrazu. Ko me je zagledal z mačkom v naročju, se je na široko zarežal.

Ohoho, kej pa mamo?

Maček, kot da čuti, kaj ga čaka, se me je oprijel s kremplji. Ni hotel stran. Matjolč ga je zgrabil za kožo na vratu, kakšna mrcina debela, je zamomljal, vrgel ga je v žakelj, ga na vrhu zavezal.

Jaz zdaj grem, sem zajecljal. Teta Roži pravi, če lahko dobim kaj jajc …

Nikamor ne greš. Kar počaki, da boš videl, kaku se tu naredi, se je zarežal. Z zida je snel sekiro in s toporiščem začel mlatiti po žaklju.

Maček je srhljivo mijavkal, predirljiv glas, kot bi tulil otrok.

Obstal sem tam, deček v kratkih hlačah, v premajhni srajci, z obtolčenimi koleni. Kot bi me nekaj nevidnega držalo na mestu.

Matjolč je vzel iz žaklja tisto, kar je ostalo od mačka. Tisto je še vedno mijavkalo. Nabil ga je na kavlje, maček se je zvijal, vse je bilo krvavo. Nato ga je začel odirati.

Jaz bom šel, sem zajecljal, a se nisem mogel premakniti.

Kar še malo počakej, fant, je rekel, druhač ne bo ne jajc, ne dinarčkov. Spet se je zarežal in pokazal sprednjo vrsto piškavih zob.

Vmes je pristavil olje na ogenj, razkosal mačka in vrgel kosce na ogenj.

Kar počakej, kar počakej … Kej nisi še nikoli videl, kako se ubije zajca? Ali kuro? Zakej bi blu pri mačku kej druhače?

Mmmmm, je zacmokal. Vidiš, kako diši. To bo fino, počakaj, boš probal.

Kepa v želodcu je začela siliti proti grlu.

Na. V roke mi je potisnil deset jajc in deset dinarjev.

Z jajci v eni roki in z denarjem v drugi sem prišel nazaj do hiše. Roži je plela na vrtu. Vstala je, si obrisala roke v predpasnik … stegnila roke proti meni.

Ooo, si pa kar nekaj jajc dobil.

Stal sem pred njo, tresel sem se od groze, od gnusa, od nemoči.

Ti si vedela, teta, kam ga nesem?

Izraz na obrazu se ji je spremenil.

Si vedela, ne?

Kaj pa je bilo? pravi Roži. Saj si čisto bled?

Ubil ga je, sem rekel. Ubil ga je … in ocvrl in pojedel.

Moj Bog! Menda ne pred tabo? Zakaj si pa kar stal tam, otrok?

Gledal sem vanjo, nepremično. Teta Roži je v mojih očeh nekaj izgubila.

Ja, tega pa ne bi smel gledati, kaj se pa to pravi. Ta je pa tudi ena surovina, da je pred tabo to počel.

Stopila je korak bliže k meni, vzela je jajca in denar … Obrnil sem se in tekel proč. Dolgo časa nisem mogel govoriti ne z njo ne z nikomer.

Moral bi razumeti to kmečko logiko. Maček pri hiši je moral imeti svojo nalogo, in ta je bila, da lovi miši.

Če maček ni lovil miši, ni bil za nobeno rabo. Torej se ga je bilo treba znebiti.

Tudi ko je muca skotila mlade mucke, sem vedel, da jih je teta drugo za drugo vrgla v gnojnico zadaj na dvorišču. Vedel sem, nisem pa gledal. Ampak ob tistem mačku so se mi zavrtele podobe in se jih nisem mogel znebiti.

V Solkanu sem videl mesarja, ki je vzel živo tele, ga obesil za kavelj, za žilo, odrezal vrat. V roki je imel že kriglo, ki jo je nastavil na vrat, in kri je v curkih letela v kriglo. V dolgih požirkih je pil.

Veš, kej je tu? Tu je za muoč, je rekel, ko je videl, da sem ga opazil s praga. S hrbtno stranjo roke si je obrisal usta.

Boš malo?

In sem se obrnil in tekel. Ko je bilo hudo, sem tekel.

SOSED

Nisem bil izbirčen. Ker ni bilo več mačka, sem se navezal na zajčke. Božal sem jih, jim dajal imena, jim nosil sveže trave. Včasih sem jo napulil na roke, tako, za posladek. Vsake toliko je kakšen zajček izginil. Kosila se takrat nisem dotaknil.

Pri sosedovih so imeli krave, prašiče, psa. Še več živali, še bolj zanimivo.

Sosed Berto je živel s sestro in mamo, njegov vrt se je dotikal našega. Bil je suhljat tip, okrog štiridesetih, a s trebuhom, ki kot da ni spadal na njegovo telo. Malo je bil že plešast, z majhnimi potuhnjenimi očmi, a z zelo prijaznim, maziljenim glasom. Mulci smo se radi zbirali pri njem, vedno nam je dal malinovec, kakšen kos kruha, dovolil je, da smo se ukvarjali z njegovo živino. Imel je velik vrt, ki je bil poln skrivnosti. Imel je jablane pa hruško, ki jo je otresel za nas. In so padale sočne hruške, viljamovke. Zagrizel si vanje in se je sok pocedil po bradi.

Teta Roži ga je zelo cenila, vedno ji je priskočil na pomoč, kadar je bilo treba na vrtu nasekati drva.

Kaj bi mi brez Berta, je večkrat rekla.

Nekaj je bilo na njegovi pojavi, nekaj, kar se ni skladalo s kmečkimi gospodarji, ki smo jih poznali.

Z mulci smo se včasih režali, da je videti kot stara devica. Prekrižal je roke v naročju, ne po moško, kot kakšna tetka, in nas opazoval. Zmeraj prijazen, vse nam je dovolil, vse nam je razkazal.

Enkrat je na vrtu brusil koso, jaz in Toni, fantič iz vasi, sva sedela pred njim in jedla bonbone, ki nama jih je natresel v pest. Kakšna fejst fanta sva, je govoril in brusil koso, kakšna luštna fanta sva, pridna, ubogljiva fanta.

S Tonijem in preostalimi smo se igrali na vrtu, ko me je poklical, naj pridem v drvarnico, da mu nekaj pomagam. Tekel sem proti drvarnici, on je bil že tam, sedel je na skladovnici drv, skozi lesene deske je pronicalo sonce, s hrbtom je bil obrnjen proti meni.

Pridi sem, mi boš pomagal to premakniti, je rekel. V poltemi drvarnice ga nisem dobro videl v obraz, a njegov glas je bil na silo mehak, nekaj neznanega je drhtelo v njem. Stopil sem korak naprej.

Bližje pridi, je rekel nestrpno, prišel sem čisto blizu njega – kaj, kje naj pomagam.

Zgrabil me je za zapestje, kot v primežu, in mi dlan položil na svojega kurca.

Primi, je zahropel. Primi, si slišal.

Ne vem, kaj mi je šlo v tistem trenutku skozi glavo. Zakaj nisem zbežal, nisem mogel? Nisem upal? Otrok sem bil in on je bil starejši moški, ki so ga spoštovali. Vse, kar se spomnim, je bil strah. In takoj za tem nekaj neznanega, nekaj, čemur še zdaj ne znam dati imena, morda gnus.

Primi, primi ga. Tako, tako. In zdaj gor in dol, si slišal?

Navajen sem bil, da se starejše uboga, oni že vejo. In Roži ga je zelo cenila. Kaj bi mi brez našega Berta?

Naj zbežim, naj zakričim? Kaj naj zakričim? Morda to ni nič takega. Počutil sem se krivega, da sem sploh tam, da moja roka drži njegov ukrivljen penis, daj, hitreje, je rekel, zapestje me je bolelo od njegovega primeža. Naj bo čim prej konec, sem pomislil, naj bo konec.

Zahropel je, nekaj toplega na mojem zapestju. Primež je popustil.

In da si mi čisto tiho, si slišal. Drugače ne vem, kaj bom naredil s tabo. Od zunaj sem slišal smeh in krike otrok, nedaleč stran, za ograjo, je teta Roži plela na vrtu, v hlevu je zamukala krava.

Zdaj pa izgini, me je poslal ven, kot da sem česa kriv. In tako sem se tudi počutil, umazanega, krivega. Odtaval sem ven, na dvorišču so se igrali otroci. Pridi, Boris, pridi, je zaklical Toni.

Bil je vroč poletni dan. Kot da se nič ni zgodilo. Pridružil sem se tovarišem pri igri, v prsih me je dušilo.

Ni bilo samo enkrat. Berto me je ujel vse pogosteje. Vse se je upiralo v meni.

Kadar je Roži morala v službo, ga je prosila, naj pazi name. Spomnim se tistega prizora, kot bi bilo včeraj. Sedimo za veliko leseno mizo, na gugalniku ob peči sedi Bertova mama, na drugem koncu mize njegova sestra lušči grah. Jaz sedim poleg Berta, jem pecivo, krhko je in topi se v ustih, morda so bili flancati. Nenadoma pod mizo začutim njegov prijem, zgrabil je mojo malo dlan in si jo dal v razpet šlic. Sestra še naprej lušči grah, njegova mama se ziblje v gugalniku z očali na nosu, Berto kramlja z njo, kot da ni nič. Flancat mi je ostal v ustih, zdrobljen kot žaganje, nisem ga mogel spraviti po grlu, nisem se upal niti ganiti. Počakal sem, da je spustil mojo roko. Vstal sem, se opravičil, da moram domov.

Nisem mogel povedati nikomur, nisem si upal povedati, zdaj sem že čutil, da to, kar počne Berto, ni prav, da se tega ne dela.

Najbrž nisem bil prvi in zadnji tudi ne. Vse je imel naštudirano, sosed Berto. Vedel je, kateri dan ima teta Roži nočno na Železnici, takrat je prišel k nam domov. Zvečer. Nič več ni bil tako prijazen.

Pridi sem, mi je ukazal.

Povedal bom, sem enkrat izbruhnil. Povedal bom teti Roži, vsem na vasi bom povedal, sem kriknil.

Takrat se mu je obraz spremenil, poteze so se mu spačile – iz slinastega polža se je spremenil v zver.

Nič ne boš povedal, s kolom ti bom razbil betico, s kolom, da ne bo nič ostalo od tebe, si razumel?

Verjel sem mu. V domišljiji sem videl, kako mi s spačenim obrazom razkolje glavo in iz glave špricajo moji možgani.

Od takrat naprej ni več prišel k nam. In jaz nisem več stopil na njegov vrt.

Njegove hiše sem se izogibal v velikem loku. Dolgo časa po tistem nisem mogel spati, ker me je bilo strah. Gotovo me bo ubil, morda misli, da sem že komu povedal, nekje me bo počakal in me ubil.

FAŠIST

Ne vem, zakaj sem moral od Roži spet drugam v rejo, k stricu Borisu v Kobarid. Ni bilo zaradi Berta, nihče ni nič zaslutil in jaz nisem nikoli povedal.

Rekli so mi, da je čas, da grem še k stricu, da je tako najboljše zame. In sem šel, kot potepen pes.

Stric Boris je bil dober človek, teta Elizabeta pa … je bila generalica. Tako sem jo videl. Najbrž ji ni bilo všeč, da sem bil tam. Svojih otrok nista mogla imeti, mene ni hotela.

Enkrat me je poslala v trgovino. Z listkom, na katerem so bile napisane različne reči. Prinesel sem vse tisto, kar mi je naročila, sam sem si pa vzel dva bonbončka. Dve melisi. Drobna sladkorčka, če ji daš v usta, se takoj stopita. Mislim, da še pet par nista bila. Ništrc. A vseeno sem ji povedal, da sem si kupil dve melisi.

Kaj si? Tako je padlo čez obraz, da me je odneslo. Okus po drobnih melisah.

Dala me je klečat na fižol.

To boli. Še danes imam občutek tistih drobnih fižolčkov, ki se zadrejo v kolena in skelijo.

Mami sem pisal pisma, da jo pogrešam. Da naj me vzame k sebi. Da ji bom pomagal, samo naj me čim prej vzame k sebi.

Zakaj ostajajo neki lepi trenutki kot neke razmazane pastelne barve na otroški risbi, ni detajlov, ni slik. Edini topel spomin iz Kobarida je bil njihov pes. Na psa sem se navezal, privezal sem ga za sanke in sva se igrala Eskime.

• •

V Kobaridu nisem dolgo ostal. Poslali so me k Elizabetinim staršem v Žadovinek pri Krškem.

Vse novo, novi sošolci, novo narečje, nova postelja, nova pravila. Vse novo, vse od začetka.

Učiteljica pripelje v razred suhega fanta, črn je od poletja v Solkanu in prestrašen.

To je vaš novi sošolec, Boris Cavazza. Prišel je iz Milana, iz Italije. Upam, da se boste dobro razumeli.

Po pouku so me počakali za šolo. Cavazza, ha? Cavazza? Prekleti fašist, fašist, so kričali in me pretepli kot psa. Zaradi tega kurčevega priimka sem bil v Sloveniji vedno tepen.

Domov sem se privlekel ves krvav, v podplutbah.

Kaj je bilo, si se tepel, a? je rekel Ivan. Še tega nam manjka, je zagodrnjal, še tega nam manjka, da se boš tepel.

Nikomur nisem nič rekel. Komu naj bi? Zaprl sem se kot školjka. In se odločil, da me ne bo nihče več tepel. Njegovi hčerki sem se zasmilil, prijela me je in me okopala. Namazala rane z alkoholom, dala led na arkado.

To so bili zame tuji ljudje. Kot potepuh sem se selil od tujcev k tujcem. Vesel sem bil, da sem dobil za jesti in spati in da je bil nekdo prijazen z mano.

Glava družine Ivan je bil robat trd mož. Ne vem, kako sem ga klical. Nono gotovo ne. Ker ni bil moj nono, bil je oče ženske, ki je bila poročena z maminim bratom, in res mi ni ostala v lepem spominu.

Kakorkoli, pred vojno je bila to premožna družina. Imeli so veliko poslopje, mizarsko delavnico, kjer so delali biljardne mize. Po vojni so jim vzeli vse, ker naj bi bilo nekaj članov družine pri beli gardi. Ali so bili res ali ne, ne vem, o tem času sem si kasneje izoblikoval svoje mnenje. Še vedno jim je ostala hiša, pa delavnica, nekaj kmetijskih strojev, traktor. V Krškem so imeli še žago. Tega se spomnim, ker sem velikokrat vodil kravo, ki je vlekla voz z dilami, od Žadovinka do Krškega na žago, »dile oblat«, pa potem nazaj.

Imeli so še drugo kravo, ki sem jo pasel po travnikih. To je bila krava za mleko. Kot bi vedela, da ima poseben privilegij, se je tako tudi obnašala. Muhasta krava. Moral sem jo imeti ves čas na štriku.

Vsak dan po šoli sem šel v hlev, vzel kravo in jo peljal na pašo. Takrat sem videl, kaj pomeni, če pobezlja krava. Ko je pobezljala, me je povlekla za sabo, mulca, in me vlekla po pašniku, nisem jo mogel zaustaviti. Kaj bodo rekli, če jo spustim?

Enkrat me je prijelo srat. Krava se je pasla, zgledalo je, da bo dala nekaj časa mir, dal sem hlače dol, počepnil za grmiček, pa me je krava povlekla, da sem padel. S spuščenimi hlačami sem držal za vrv in jo poskušal zaustaviti, vmes sem sral.

Pred nekaj leti, ko smo s predstavo gostovali v Krškem, je pristopila mlada ženska, predstavila se je kot učiteljica razrednega pouka.

Vi ste pa tu hodil v šolo, ne? Prosil sem jo, če lahko v šolskem arhivu poišče moje spričevalo iz osnovne šole. Ko mi ga je poslala, sem videl, da sem končal z odličnim.

Zimski semester sem v Krškem končal leta 1950, potem sem šel v internat, v Šempeter pri Novi Gorici. Ne vem, zakaj sem se spet selil, mislim da zato, ker je mama v pismu napisala, da je čas, da razbremenimo sorodnike. Morda so ji oni pisali, da ne zmorejo več. Poslala je nekaj denarja – in tako sem šel lahko v internat v Šempetru, poleg tega je bila tam tudi sestra. V Šempetru sem prvič padel razred. Nisem se več znašel.

Tam sem imel prijatelja, naj bo P. Na začetku sva ves čas tičala skupaj. Skupaj sva nabirala rastline in delala herbarij. Kar naenkrat me je obtožil, da sem mu ukradel šolske knjige.

Sklicali so sestanek kolektiva, zbrali so se vzgojitelji.

P. je nastopil pred vsemi in s prstom kazal name.

Kako veš, da je bil on? so ga vprašali. Rekel je, da me je videl, kako sem jih vzel. Gledal je v tla.

Jaz sem stal tam na zatožni klopi.

Kako si me lahko videl? Kako? … sem zajecljal. Poskušal sem jim povedati, da nikoli nisem nič ukradel, sploh pa ne knjige, knjige nikoli.

A iz mene je med hlipanjem prišlo samo – nisem jaz, nisem, nisem.

Edini, ki se je takrat zavzel zame, je bil fant iz višjih letnikov, Gidina se je pisal, takrat je bil mladinski partijski sekretar.

To ne gre tako, to so hude obtožbe, je rekel. Bomo raziskali. Pregledali so mojo sobico, v njej ni bilo knjig. Vse bomo raziskali, kar potolaži se. Verjamem ti, da jih nisi vzel. A novica se je razširila po internatu. Zdelo se mi je, da vsi vejo in me gledajo. Tako me je bolela ta krivica, da sem P.-ja enkrat ujel na stranišču in ga prebutal kot prasca.

Zdaj pa pojdi tja in povej, da ti nisem jaz ukradel knjig. Si slišal? Drhtel sem od besa in ga zvlekel v upravo internata. Res je povedal, da si je izmislil, da sem mu jaz ukradel knjige. Da ne ve, zakaj je rekel, da sem jih jaz. To je bila moja prva zmaga nad krivico, tako se mi je zdelo.

GIGI

Po tem katastrofalnem letu, ko sem imel same šuse, me je teta Roži spet vzela k sebi.

Boš kar pri meni, fant moj, bomo že nekako, je rekla. In čutil sem, da me ima rada. Da po dolgem času nekomu nisem v breme. Boš ti kar pri meni. Tam sem ostal dve leti, dokončal tretji razred nižje gimnazije.

Pri Roži je bilo lepo. Imel sem prijatelje.

Najraje sem imel Gigija. Črn, suh, žilav in živ kot poper. Ves čas sva bila skupaj, kot rit in srajca, v tistih letih, ko se povežeš na drug način. Bil je malo starejši od mene, moj idol, vse, kar je naredil, se mi je zdelo strašno frajersko. Brala sva Twainovega Hucklerberryja Finna, sanjarila o pustolovščinah, si izmišljala nove igre, se spuščala po Soči s splavom. Gigi je bil kriv, da sem začel sanjati o morju.

Od njega sem se nalezel grde razvade, da si grizem jezik. Kadar nekaj delam in se koncentriram, si grizem jezik. Tako, pri strani. Enkrat so mi rekli na snemanju, pazi, ko si grizeš jezik, to se v close-upu vidi.

Gigijeva mama je bila iz Bosne, foter pa domačin, šofer kamiona. Večkrat sem bil pri njih doma, takrat je šel nekaj iskat v garažo, mislim da smuči, jaz sem stal v veži in ga čakal. Spomnim se, da je bila veža velika, ravno prebeljena, hiša ni bila še do konca opremljena. Skozi priprta vrata kuhinje sem slišal, kako je Gigijeva mama rekla očetu:

Kakšna mati! Sin je tukaj, kot nek potepuh, ona se pa kurba tam v Milanu.

Nisem počakal na Gigija in na njegove smučke, samo tekel sem, tekel …

Nikoli več nisem stopil v tisto hišo. Celo popoldne sem se sam klatil po gozdu.

Zvečer sem se umazan, zabuhel od joka postavil pred teto Roži.

Kaj dela moja mama v Milanu?

Saj veš, kaj dela. Dela, sonce moje, dela. Študira, riše, da bi kaj prodala in vama poslala denar, saj veš.

Zakaj ne morem biti pri njej kot drugi otroci? Tudi drugi so revni, pa so skupaj s svojimi mamami, sem rekel in jo gledal.

V takem mestu, kot je Milano, ne gre, da ženska sama preživlja dva otroka, Boris moj, je rekla in me pobožala po glavi.

Zakaj naju pa ti lahko?

Tukaj je drugače, Boris. Saj vidiš, da smo na vasi.

Takrat je izbruhnilo iz mene, povedal sem, kaj sem slišal pri Gigiju.

Pogledala me je s tistimi sivomodrimi očmi, ki so spominjale na oči moje mame. Dolgo je molčala in me gledala.

Mama je hotela, da bi šla oba s Tatjano v šole, pa saj veš … tega vama tam ni mogla nuditi. Tvoja mama je izjemna ženska, Boris.

To so samo klevete. Ne oziraj se na to.

Verjel sem ji, moral sem ji verjeti.

• •

Mama je nekajkrat prišla do meje v Solkanu. Stala je na drugi strani, ni smela čez, in sva se gledala. Kako si, Boris? je zaklicala in vmes se ji je glas zlomil.

Hotel sem ji zaklicati nazaj, toliko stvari bi ji rad zaklical, pa nisem vedel, kaj bi. Vse je ostalo v grlu.

Podoba mame na drugi strani meje. Svetli lasje. Takrat še vitka, v sivem kostimu, od daleč sem videl, da joče.

Na, boš dal Rožici, je zaklicala in proti meni vrgla paket riža. Ko je paket priletel na mojo stran, se je odprl in riž se je razsul po travi.

Počasi sem pobiral rižek za rižkom nazaj v paket.

• •

Še vedno sem mami pisal pisma, da jo pogrešam, da naj me vzame k sebi, da mi je težko.

V tistem času je res delala vsa mogoča dela, hodila je v večerno šolo. Pri dvainštiridesetih se je vpisala v šolo za modno oblikovanje. V Našo ženo je pošiljala svoje kroje za obleke, denar pošiljala meni in sestri.

V tretjem letniku sem dobil mamino pismo: Dragi moj Boris, zdaj si že dovolj star, da bi lahko prišel k meni in mi malo tudi pomagal.

Spet sedim na vlaku, s scefrano torbo, vračam se v rojstno mesto.

Nobene zamere do mame nisem imel, svet je bil preveč trd takrat. Mama in teta Roži sta bili bitji, za kateri sem čutil, da me imata radi, in za to sem bil hvaležen.

Smrt

Zvita v spiralo je počivala sredi steze na travniku. Lepotica, aristokratskih barv, z glavo, dvignjeno proti soncu. Negibna, redko lepa. Onemogočala mi je prehod. Nisem si upal stopiti čeznjo. Njena negibna prisotnost mi je vzbudila odpor, ki se je pomešal s strahom in gnusom.

Nedaleč stran so se igrali otroci.

Nečesa še danes ne razumem. Je bil zvončkljajoči smeh otrok ali neka meni nerazumljiva sila kriva, da sem pobral palico, ki je ležala ob poti, in udrihal, udrihal in razmesaril njeno glavo, ki se je zlepila z okrvavljenimi regratovimi listi.

Ko se je njeno meter dolgo telo po neuspelem boju z mano umirilo, sem začutil boleče olajšanje. Počasi se je olajšanje preobleklo v slabo vest.

Brez vsakršnega razloga sem jo prikrajšal za življenje.

V potešitev svoje slabe vesti sem kasneje našel dober razlog: mogoče pa je bila strupena.

Boris Cavazza

MILANO, 1953

Čakala me je na postaji, v kostimčku, vedno je bila lepo oblečena, urejena. Gospa. Raje je stradala črnega kruha, kot da bi bila zanemarjena.

In stradala sva takrat oba.

Tisto obdobje nam je šlo zelo slabo, živela sva kot dva psa. Iz tistega obdobja imam v ustih okus popare. Star nadrobljen kruh, ki ga zavreš v osoljenem kropu, daš še lovorov list, če ga imaš – in to je to.

Meso je bilo na mizi enkrat na štirinajst dni.

Ko sem šel k sosedom, so imeli ob nedeljah meso, goveje meso iz juhe ali celo svinjino; mi smo jedli poparo.

To sva jedla in pila čaj. In nabirala sva regrat. Italijani sploh ne vejo, kaj je regrat.

Kaj pa delata tam?

Nič. Regrat nabirava.

Regrat? Kaj pa bosta z njim? Imate zajce?

Pojedli ga bomo.

Včasih sestra, mama in jaz sedimo za mizo in barvamo jedkanice. Najbolj pogoste so podobe iz Benetk. Morje je modro, gondole so črne z rdečo notranjostjo, nebo je svetlomodro. Jedkanice potem mama prodaja. Svet je enostaven. Za nekaj časa pozabimo, da bo tudi jutri na jedilniku popara.

Mama je imela rada zlatnino. Vedel sem, da je zapestnico z zlatnikom, darilo ob obletnici poroke, in nekaj druge zlatnine hranila v predalu. Za hude čase, je govorila. Med stvarmi je bil velik rubin, ki ji ga je kupil oče.

Ko sem enkrat takrat skrivaj pogledal v njen predal, je ostala samo še zapestnica. Rubina, ki ji ga je kupil oče, ni bilo več.

V tistem času sem se spraševal, zakaj moramo živeti življenje, nevredno človeka. Zakaj prav mi? Kdo je kriv?

Šel sem v cerkvico nedaleč stran od Duoma, bila je temna zapuščena cerkev, dišalo je po ugasnjenih svečah. Padel sem na kolena in prosil, iskal odgovor. Odgovora ni bilo. Hodil sem po umazanih temnih ulicah mojega mesta in klical Boga.

Bog, če si, kako to, da nas pustiš v tej revščini? Kako, da ne vidiš tega? Nič takega si ne želim, samo tega, da z mamo ne bi bila lačna. Da bi živela normalno. Samo da ne bi bila lačna. Takrat po vojni je Italija doživljala razcvet. Spodbujali so potrošništvo, zaposlitev je bila skoraj stoodstotna. Mi pa tako, iz rok v usta.

In sem molil in prosil, poskušal razumeti. Nekako sem hotel vzpostaviti stik z Bogom. Da bi mi prisluhnil, kot prijatelj prijatelju. Pa Bog ni odgovarjal in ni slišal. Ne takoj. Tega sem se naučil: Bog ne odgovori takoj. Bog odgovori, ko pozabiš na to, za kar si prosil.

CARLO PORTA, 1953

Imel sem trinajst, štirinajst let, ko sem prišel nazaj v Milano.

Moja izobrazba: pet letnikov osnovne šole in trije letniki nižje gimnazije. V tretjem letniku sem se poslovil ob semestru in zadnjega letnika nisem končal.

Najprej sem se zaposlil pri Hrastu Svetozarju, ki je bil po rodu iz Kanala, imel je svoj arhitekturni biro. Mami je obljubljal, da se bom pri njem priučil risanja. Tam sem počel vse, le risanja se nisem naučil. Namesto njega sem hodil na pošto, na banko, pospravljal, pomival sekret, nazadnje sem počel vse tisto, česar ni hotel početi nihče drug, in izgubil semester. Če ne bi bilo Fabia, bi še danes preklinjal Svetozarja in njegov biro. A Fabio, študent arhitekture, ki mu je pomagal pri projektih, je postal moj prijatelj in moja slaba vest. Piccolo grande uomo, mi je rekel in se smejal, ne moreš kar tako.

Ne moreš kar tako, z nedokončano šolo. Ni škoda, da ti bo šlo vse v nič?

Vsadil mi je seme in začel sem razmišljati. Kako se mi je upiralo spet v novo šolo, v novo okolje, a še bolj se mi je upiralo, da bi počel to, kar sem počel tam. Fabio se je sam ponudil, da mi bo pomagal. Piccolo grande uomo, ti si za večje stvari, kot je tole, mi je govoril. V šolo moraš. Vsak dan po službi me je počakal, z zvezkom, s knjigo italijanske slovnice. In sem šel, spet od začetka. Komaj sem se naučil slovenščine, sem že vstopil v nov svet. Preteklik, predpreteklik, pogojnik, vse to privre na dan iz otroštva, a sintaksa in besedni zaklad, tu so težave. Učiva se s pesmimi, to gre najlažje v ušesa, pravi Fabio. In je šla v ušesa ena, otroška pesmica o polžu, še zdaj jo znam: Viva la chiocciola, viva la bestia, che unisce il merito alla modestia …

Zbral sem se in se vpisal v nižjo gimnazijo ob delu. Cel letnik od začetka. Nižja gimnazija je nosila ime znanega milanskega poeta – Carlo Porta. Pisal je v milanskem dialektu, še zdaj se spomnim njegove najbolj znane pesnitve, La Ninetta del Verziere, izpoved mlade prostitutke. Ah Cristo! Cristo! come sono fredde queste mani! piano piano … aspetta un attimo … tu vuoi gelarmi, caspita! che ghiaccio! ahi le mie tette!che bel coglione, non son mica uno scaldaletto.

Občutek ščemenja v trebuhu, ko se prvič soočam z besedami, ki slikajo, obljubljajo, ki vzbujajo neznano slast in bolečino hkrati.

Na Carlo Porta imamo učitelja za risanje, ki je tak kot Božidar Jakac. Nenavaden, zaraščen tip. Na tablo riše piramido, ki predre šesterokotnik. Poglejte, otroci, kot kazzo, kurac, ki prodira v vagino, pompozno najavi s piskajočim glasom.

Najprej osupli obmolknemo, nato vsi bruhnemo v smeh.

Temu se reče »rez«, kateri rez je to, sem pozabil. Sem si pa za zmeraj zapomnil njegovo razlago.

Šola je bila popolno razsulo. Če si manjkal v šoli, si sam napisal kup opravičil. Saj si delal. Sam si bil odgovoren za svoje izostanke.

V prvi klopi sta sedela dva tipčka, morda okrog petnajst let, ki ju je oče vsak dan pripeljal z alfo. Jaz sem sedel skupaj s karabinjerjem, ki je imel 28 let, ker je rabil potrdilo za osnovno šolo. V šolo je hodil v uniformi, imel je brke, super sva se imela. Čisto v zadnji klopi je sedel tip, ki je rabil potrdilo o šolanju za penzijo, imel je pet otrok.

Takrat sem si rekel, a je možno, da tako star človek sedi v istem razredu skupaj z mano? Pred njim je bil tip, star 42 let, ki je ves čas gledal pornografske revije.

Od te šole nisem pobral nič.

Tista dva bogataška mulca sta ves čas drezala vame. Slovenec, a? Saj veš, kaj ste Slovenci, ne? Vi ste barbari, barbari.

Komaj sem se v Sloveniji ubranil tega, da sem fašist, sem prišel v Milano, kjer sem bil barbar.

V meni se je začelo nekaj upirati. Veliko besa se je nabralo. Hotel sem boksati.

Ko sem končal gimnazijo ob delu, sem se vpisal na ekonomsko šolo Instituto di ragioneria Carlo Cattaneo. Koliko različnih šol sem zamenjal v tako kratkem času. Pravijo, da so otroci, ki menjajo okolje, bolj trdoživi, ker se morajo že od malih nog naučiti, kako se znajti v novem okolju, kako komunicirati z novimi sovrstniki, kako si izboriti svoj prostor pod soncem.

Najbrž bo držalo. A bil sem najstnik in imel sem svoje boje. Bil sem v letih, ko mi je bilo nerodno, da govorim slovensko. Ko sem čutil, da ni fino, če slišijo, da govoriš slovensko. A doma smo govorili slovensko, tudi na tramvaju, na ulici. Včasih, ko sva bila z mamo na tramvaju, ali ko sem srečal svojo družbo, sem se delal, da je ne poznam. Mislil sem, da mi jo je uspelo preslepiti. Zdaj vem, da je vedela in ni nič rekla. Če bi bil Cankar, bi o tem napisal črtico.

EMMANUELA, 1955

Ni več časa za razmišljanja o Bogu in o ženskah. Delam do sedmih zvečer, tečem na avtobus in v večerno ekonomsko šolo.

Nekega dne na svoji klopi opazim zapis, vrezan z nožem v leseno klop.

Kdo si? In datum.

Odpišem.

Boris Cavazza, popoldanski turnus.

Drugo popoldne je na klopi pisalo:

Emmanuela.

Lepo mi je zazvenelo.

Lepo ime, sem vrezal z nožkom. Roka se mi je tresla od vznemirjenja. Že sem si jo začel slikati v domišljiji.

Začela sva si dopisovati. Vsak dan sem s pričakovanjem vstopil v razred in najprej pogledal, kaj je na mizi.

Nekega dne je pisalo: Bi se srečal z mano?

Roka se mi je tresla, ko sem vrezoval datum srečanja.

Pred kavarno za vogalom šole.

Kako te bom spoznala?

Napisal sem: bral bom L’Unita.

Nalašč sem napisal L’Unita, to je bil moj mali test. L’Unita je bilo komunistično glasilo Italije. Če se ne bo odzvala, ni punca zame.

Stal sem pred kavarno za šolo, rahlo živčen, in se delal, da berem časopis. Moje oči so švigale po dekletih, ki so hodila mimo. Kadar je šla mimo res kakšna čedna, sem pomislil, naj bo ta. Naj bo ta, s svetlimi lasmi in velikimi joški.

Dokler me ni ena pocukala za časopis. Spustil sem ga in se zazrl vanjo. Pred mano stoji bleda, pegasta punca, z oblakom rdečih las, z zaponko pri ušesu. Morda je v mojih očeh videla razočaranje, ne vem, nisem ga niti poskušal skriti.

Aha, ti si torej Emmanuela, sem rekel.

Dala mi je roko, se nasmehnila, malo v zadregi. Lepih manir, sem takoj videl.

Stopila sva do bližnje kavarne. Hodil sem za njo in opazil, da je zelo lepo oblečena, da hodi elegantno, nekaj aristokratskega je bilo na njej. Morda bi kdo rekel, da je bila čedna, a takrat sem bil mulec, ni se mi zdela privlačna na tak način. Drug tip punc mi je bil všeč.

Izvedel sem, da je hčerka milanskega industrialca. Bogata fina familija. Ne vem, zakaj, ampak tudi to me je odbilo.

A nekaj je bilo. Ko sva začela govoriti, se je zdelo, kot da se poznava. Nikoli se nisem pogovarjal s punco takšnih stvari. O filmih, o morju, o Sloveniji.

Takrat sem imel kakih petnajst let, drugače sem dojemal stvari. Morda sem se ob njenem pedigreju čutil manjvrednega, ne vem.

• •

Prišla je zima in mama mi je kupila plašč v trgovini rabljenih stvari. Črn, rabljen plašč, videti je bil kot nov, a na hrbtni strani je imel velik madež.

Mama ga je dala v čistilnico, a madež ni izginil. Ker je bilo hladno, sem ga pač nosil. A vsakič, ko sem ga dal nase, sem imel občutek, da vsi strmijo v madež na hrbtu, ves čas sem na hrbtu čutil poglede. Kako sem zasovražil tisti plašč. Nekega dne bom dovolj zaslužil, da si bom kupil nov plašč, sem predel v svoji glavi. Kupil si bom dva.

Emmanuela, moja edina prijateljica v Milanu, me je povabila na vrtno zabavo z njeno družbo. Bilo je na prostem, med drevesi v parku so se hihitale njene prijateljice v nabranih frfotavih oblekicah in čevljih s petko, domišljave gospodične, okrog njih so postavali fantje z vespami, otroci bogatih staršev. In jaz tam s tistim plaščem iz druge roke z madežem na hrbtu. Naslonil sem se na zid stavbe in se nisem odlepil.

Dai, dai, Emmanuela andiamo, subito, forza … vsi so se posedli na vespe.

Prišla je do mene, pridi, gremo v kavarno v mesto, je rekla.

Nisem se premaknil od zida.

Pa kaj ti je? Pridi, pridi … Stisnil sem ustnice in zabevskal, da bom ostal tukaj, naj kar grejo. Prijela me je za roko, me odtrgala od zidu. Počutil sem se, kot bi mi nekdo snel masko. Morda je videla madež, morda ga ni, a nikamor nisem hotel. Samo domov, domov, stran od teh razvajenih mulcev.

Takrat sem gledal Gogoljev Plašč. Italijanski film. Italijani so bili takrat nori na Ruse, v tistem času so posneli nadaljevanko Karamazovi in Plašč, Gogoljev plašč, moj stari plašč z madežem na hrbtu.

Ko je prišla pomlad, sem rekel, mama, jaz ga bom vrgel stran, nikoli, nikoli več ga nočem videt v omari.

Emmanuela je bila izobražena, pametna punca, veliko sva govorila. Tudi o boksu. Povedal sem ji stvari, ki jih do takrat nisem še nikomur. A privlačnosti še vedno nisem čutil. Enkrat sem jo pospremil domov. Takrat se mi je zazdelo, da pričakuje, da jo bom poljubil. Stal sem tesno ob njej, gledal v tiste pegice, v drobna usta, nekaj ranljivega je bilo. A nisem mogel. Morda prav zato ne, ker mi je veliko pomenila. Ampak ne tako. Ne tako, kot si je želela.

Po tistem dogodku s plaščem sem se je izogibal.

Poklicala je k nam domov, oglasila se je mama. Vabila me je na zabavo. Nisem hotel na telefon.

Mama mi je rekla, zakaj pa ne greš?

Ne grem pač.

Pa saj sta prijatelja, nista? Super punca je, iz dobre družine, zakaj pa ne bi šel?

Ne grem, mama, sem rekel. To ni moj svet. Vsi so zafnani, razvajeni. Ne spadam tja.

Nekaj časa je bila tiho, potem je rekla. Misliš, da si kaj manj od njih, Boris?

Sem odprl usta, da bi ji kaj zabrusil.

Nihče ni nič več, ne nič manj od tebe, to si zapomni. Nekdo ima denar, ti imaš nekaj drugega. Tako to gre.

Pogledala me je še enkrat, skomignila z rameni in šla iz sobe.

Emmanuela se je pa očitno res zaljubila. Njeno zadnje pismo sem dobil, ko sem bil že na ladji. Dolgo pismo. Lepo je znala pisati.

Dragi Boris,

morda se ti zdi čudno, da ti pišem.

Od takrat, ko sem na klopi videla vrezano tvoje ime … sem vedela. Kako si že napisal?

Boris Cavazza, popoldanski turnus. Takrat sem začutila, da bo srečanje s tabo nekaj posebnega.

In ko sem potem zagledala fanta, ki bere L’Unita, saj se spomniš, da si bral ta časopis … In sem te pocukala za časopis. Kako si me pogledal! Pričakuješ koga drugega? sem rekla, a v resnici mi je bilo ravno tako nerodno kot tebi.

Ves čas sem čutila, kako sva si blizu. Tudi zato nisem razumela, zakaj se nenadoma nisi več hotel družiti z mano. Ne bi ti pisala, če ne bi mislila, da se vsaj malo spomniš name. Moraš se. Ne verjamem, da je vse zraslo samo v moji glavi.

Prvi espresso s tabo v tistem baru na vogalu ekonomske šole in sem vedela, da nič več ne bo isto.

Čutila sem, da se mi nisi odprl tako, kot sem se jaz tebi. Povedala sem ti stvari, ki jih nisem nikomur drugemu. Čutila sem, da te nekaj mori. Da je med nama neka steklena stena.

Potem si izginil brez sledu in slišala sem, da si šel na pomorsko in potem na morje.

Ne morem lagati, da nisem ves ta čas upala, da se mi boš javil.

Vedi, da si nekaj posebnega, da bodo moje misli vedno s tabo.

Moj oče vztraja, da se poročim s fantom, ki je bil že nekajkrat pri nas doma. Je iz ugledne milanske družine. Super fant je, a tega, kar sem čutila do tebe, ne morem čutiti do njega.

Piši mi vsaj, kako si. O čem razmišljaš tam na morju? Najbrž je tam kakšno dekle, ki te čaka, morda jih je več.

Ena izmed njih sem tudi jaz, Emmanuela.

Priznam, da me je ganilo, pismo. Sem ji hotel odpisati, a je bilo preveč vsega, preveč pričakovanj, ki so buhtela iz skrbno oblikovanih črk in me težila.

Bil sem že na morju, bil sem mornar z zažganim obrazom, z žilavim telesom delavca, okrog mene škripanje in jokanje ladje, umazano delo, pristanišča s prostitutkami, pijača, smeh, površni stiki. Nisem ji mogel odpisati.

Nekaj časa sem nosil to pismo pri sebi kot nekakšno zadolžnico, nekaj, kar te teži. Ko bi ji vsaj lahko kaj napisal. Recimo to, da je bila tudi ona zame nekaj posebnega. Sploh v tistem obdobju. Da sem hvaležen za najino prijateljstvo. Kaj naj bi ji še napisal? Da sem šel z raje z neko prostitutko, neobvezno, za denar. Nobenih vezi, nobenega odpiranja in potem odhajanja. Mislim, da sem se nekako navadil izogibanju bolečine – in postal površen v svojih stikih z ženskami.

In tako sem enkrat to pismo založil, tako kot založiš položnico za račun, dolgo jo vlačiš s sabo, med papirji, in potem izgine. Čudno, da sem ga ob vseh mojih selitvah spet našel.

Čez leta je poslala še pismo, da se je poročila v Švici, ker si je tako zamislil njen oče. A da ni srečna. Tega pisma nisem več našel.

KINO

What’re you rebelling against, Johnny?

Whaddya got?

Divjak (The Wild One, 1954)

Kadar nisem bil v šoli, me je odneslo v kino. V isti kino, kamor sem hodil še kot otrok, kadar mi je oče stisnil kaj drobiža. Mali kino na Piazzale Susa. Usedel sem se v temo kinodvorane in čakal, da me posrka svet na velikem platnu. Vonj tistega kina, starih stolov, vonj po filmski čarovniji.

Moji prvi, Riti Hayworth, se je pridružila Marilyn Monroe. Tretja bila Joan Collins. Imam jo na zmečkani fotografiji. Leži na trebuhu, v pin-up pozi, oblečena v bikinke z leopardjim vzorcem in striže z dvignjenimi nogami v visokih petah.

V večerno šolo sem hodil vedno po isti poti, skozi podhod. Tam so viseli plakati in fotografije skupine dramskih amaterjev. Ustavil sem se in gledal. Igralci, čudna nedosegljiva bitja. Čudil sem se, da obstajajo tudi igralci, ki jih ne poznamo, ki jih ne gledamo na velikem platnu.

Do takrat je bila beseda igralec rezervirana za moje filmske boginje in seveda za Marlona Branda, Jamesa Deana …

Mislim, da sem gledal vse filme, ki jih je posnel Marlon Brando.

Trudil sem se tako obnašati. Nisem imel usnjenega jopiča, nisem imel kape, zato sem si nadel njegov nonšalanten izraz, po ulici sem vadil njegovo hojo, njegov naglas.

Znal sem replike na pamet. V italijanščini, nato še v angleščini.

You think you’re too good for me. Nobody’s too good for me!

Nihče ni predober zame, to sem si najbolj zapomnil. To sem si hotel zapomniti, da bi lažje zdržal v svetu, v katerega sem bil vržen, s svojo polomljeno italijanščino, ne Italijan ne Slovenec, nekaj vmes, tujec, ki ne spada nikamor.

Zato sem hodil v kino strastno, po pozabo, po pustolovščino, gledal sem Upor na ladji Bounty, staro verzijo, morda trikrat, gledal sem celo serijo pustolovskih filmov na morju. Moji najboljši učitelji so bili pustolovci na platnu malega zaprašenega kina na Piazzale Susa.

BOKS, 1954

V boks sem se zaljubil nenadoma, brez opozorila. Kot bi v teh letih poniževanja ves čas nekaj iskal, in ko sem ga odkril, sem vedel, da je to zame. Nekaj me je gnalo tja. Nek notranji nemir, ki se je počasi v moji glavi oblikoval v odločitev: Nihče me nikoli več ne bo pretepal. Poleg tega sem začel sanjariti, da bi z boksom lahko nekaj zaslužil. Da bi naju z mamo izvlekel iz te revščine z okusom po popari.

Najprej je boksati začel moj prijatelj Stefano Masari. Kar naprej je visel pri nas doma in me pregovarjal, da bi skupaj poiskala boksarski klub. Potem ga je nekje vmes minilo, mene pa obsedlo.

Ko sem delal priložnostna dela, sem krožil po mestu in vmes iskal centre za borilne veščine.

Neko popoldne sem potrkal na vrata kluba ATM – Azienda Tramvaria Milanese.

Čez dan so tam trenirali profesionalci, zvečer amaterji.

Moj trener je bil Perego. Učil me je tehnike boksa. Njegov pomočnik je bil Cattaneo, bil je bolj nabit, z velikim nosom, vzkipljiv. Imel nas je za kondicijski trening.

Perego se je zavzel zame. Bil je tak filigranski tip, lahka kategorija. Dobro nas je vodil.

Roke vedno v višini obraza, nikoli ne spusti rok. Če si desničar, se z levo dobivajo borbe, nam je govoril. Leva roka je tista, ki utira pot, da potem prihrumi desnica in zada končni udarec.

Tudi Dejan Zavec je veliko govoril o levi roki, leva roka je tista, ki lahko odloči igro.

Bolj ko razmišljam o boksu, manj lahko povem.

Vem samo, da sem se boksa lotil strastno, do konca.

Kot bi v boksu našel nekaj, kar sem rabil. Nekaj, kar sem potem iskal na morju.

Zvečer, ko sem šel s treninga, ves prepoten, lahek, brez misli, sem iz kluba vstopil v milansko meglo. Zdelo se mi je, da sem na cesti sam. Rad sem imel to mesto v megli. Nekaj skrivnostnega je bilo v njej. Kot v Fellinijevem Amarcordu.

Pride nekdo na konju.

Izgubil sem se.

Pa saj je tvoj dom tukaj, za tabo.

Lep prizor.

V megli se udušijo vsi zvoki. Kot v studiu, kadar snemaš za radio. Ne slišiš avtobusa, ki vozi proti tebi. Zaslišiš ga samo takrat, ko pripelje mimo tebe, vuuum, in potem se zvok spet izgubi. Hodiš, kot bi hodil po povštru.

In ta vonj, vonj po megli, ki ga ni več. Je samo še smog, in smog ne diši. Tista megla takrat je dišala. Poseben vonj je bil. Moral bi si ga priklicati v spomin. Vem, da sem zelo globoko vdihoval tisti zrak. Imel sem občutek, da bi se lahko celo noč sprehajal tako.

Imel sem 66 kilogramov in čez sto osemdeset centimetrov. Začel sem v velter kategoriji, potem sem prišel v srednjo. Vadil sem sam, pred ogledalom, z rokavicami.

Začel sem trenirati. Lažje borbe, eno rundo.

Sam si v ringu. Imaš nasprotnika, ki te po pasje gleda in – hočeš nočeš – nimaš kam pobegniti. Ali te bo pretepel on ali boš ti njega.

Bistveno je, da strah pustiš zunaj ringa, v ringu ti glava dela samo v smislu detajlov, tehnike, predvidevaš, kam bo udaril, kje so njegove slabe točke. Lahko je to opisovati z besedami, a ko si tam iz oči v oči, ni šala. Vem samo nekaj. Da človek nikoli ne spozna samega sebe tako kot v borbi.

A šlo mi je dobro, prav dobro mi je šlo. Želel sem si samo prave borbe v ringu. Ves čas sem težil Peregu, naj mi dovoli pravo borbo.

Talentiran si, to je res, mi je rekel.

A malo premlad. Mehke kosti imaš še, poleg tega si za svoja leta težek. Takšno konstitucijo imaš, ki te, če greš prehitro v ring, lahko res česa stane.

Nič se me ni prijelo. Imel sem sedemnajst let in sanjal sem o pravi borbi. Amaterji so takrat čisto v redu služili. Sem se že videl v ringu, boksarska kariera.

Enkrat bi se rad boril zares, sem vztrajal. Da bi videl, kako to je.

Končno se je vdal.

Moj nasprotnik je bil Sicilijanec, Dilernia. Tehničen tip, kakih 25 let. Bil je ravno na tem, da gre med profesionalce. Za sabo je imel že 250 borb. Visok tip, črn, lepo raščen, dolge roke. Za boksarja zelo pravilne poteze. Imel je skodrane lase in neverjetno zelene oči, travnate barve. Čudno, kako se spomnim tistih oči. Zasrepele so se vame, kot oči kače.

Pazi ga, fant je še mlad, nima izkušenj, mu je zabičal Perega.

Še zdaj se spomnim tistega trenutka, ko sem začutil, da me bo res nalomil. Nimaš časa za razmišljanje. Iz prijaznega, lepega fanta se je spremenil v killerja. Spremenil se mu je izraz, vidiš, da je tiste vrste tip, ki ob prvem udarcu podivja. In podivjaš tudi ti. Ampak on je bil močnejši. In je udarjal, udarjal … Saj me je prišparal. Lahko bi me nokautiral, a se je ustavil.

To je bila borba … Kako mi jih je naložil. Po treh rundah sem imel občutek, da mi bo razneslo glavo. Kot da je nekdo v glavi zanetil ogenj in mi bo razgnalo lobanjo. Kaj takega nisem še doživel, nikoli prej, nikoli potem. Pomislil sem, da ne bom preživel. Ko sem šel pod tuš, nisem več vedel, kje sem. Privlekel sem se domov, nisem mogel odpreti ust. Čeljust je bila boleča, kot iz skute, kakor sem hotel ugrizniti, me je zabolelo. Mama je začela jokati.

Fant moj, ti je tega treba, nehaj, saj te bodo še ubili.

Saj bo minilo, sem rekel.

Ko sem si opomogel, sem vztrajal naprej. Boksal sem, kot bi bilo od tega odvisno moje preživetje. Na nek način je tudi bilo.

Ko dobiš prvi udarec, se zaveš, česa vsega je sposoben človek. Ne moreš blefirati. Takrat veš, iz kakšnega testa si.

V tistih dveh, treh rundah sprostiš svojo temno energijo, svoje sence. In ko končaš, se počutiš čist in lahek. Dober občutek. Podobno je pri igri. Predvsem, kadar igraš negativno vlogo.

Iz sebe izčistiš svoje najtemnejše plati, vse svoje sence. Zato je dobro, res je dobro igrati negativce.

Velika razlika je, če igraš verbalno, intelektualno, to ni isto. Moraš ga začutiti v drobovju, moraš ga izvleči iz sebe, ni lahko. Ni prijetno, ko se soočiš s tem temnim delom sebe. A to te očiščuje.

Boks me je zdravil. Zdaj to vem.

Tako kot me je zdravila igra. V tem smislu sem si zase, kakršen sem bil, izbral idealen poklic.

Tudi Korun nam je na Akademiji govoril, da je igranje lahko terapija, če jo zgrabiš iz prave strani. Ne verbalno. Verbaliziramo lahko celo življenje. Zato niti ne verjamem v psihoanalizo. Verjamem pa v izkušnjo, ko te prežema emocija, ko z vsakim vlaknom čutiš, da si ti, v nemogočih okoliščinah, v nemogočih pogojih, z drugim pedigrejem. Ampak si še vedno ti. Ti na tvoji senčni strani. To je morda najlepši opis igralskega stanja.

Spomnim se, kako sem igral Stavrogina v Jovanovićevih Besih. Naredil je dramatizacijo romana Dostojevskega Besi/Blodnje. Bese je režiral Pipan, Blodnje Jovanović.

Prva predstava v prenovljenem Mladinskem gledališču, sezona 1986.

V sebi sem iskal to linijo, to kvintesenco zla. Demoničnega zapeljivca, ki ne odneha, dokler se žrtev popolnoma ne preda, potem jo odvrže. Za moč gre, za nadvlado.

Na kolenih imam dekletce, ki jo zapeljem, slačim ji hlačke.

Začutim, da stojim na meji, da bi bil tudi sam sposoben istih dejanj.

Ko se naenkrat zaveš, da si sposoben istih misli in dejanj kot nekdo, ki ga sovražiš, ko se zaveš, da v tebi spi potuhnjeni sosed Berto iz Solkana, da je v tebi manipulator, da je v tebi morilec … Ko to organsko doživiš … To niso lahke stvari. Samo trenutek, in lahko se aktivira, ne na odru, tudi zares.

Zanimiv je ta moj poklic. Uvedel bi ga v politiki. Vsem bi dal igrati ekstremne negativce. Naj pridejo ven. Naj jih ne zatirajo, naj jih spustijo, pa da vidimo, kakšne groteske bi prišle na dan.

VITOMIL

Ko sem šel v Piran na pomorsko šolo, sem boks pustil za sabo.

Enkrat sem se napil s sošolci in sem pijan in patetičen začel jadikovati za boksom. Za boksom sem začel jokati, kakšen kreten.

Iz jadikovanja se je rodilo to, da sem ustanovil boksarski klub. Z Markom Sulčičem sva ga ustanovila, v kinodvorani v Portorožu sva imela prvi nastop. Mario jih je fasal, in je rekel, da se tega ne gre več. Počasi so začeli odpadati še drugi, vse skupaj je zamrlo.

Boks me je povezal z Vitomilom Zupanom. Tudi on je, kot jaz, delal vse mogoče, služil v angleški mornarici, bil je pleskar, boksar, kurjač, učitelj smučanja. Tudi njega življenje ni šparalo. Kakšen tip. Kako sem ga imel rad! Ko sem pil z njim, se mi je zdelo, da pijem z življenjem samim, v najbolj surovi obliki. Boem po duši, a vedno oblečen kot gospod.

Sediva za mizo:

Veš, Cavazza, bil sem mornar. Tudi ti si bil mornar, ne?

Veš, Cavazza, bil sem boksar, tudi ti si bil boksar. Potem veš.

In molčiva. Z njim je bilo fino tudi molčati.

Najlepše ga je bilo poslušati.

V boksu je nekaj plemenitega, je rekel. Je spopad dveh, brez mečev, brez pušk.

Samo človek proti človeku, Cavazza. Brez podaljškov, brez pušk in mečev. V ringu si odvisen samo od samega sebe. Ne od svoje moči, ampak od poguma. Koliko te je v hlačah. Nimaš kam. Ko stojiš tam, gre samo za to – greš naprej do konca – in stisneš zobe.

Spomnim se dvoboja Travisani in naš Srečo Weiner v Tivoliju. Bil je edini profesionalni dvoboj pri nas.

Weiner je bil fejst poba. Dober tehničar. Takrat jih je dobil. In ker je bilo ravno v Ljubljani, ker je bilo prvič svetovno prvenstvo, so sodniki zmago prisodili njemu.

Čudno, da to rečem, ampak je bilo res. Oni drugi bi moral zmagati.

Vitomil je bil takrat predsednik boksarske zveze Slovenije.

Nekaj dni pred tekmo mi je rekel: Ej, Cavazza, ti si boksar, pa še igralec povrh. Daj, boš prebral nekaj mojih pesmi o boksu, med odmori med borbami.

Dal mi je kar zajeten šop pesmi. Natipkane s pisalnim strojem, popravljene na roko. Veliko kasneje sem jih našel in jih dal Manci Košir. Daj jih Vitomilovemu sinu, sem rekel. Njemu bodo veliko pomenile.

Začnejo se predborbe.

Po prvi borbi pridem gor v ring in začnem brati poezijo.

Prebral sem nekaj verzov, in že se začnejo žvižgi iz publike.

Marš dole, pederu! Fuj! Jebote pas mater! Silazi …

A sem zdržal in sem prebral do konca. Po prvi pesmi sem se pobral dol.

Začne se druga borba. Še preden sem prišel gor, so začeli živžgati, kričati.

Avtomatično sem začel kričati nazaj. Hočete još? Hočete još, pička vam materina?

Še bolj so žvižgali, kričali, zmerjali. Obrnil sem se in šel dol.

Vitomil je stal na vogalu, ves nasršen.

Pa kakšen fajter si ti, Cavazza? Pa saj si bil v ringu, saj si boksar, kako si se jim pustil sprovocirat?

Kaj sprovocirat? Pa saj vidiš, da ne morem odpreti niti ust, ne da bi začeli zmerjat. Saj vidiš, da nočejo tega.

Nočejo, nočejo. Ti bi jim moral pokazat.

Saj se ne sliši, saj je tako rjovenje kot v amfiteatru, saj me bodo ubili …

Vitomilu se ni zdelo nič smešno. Resno me je gledal:

Ti bi moral vztrajat do konca, Cavazza.

Borit bi se moral …

Nisem vztrajal, jebiga. Spustil je surlo.

Potem smo šli vsi skupaj na večerjo v Hotel Belvi, tam so bili še fantje, ki so bili na predborbah … Za mizo je sedelo nekaj takih, ki so imeli zrezke na obrazu … Eni so jedli s tistimi polomljenimi čeljustmi, drugi s plavimi očesi… Tak surrealističen prizor. Zupan je sedel tam z mrkim izrazom. Menda ja nisi užaljen, sem mu rekel.

Nič.

Če nekaj časa sem spet podrezal:

Pa dobro, daj nehaj se tako držat.

Zmajal je z glavo.

Ne, nisem zadovoljen. Borit bi se moral. Z besedo bi se moral borit. S poezijo.

• •

Ta bolečina se je prenašala naprej. Tudi jaz sem se nekajkrat spozabil. Ko sem bil še na Akademiji. Bili smo v Kopru, v Žusterni, ko so nas obstopili neki tipi in začeli izzivati. Eden je prav iskal: Hočeš da jebeš, je spraševal punce. Sem mu dvakrat rekel, naj neha.

Pa še naprej nas je žalil, zmerjal punce. Skočil sem in ga ruknil.

Padel je vznak, iz glave mu je začela teči kri.

Včasih se mi zgodi, da se ne znam zadržati. Akcija – reakcija.

Zadnja leta se ujamem – da bi lahko nekoga kar … na gobec, da bi ga razmontiral, ubil.

Pri boksu se mi to nikoli ni zgodilo. A ko sem se začel ukvarjati s tem poklicem, bolj ko kopljem po sebi, bolj se zdi, da odpiram neke temačne predale, neke lise.

Dobro, da imam v glavi ta čip, zaviralni moment. Sicer ne vem, kam bi me odneslo.

Nekdo nekoga ubije. In ga na sodišču sprašujejo – in pravi – ne vem. Nisem bil pri sebi. Se ne spomnim dobro.

Ko se sam zaveš, kako blizu si temu, kako stojiš na tanki črti, samo hip in lahko prestopiš čez.

Sploh kadar imam občutek, da mi je kdo naredil krivico. Takrat me zalije tisti prvinski bes, kot bik, prav čutim, da mi lahko eksplodira vratna žila, in takoj zatem potreba, da bi ga na gobec. A se takoj potem skuliram. V hipu. Ni mi treba niti šteti do deset, kot pravijo nekateri: štej do deset, pa se boš umiril. Notranja zavora pri meni dobro deluje …

Včasih si zamišljam situacijo, kako bi odreagiral, če bi videl, da bi me kdo napadel ali da bi kdo napadel mojega otroka. Že se vidim, kako bi se odzval, premišljeno, premočrtno, točno vem, kako bi ga onemogočil, kako bi ga nazaj, nobenega strahu, samo odreagiral bi, in ga zablokiral. Točno vem, kako bi bilo, če bi me napadel od zadaj, kako bi bilo, če bi bila dva. Vse sem predelal v svoji glavi. Ne vem, od kod imam to.

Vedno moraš biti pripravljen na to, da lahko tisti, ki napada, ve več kot ti.

Ni kriv samo boks. Vem, da bi reagiral, in to zelo močno. Nekaj živalskega se aktivira, najbrž. Lahko bi tudi nastradal.

Saj enkrat so me, neki mulci. Obvladali so borilne veščine. Pred Delikateso na Kongresnem trgu. Praktično pod mojim oknom. Vračali smo se s poroke z Oriano, še v pražnjih oblekah, lepo okajeni, veseli. In potem je na Kongresnem trgu mimo pridrvel majhen avto, nalašč čisto blizu Damijana, da je Dajc refleksno udaril po strehi. Očitno so iskali intrigo. Ustavili so avto z ročno, ven so skočili štirje mulci in se vrgli na Dajota, ga začeli mlatiti, nekako se jim je izmaknil, jaz sem skočil tja, da bi jim preprečil, Dajc je stekel proč. In že sem jih dobil, spomnim se samo enega, zelo visok je bil, kake dva metra, ki me je od zadaj zgrabil za vrat, v klinč, in mi je z drugo roko porival dva prsta v oko. Potem sem omedlel.

Mulci so se razbežali, Oriana me je spravila gor v stanovanje. Moja poročna obleka je bila vsa krvava. Tudi Dajo je bil ves popackan s krvjo, morda z mojo, ne vem. Pojedel sem par painkillerjev, celo nekako prespal noč. Poročno noč. Zjutraj je bilo oko videti strašno, krvavel sem. Oriana me je peljala na okulistiko. 24 šivov sem dobil. Doktorica me je pripravila na najhujše. Naj se sprijaznim s tem, da bom najverjetneje izgubil oko. Ko sem hodil na preglede, mi je rekla, naj takoj, ko se mi bo zazdelo, da mi bliska pred očmi, pridem nazaj. Seveda se mi je stalno zdelo, da se nekaj bliska, in sem v strahu hodil na te preglede. In potem čedalje manj pogosto.

Imate srečo. Po moji diagnozi bi morali izgubiti oko.

Ko se spremeni vreme, me vsake toliko časa boli.

Teh mulcev nismo našli. Je pa čuden občutek. Cel kup ljudi je to opazovalo, nihče si ni upal nič narediti.

Damijan je šel ven pit, prišel je šele naslednji dan. Morda se je čutil krivega, morda ga je bilo sram, ker ni mogel pomagati, ne vem.

• •

Boks se mi je vmešal tudi v film. Na filmu sem se prvič pojavil pri Františku Čapu, kjer sem igral boksarskega trenerja. X 25. So me sneli iz četrtega letnika, naj gre, so rekli. Naj poskusi.

Duško Janičijević je igral glavno vlogo, pa so mi rekli, če bi jaz nastopil namesto njega.

Najprej sem ga učil boksati, potem sem bil kaskader za najbolj brutalen prizor.

In me sprašujejo, kako je bilo prvič na filmu?

Nič. Boksal sem.

Nobene magije. Nobena vrata se niso odprla, nisem doživel razsvetljenja. Vedel sem samo, da hočem še.

PIRAN, PIRANO

Piran, Pirano. Premiera Vojnovićevega filma. Piran, Pirano. Eto, Sebastijan ne more več igrati mladega Borisa, lahko pa igra mojega sina. V Milavčevem Hercogu me je odigral Damijan, pri Lapajnetovih Kratkih stikih je bil Seba moj sin. To še gre. Osemintrideset let ima, moj sin, jaz pa dvainsedemdeset.

Že dolgo se nisem počutil mlajšega. Naveličan sem vlog fotrov, starcev. Ne vem, zakaj, ampak čas je za kakšnega ljubimca.

Mladi Vojnović je neverjetno miren, osredotočen, nobene nervoze. Z Mustafo Nadarevićem nama daje proste roke. Spet voham Piran, spet se vračajo spomini.

S Piranom imava neko skrivno vez, očitno.

Poletje ’56. Na radiu se vrti Elvis Presley, seks je v zraku. Teh nekaj lepih punc, ki so v Piranu, in dvesto bodočih pomorcev. Ni pravično. Hormoni divjajo in jaz ne vem, kam bi sam s sabo. Stanujem nad Tremi vdovami, v malem podstrešnem stanovanju in se učim prvih akordov na mojo prvo kitaro. Smrdi po ribah, po cvrtju, po smeteh tam spodaj, zato pa imam pogled na morje. Ta pogled na morje.

Na počitnice se je najavila sestrična.

Videla se nisva že nekaj let, pričakoval sem punčko, kakršno sem imel v spominu, prišla je lepotica.

S kovčkom se pojavi na vratih in ostanem brez sape. Ima kratke lase do ušes, črne žive oči, neverjetno svetlo polt in bele zobe … Kakšen nasmeh, fant!

To ne bo dobro, pomislim, ko se zastrmim vanjo, to sploh ne bo v redu.

Zarežim se kot vedno, kadar sem v zadregi, vzamem njen kovček in ga postavim v sobo. Ko vstopi, moja zanikrna sobica postane barvasta. Na sebi ima pikčasto oblekico, rdečo, cela je videti kot pravkar dozorelo jabolko. Lica, prsi, rit, napeta koža. Diši po sadju.

Opazoval sem jo, kako se oblači, sramežljivo, kako pospravlja svoje stvari v omaro, kako se obleče v spalno srajčko, se uleže na posteljo. Od trenutka, ko je vstopila, se svet zdi kot v počasnem posnetku, nekakšna dolga predigra za nekaj, za kar še nimam imena.

Obnašam se drugače, nerodno se hahljam, ne vem, kam z rokami.

Očitno sem tudi jaz njej všeč. Morje, počitnice, v zraku slutnja poletne avanture … in prepoved.

Igram ji na kitaro in všeč mi je, ko vidim, kako se ji meglijo oči.

Kopava se skupaj, na skalah, pred svetilnikom. Kapljice vode na njeni koži se lomijo v soncu, videti je kot sirena, ki prihaja iz morja. Otrese z glavo, s kratkimi lasmi, poškropi moj trebuh se smeje, smeje se in jaz se obrnem na trebuh. Zvečer se sprehajava po piranskih ulicah … Ponosen prestrežem poglede fantov, ki se pasejo po njenem telesu. Greva v kino, sediva v temi kinodvorane, čutim, kako se ji spuščajo in dvigajo prsi, kako se vznemiri, kako hitreje zadiha.

Primem jo za roko, ne umakne je. Zmešan sem od poželenja.

Moja sestrična, moja sestrična, to je ves čas viselo nad nama.

Enkrat, morda je bilo v moji sobici ali v ozki ulici, se nisem več mogel zadržati, in sem jo poljubil. Ne smeva, je rekla, in globoko dihala.

Ne smeva, je rekla, prijela mojo roko in jo odmaknila od pasu.

Naslednje jutro sem jo pospremil na postajo.

• •

Ne vem, kako sem se znašel tam, v Piranu sem padel v Circolo de cultura Italiana.

Tam je bila gospa, Italijanka, kakih petdeset let, ki se je učila kitaro.

Majhna, okrogla, testena. Veliko si je dala opravit z mano, gledala mi je pod prste, ko sem igral kitaro, hvalila mojo italijanščino.

Izvedel sem, da je igralka, njen mož pa režiser. Nekaj časa je bilo v Kopru italijansko gledališče, kake tri leta, potem so ga ukinili in začeli s slovenskim.

Moj mož pripravlja film, mi je zaupala. Vidim, da si primeren za glavno vlogo. Če hočeš, ti prinesem scenarij. Hočeš?

Pokimam. Scenarij, film, lepo je zvenelo, čudno je zvenelo. Morda mi je tudi laskalo, ne vem.

Naslednjič je res prinesla scenarij.

Preberi ga, pa se oglasi pri nama. Napisala mi je naslov.

Prebral sem scenarij, prav nič se nisem spoznal na scenarije takrat.

A če ti nekdo ponudi vlogo v filmu, ne vem, radoveden sem bil. Opogumil sem se in potrkal na vrata.

Odprla mi je, nališpana, z dolgimi rdečimi nohti, z ogrlico iz biserov. Ogrlice se spomnim in gub na njenem vratu. Gledala me je kot plen.

Mencal sem med vrati.

Prebral sem scenarij, sem rekel.

In? je rekla. Ti je bil všeč? Vstopi, se bova pogovorila.

Posadila me je na zofo, nama natočila vino.

Ko se je nagnila bliže k meni, sem zavohal njen težek parfum.

Mož je danes zadržan, je rekla. A vseeno povej, kako se ti zdi.

Sem rekel v redu, kaj pa naj bi.

Te torej zanima?

Nekaj je govorila o vlogi,

Kako si črn, je nenadoma rekla.

Bil sem tiho. V njenih očeh sem ujel nekaj pohotnega.

Kje se pa sončiš?

Bedasto sem se zarežal. Ne sončim se, plavam, poletje je. Tak sem. Aha, je rekla. Jaz pa hodim na skale, pod svetilnikom. Tam se lahko skrijem in se sončim gola.

Mhm. Zvrnil sem kozarec, natočila mi je še enega.

Hočeš videti, kako sem porjavela po celem telesu?

Gledal sem zabodeno, proti moji volji se mi je začel dvigati, a hkrati mi ni bilo prav.

Odpela si je bluzo, se slekla, si odpela modrc, velike prsi, ogromne bradavice, tega se spomnim.

Kar naenkrat je bila gola in jaz na njej. Ko sva končala, se mi je zdelo, da se ne bom nikoli otresel tega težkega sladkastega vonja.

Vstala je, se oblekla in mi naredila rižoto.

Nisem mogel jesti, čudno sem se počutil. Ni mi bila všeč, ni se mi zdela privlačna. Kar zgodilo se je. Ne, ker bi sam to hotel, ker je ona to hotela.

Tako sem izgubil nedolžnost, kot v Fellinijevem filmu. Namesto s svojo lepo sestrično, s pohotno staro gospo.

Po tistem sem se zalotil ob misli, da bi šel še kdaj k njej.

Hitro me je minilo. Šestdeseta leta, v zraku je seks, Presley še vedno zvija medenico, svet je poln radosti, dolgih in kratkih las, plesov na zanikrnih plesiščih, dolgih nog in velikih joškov. Veliki joški so bili vedno moja šibka točka.

Zaljubil sem se v neko frizerko. Ves čas sem lezel za njo. Bila je najlepša punca v Piranu.

Sem šel k njej, oprala mi je glavo. Iz frizerskega stola sem šel še bolj zmešan kot prej. Ko se je končno vdala, je bil seks polomija. Nobene kemije. Potem je bila Ana, plesalka, luštna, črna, zanjo se je govorilo, da je kurba. Kurba je bila takrat vsako lepo dekle, okrog katere so se vrteli fantje.

MORJE, 1960

Oba tesno objeta,

morje in jaz,

ljubezen med nama se spleta.

Boris Cavazza, iz albuma šansonov 11 korakov

Ne vem, kaj me je nosilo skozi življenje. Bom bolj natančen: v tem trenutku ne vem. Kar šel sem. Morda je bil pogled na odprto morje tisti.

Pogled na morje. To ima v genih, človek. Gen, ki ga prenašamo v sebi od pamtiveka, in te sili, da iščeš tisto nekaj za obzorjem, nemirni gen, ki se seli iz naših prednikov, preskakuje, nekateri ga zatrejo, drugi pozabijo, da je tam, pri tretjih se vsake toliko javi z vso silo. In se moraš premakniti.

Pogled na odprto morje. Odkrivanje novega sveta. Vonj po pristanišču. Umazano morje v pristaniščih, vonj po scalini, kanalizaciji, algah, nafti, motorjih. Vsakič, ko se odpeljem v Piran in se sprehodim mimo marine s tistimi razmajanimi ribiškimi jadrnicami, me preplavi ta močan vonj. Vonj po življenju.

In me sprašujejo, in jaz odgovarjam neke neumnosti, v resnici pa še sam ne vem. Kaj so mi dali ti dnevi in noči na palubi, škripanje železa, vrvi, stokanje ladje.

Niti sam ne vem, kaj sem pravzaprav iskal na morju. Ne vem, če ima to globlji smisel. Preprosto je.

Rad imam morje. Ne veš, zakaj imaš neke stvari rad. Morda bi lahko vedel, morda bi kdo o tem napisal esej, psihoanalitično študijo, jaz samo vem, da me je neslo na odprto.

Tri četrtine zemlje so oceani. Izpirajo vso svinjarijo človeštva. Tako jih čutim.

In še nekaj je. Na morju sem bil sam. Na morju sem bil najbolj jaz. Morda je to tisto. Olupljen vsega tistega, kar me je na kopnem definiralo ali sem hotel, da bi me.

• •

Kot večina fantov, ki so šli na pomorsko šolo, sem tudi jaz imel v glavi romantično predstavo. Morje je pomenilo pustolovščino, avanturo. O tem so govorili filmi, ki sem jih gledal, knjige, ki sem jih bral. Pustolovski romani, ki so razburkali domišljijo.

Že ko sem bil v Italiji, še preden sem šel na pomorsko šolo v Piran, sem hotel na vojaško akademijo, v mornarico, a nisem bil dovolj star in bil sem brez prave izobrazbe. Lahko bi šel v nižjo, ampak potem bi bil navaden mornar.

In zdaj sem tam, kjer sem hotel biti. V drugem in tretjem letniku z vojaško jadrnico jadramo po Jadranu. Morje, veter, močni smo kot biki, v prsih se nam širi od romantičnega pričakovanja.

Kolegi, ki so že končali pomorsko šolo, nam govorijo: fantje, tole na ladji ni tako, kot smo si predstavljali v šoli. To je samo sranje. Ne narediti napake.

Nismo verjeli. Nosnice, razširjene od vetra, soli, pričakovanja velike avanture.

In potem ugotoviš. Ko enkrat končaš šolo in se vkrcaš, ugotoviš, da ne ostane kaj dosti romantike. Da je pomorstvo zajebano trdo delo. Vsi si te privoščijo, vsi oficirji po spisku. In želel sem si samo, da bi tudi jaz postal oficir. Da bi bilo drugače. In ko sem postal oficir, isto sranje. Najprej tretji oficir, potem drugi oficir … Ravno tako sem bil umazan, ravno tako sem garal. Morda bi bilo drugače, če bi počakal še štiri leta, da bi postal upravitelj stroja. Upravitelj stroja ima svoj apartma, ha. Če nisi bil nikoli na ladji, ne veš, kaj to pomeni.

Prve ne pozabiš nikoli. Moja prva ladja je bila Ljubljana, letnik 1895. Stara, zmahana ladja, še na premog. Imela je še kurjače, ki so cele dneve in noči v vročini in premogovem prahu metali premog, večina njih že s sivo mreno na očeh. Z Ljubljano smo prevažali premog iz Odese. Pluli smo pet milj na uro. Sedem kilometrov na uro, ha, kot jaz zdaj s kolesom čez Ljubljano.

Jaz sem spal v mali kabini, ki sem si jo delil s kadetom navtikom. Mala kabina na premcu ladje. Nad nama je bila luknja, skoznjo je bila speljana veriga sidra. In kadar se je ladja zasidrala, so začeli spuščati sidro. Veriga je drgnila ob luknjo na stropu, in vsa rja je popadala na najine postelje, po rjuhah. Vsakič znova, namesto spanja, škripanje, zasvinjana kabina, postelja, prah. Ko smo prišli do Dubrovnika, sem rekel, tu ne zdržim več.

Zaprosil sem, če me lahko prekrcajo na drugo ladjo. V Dubrovniku sem se vkrcal na Dubrovnik. To je šele bilo sranje od ladje. Parni stroj. Mali cilindrček, malo večji, še večji in potem največji cilinder, in tam se pretaka para in ustvarja pritisk. Osovina, ki vrti propeler. Ležaji so bili tako uničeni, da so kar skakali …

Na ladji pa podgan za popizdit. Sem pomislil, kaj, če se sestradane spravijo tudi na ljudi. Tega nikoli nisem rekel na glas. Nisem hotel, da bi me imeli za zelenca. Videl sem, kako jim je kuhar vsak večer metal ostanke večerje. Site so bile, te ladijske podgane, zato so bile mirne.

Največ podgan sem videl v Houstonu, v Teksasu, ko smo krcali pšenico. Vsakič ko sem pogledal dol, sem videl cele podganje družine, ki so lazile po pšenici. Kamioni, ki so vozili pšenico, so jih povaljali za sabo. Za njihovimi kolesi je ostajal tepih speštanih podgan.

Lezle so tudi gor, na ladjo, čeprav smo imeli na vrveh posebna ušesa, kot lijaki, podgane so splezale do lijaka, potem niso mogle naprej, in padale dol. Ko smo krcali pšenico, je bilo neizogibno, da je vanjo padla kakšna podgana. Ne samo to. Videl sem ljudi, ki so se poscali in posrali v pšenico, ker ni bilo možnosti, da bi šli kam drugam. Pšenica se je prekladala v silose na Reki, od tam pa direktno v mlin. In to pojemo kot kruh. Lepo, spečeno. Človek vse poje. Človek se vsega navadi, kot podgane.

LENINGRAD, 1961

Šestdeseta leta, težka leta v Sovjetski zvezi.

Rusijo sem do takrat poznal samo iz romanov Dostojevskega, Gogolja, Tolstoja in Bulgakova. In Leningrad takrat je bil res videti, kot bi ga vzel iz Mojstra in Margarete. Misticizem, pomešan s črednostjo, s strahom.

Hodiš po ulici, hočeš vprašati za smer, ljudje se sumničavo odmikajo, strmijo predse. Tujec si in v njihovih očeh vidiš strah. Povsod so vohuni, govorijo njihove oči, gledajo te s strani, šššš, tiše govori, ne tako na glas, oči švigajo oči levo desno, ali kdo prihaja, ali je morda kdo kje skrit.

Iz Anglije plujemo v Rusijo. Mornarji imamo posebne dovolilnice, da se lahko gibljemo po mestu, a samo do polnoči. Leningrad, mesto sumničavosti in šepetanja. Takrat je bila Jugoslavija še vedno v sporu z Rusijo. Po letu ’48 smo persone non grate. Lahko so nam sicer malo pogledali skozi prste, ker smo imeli določene gospodarske povezave, a bili smo sumljivi.

S kolegom z ladje sva enkrat zamudila. Zapletla sva se z dvema puncama, zabavali smo se, jedli in pili, nič takega. Mislim, nič takega se ni zgodilo.

Razen tega, da sva na ladjo prilezla ob štirih zjutraj.

Takoj sva bila poklicana na zaslišanje.

Vojaška policija. Mlad Rus, svetel, z močno čeljustjo, s stisnjenimi ustnicami.

Kje sta bila? S kom? Molčala sva.

Z ženskami? je rekel.

Če bi rekel ja, bi se zasliševanje poostrilo.

Sem rekel, ma kje. Nič ni bilo.

Ne bosta šla od tukaj, dokler ne povesta vsega. Je to jasno?

Sem sredi vohunskega filma, z vsakim vprašanjem sem bolj kriv, a ne vem česa.

Ja, z ženskami sva bila, rečem.

Vseeno je bilo bolje, da rečeva z ženskami, teorije zarote so že v zraku.

S katerimi ženskami? Koliko jih je bilo?

Dve, sem rekel.

V katerem delu mesta?

Ne poznam Leningrada.

Kakšna stavba je bila v tem predelu?

Nič se ne spomnim.

Lažete.

Ne lažem, malo smo spili.

Kaj ste pili? Kje ste dobili pijačo? Je bila ruska? In tako naprej. Pa spet od začetka:

Kakšni sta bili ženski?

Rekel sem, da smo bili v neki hiši.

Kje? V katerem predelu?

Ne vem.

Pili smo, je še enkrat ponovil kolega.

Pili ste. Kje ste dobili pijačo?

In spet, nov krog vprašanj. Mislil sem, da se mi meša, najprej sem mislil, da gre za štos, da nas morajo malo ustrahovati, a ko se je zaslišanje vleklo in vleklo, ko je primerjal odgovore, se je vame zalezel strah. Po uri in pol se je tudi on utrudil.

Naj vama bo, zaenkrat, je rekel. Drugič, je grozeče rekel, drugič pa res ne vem, kaj bi se lahko zgodilo z vama.

Takrat me je nekaj zgrabilo. Pogledal sem mu strmo v oči in izzivalno dvignil glas.

Kaj? Kaj bi se nama lahko zgodilo?

Nekaj časa sva se gledala in merila moči. Kolega me je dregnil pod mizo.

Ne bodi preveč pameten, fant, je počasi rekel uradnik. Za tako stvar te strpamo v zapor, živ bog te ne bi spravil od tam.

• •

Krcamo v Arhangelsku. Pripluli smo ob dveh zjutraj, lahko si bral časopis na palubi, tako je bilo svetlo. Krcali smo jamski les. Za podpornike v rovih v rudnikih premoga. Les je narezan na točno mero. Vkrcano tako, da je čez gledal samo kapitanov most. Ko smo izpluli, se je ladja nagnila. V pristanišču so slabo povezali les. S tako povešeno ladjo vozimo iz Arhangelska do Halla v Angliji, mimo ledenih plošč.

V Rusiji so zadnji hit plašči šuškavci. Dežni plašči, temno modre barve, celo indigo barve. Včasih so v tak indigo papir zavijali sladkor.

S šuškavci so začeli Italijani, kdo pa drug. Bil je praktičen, zvil si ga in si ga dal v žep, ga spet razvil po potrebi. Bili so tako modni, da so bili hit tudi v Sibiriji.

Imel sem enega na sebi, ko je pristopil k meni delavec v pristanišču. Skakal je okrog mene, se dotikal plašča, ga mencal med prsti.

Boš probal? Slekel sem se in mu ga dal. Odkimal je. Ne, ne.

Hotel je, da mu ga prodam.

Pažalsta, pažalsta.

Saj ti ga dam, sem mu rekel. Ozrl se je okrog, kot bi ga ves čas nekdo zasledoval:

Ne, ne, je majal z glavo, oddolžil se ti bom, samo pridi k meni domov.

Tako je vztrajal, da sem res šel z njim.

Kakšna revščina. To so bila skupinska stanovanja, v katerih je živelo več družin.

Posadil me je za mizo in mi prinesel litrski glaž vložene rdeče pese in liter vloženih kumaric. Najbrž vse, kar je imel. Vzel sem, da ga ne bi užalil. On pa se je še kar naprej zahvaljeval, da mi je bilo nerodno.

Potem me je pogostil, in to s kaviarjem. Kaviar je bil takrat ljudska hrana, kot pri nas pasulj.

Rusija, kakšna dežela! Nič ni ostalo od omikane gospode iz romanov, ki je govorila francosko, nič od ljudi, ki živijo v brezdelju, s služinčadjo, razmišljajo o Bogu, medtem ko jih razdirajo temne strasti. Rusija je mizerija, revščina, sklonjene glave, pobešene oči.

NOGAVICE, 1962

V Angliji so nam mornarji dali pameten nasvet: Fantje, če greste v Leningrad, kupite moške nogavice z vzorčkom, prodali boste par po rubelj in pol. Resen posel.

In sem kupil 250 parov nogavic, navezal sem si jih pod plašč. Bil sem videti kot brezoblična meter osemdeset velika gmota. Malo me je zvijalo od strahu, ko sem šel mimo vojaške policije, a ker sem visok, sem šel skozi.

In zdaj druga stvar: kako se bomo našli?

Čakam tam v pristanišču, se oziram naokrog. Kolega mi pravi, sem slišal, menda pridejo kar sami.

Pripelje avto, trije skočijo ven, takoj smo se zavohali. Brez besed je bilo vse jasno.

Imaš nogavice?

Pokimam.

Davaj, davaj, davaj. V mašino.

Vstopim v avto, takoj ko sem se usedel, me je zgrabil strah, kaj pa delaš, Cavazza? Vozili smo se dolgo in molčali. Videl sem, da vozimo po čudnih predelih, peljali so v temačno ulico. Izstopili smo in takoj v hišo. Ko sem hodil po stopnicah, dva tipa pred mano, dva za mano, me je res začel grabit strah. Zdajle me bodo stisnili v kot, me zbrcali in mi vzeli vse nogavice.

Stopnice so škripale, kot da nimajo konca. Takoj ko smo zaprli vrata za sabo, se je napetost sprostila.

Zložil sem nogavice na mizo, lepo organizirano so jih šteli. Dvesto petdeset.

To je bilo 500, 600 rubljev. Premoženje.

Nikoli še nisem imel toliko denarja v žepu.

Družbo mornarjev sem odpeljal v fino restavracijo, do takrat nisem vedel, da kaj takega obstaja. Luksuz, preseravanje. Vsak od nas je imel za hrbtom natakarja, kot senco, ki je trznil ob vsakem tvojem gibu. Točili so nam konjak, šampanjec, najboljšo vodko … Na mizo so letele izbrane jedi, za konec sladice in najbolj eksotično sadje, ananas, banane, ki ga do takrat nisem videl v celi Rusiji, ruski ljudje pa tudi ne.

Vsakič ko smo šli v sekret odcedit ves ta šampanjec in vodko, smo babuški pustili en rubelj.

Spasiba, spasiba. Jokala se je in nam poljubljala roke.

Ko smo se vračali na ladjo, sem imel še vedno šop rubljev. Taksist mi je zaračunal 50 kopejk.

Dal sem mu bankovec za sto rubljev.

V redu je. Ostalo obdrži, sem rekel.

Sumničavo me je pogledal in odkimal.

Kaj, a se braniš denarja, sem se zajebaval.

Potem je videl, da mislim resno.

Dvignil je roke, začel odkimavati z glavo, njet, njet, preveč, tega ne zaslužim v pol leta. Nikakor ni hotel vzeti. Privzgojena skromnost, tudi strah.

Na, vzemi. Ne vem, če bom še kdaj prišel sem. Vzemi ali jih bom raztrgal. Tukaj pred tabo jih bom strgal.

Vzel je denar in se zjokal.

NEURJE, 1962

Na morju sem doživel tisto, kar so nekateri igralci rekli, da so doživeli na odru. Bil sem Bog. In bil sem smet. Zadnja smet, ki jo lahko v trenutku, ko se morju zahoče, odplakne z ladje.

Bela krajina je bila linijska barka. Reka–Teksas. Teksas–Reka.

Bihač je bil tramper, tako smo jim rekli. Tramper sproti dobiva sporočila iz podjetja, katera bo naslednja luka, kjer bomo krcali.

Šli smo iz Anglije, iz South Hamptona. V Foweyu, pristaniškem mestecu, smo se zapili z nekimi Nemci, tako mi kot oni smo izpluli isti večer. Čez pet ur smo dobili SOS, da se potapljajo. Nikoli nisem izvedel, kaj se je zgodilo s tistimi fanti, koliko jih je preživelo.

Mi smo dobili sporočilo, da moramo 350 milj severneje. Mudilo se je zaradi tovora.

Kapetan je rekel, da bo hudo. A dobili smo ukaz, ni bilo druge.

Po dveh, treh dneh smo padli v tako neurje, da nismo mogli ven. Samo gugali smo se, sedem dni nas je nosilo. Veter je pihal 150 na uro. Valovi so bili visoki tudi do dvajset metrov. Ladja je morala pod val, kot podmornica, da smo lahko prišli ven. Val je potrgal vse, taka sila, takšen veter.

Če bi se krmar samo malo zmotil in narobe obrnil ladjo, bi šlo vse v franže.

Stojim na komandnem mostu, tresem se od mraza, od adrenalina, držim se za štango in gledam val, ki se bliža, vesoljni potop, konec sveta, jebemti, samo trenutek je, me bo odneslo, bom preživel? Igram rusko ruleto z valovi in kričim od užitka. Gledam to silo, to maso vode, ki prihaja proti meni … Ni časa za strah, za nič ni več časa, čisti adrenalin šprica po žilah, vsako sekundo sem bolj živ. Ko si mlad, si nor. Stari mornarji padajo na kolena in molijo. Jaz se držim, kljubujem sili vode in kričim, da bi si dokazal, da sem še živ. Zalije me, skoraj obrne ladjo, a jaz še vedno stojim tam, premočen, živ, najbolj živ, Bog, ki je premagal silo nature.

Nikoli ne bom pozabil tega užitka.

Ko se sunki vetra lovijo v žice, žvižga. To je poseben zvok. Takšnega zvoka še nisem slišal. Kot da bi poslušal simfonijo.

Trajalo je sedem dni. Nič nismo spali, nič jedli, samo bruhali smo. Premočeni do kože, premraženi smo poskušali tu in tam zadremati. Vse je bilo poplavljeno, razbito, raztreščilo je debelo okroglo steklo v kabini.

Ko je bilo vsega konec, smo se pogovarjali s starimi mornarji, večinoma Dalmatinci, nekateri so doživeli kar nekaj brodolomov. Rekli so, da je bilo to neurje nekaj najhujšega, kar so doživeli.

Eeeee, sinko moj, ako možeš, bjež ča sa broda. Ja tamo nemam nikog, imam samo more, a ti mlad … ti bjež ča.

Ko smo prišli v Filadelfijo, smo ugotovili, koliko škode je naredilo neurje. Vsa ograja je bila zmečkana, potrgana, dimnik postrani, rešilni čolni poškodovani, ladja je bila popolnoma zarjavela. Za staro železo. Vse je bilo treba prebarvati. Rjo so stolkli in začeli barvati. Medtem ko barka pluje iz Amerike v Evropo, spustijo vrvi, se privežejo – in potem barvajo med vožnjo.

ŽENSKE

Pri dvajsetih ti hormoni pobezljajo.

Iz Amerike smo pripluli v Genovo; v zanikrnem baru, takim beznicam pravijo Italijani betula, so nas obkrožile kurbe, nisem bil preveč za stvar.

Ornella Vanoni je pela Non hai ieri, non hai domani …

Prijela se me je majhna, malo zamazana, vrtela se je okrog mene, vse ti bom naredila, rabim denar …

In sem šel z njo. Ogromna bajta, videti je bila kot socialistične stavbe v Stalingradu iz tridesetih let. Peljala me je po hodnikih, nato sva prišla v čudno sobo, prazna, z visokim stropom, v kotu ogromna železna postelja. Malo sem spil, slekla se je, se razkrečila na postelji.

Največji hec je bil, da je res uživala. In medtem ko sem jo natepaval, je nenadoma vrisnila.

Sputta me in faccia.

Sputa me in faccia. Pljuni mi v obraz.

Zastal sem, začel mi je plahneti v njej.

Postala je agresivna.

Pljuni me!

Sem nabral slino, jo pljunil.

Še, je kričala, še več.

Naj bo že konec, sem si mislil, nabral sem slino in še enkrat pljunil – plof, še enkrat, pa ji je prišlo.

Potem sem se hitro zvalil iz nje, ne da bi jo pogledal.

Zapel sem si hlače nataknil suknjič, pobrskal po žepu in jo moral pogledati. Ležala je tam, z mojim pljunkom na obrazu, neko revše.

Zakaj, sem si rekel, kaj mi je bilo tega treba. Odštel sem ji denar in se odkradel ven.

Za nekaj časa se mi je seks zagabil.

Za nekaj časa, pravim. Tako smo pač živeli, mornarji. Včasih me je popadla neka objestnost, morda radovednost, saj ne vem. Če bi takrat analiziral svoje početje, ne bi živel. Tako pa …

• •

V Rotterdamu me je napadla ženska, taka okrogla, vročekrvna. Skodrani črni lasje, rdeča šminka, glasen smeh, z oblakom dobre volje. Z raskavim glasom mi je šepnila. Samo poskusi, fant. I’m the queen of rock’n’roll. Spet se je zakrohotala.

Sem si rekel, tole pa je zalogaj. Sem pač padel na simpatijo, energijo. Tudi ljubek obraz, okrogel kot polna luna, ampak res je bila vsa okrogla in čvrsta. Ko sem šel od nje, sem si prepeval, kot bi bil res s kraljico rokenrola.

Takoj za tem, dve ulici stran, je stala manekenka, lepa, blond. Zgrabila me je objestnost. Zakaj pa ne? How much, sem vprašal. Stala je 40 guldnov. Pomignil sem ji, še ves napetelinjen od prejšnjega seksa, odpeljala me je v hišo.

V sobi se je slekla, izklesano vitko telo kot iz marmorja.

Imaš kondom? Nimam.

Brez kondoma ni govora.

Kako, prosim?

Ko je rekla kondom, mi sploh ni stopil. Stoji tam v perilu in podvezicah, hladna kot frižider, poslovna ženska. Imaš še dvajset minut, reče in me opazuje, kot da sem v ordinaciji.

Nič se ni zgodilo. Ni mi vstal. Nekaj mi je poskušala pomagati, brez uspeha.

Potem je pogledala na uro: Your time is over. Sem se oblekel in odšel. Štirideset guldnov je zaslužila tako, mimogrede. Ko sem odhajal, je stala na hodniku s še dvema kolegicama, gledale so me in se režale.

S temi kondomi sem imel vedno problem. Zato ga nisem nikoli uporabljal. Hudičevo srečo sem imel, da nisem nikoli nič fasal.

• •

V Lagosu, v Nigeriji, je v pristanišču pristopila črnka. Lepe poteze, vitko telo, ena veka malo spuščena. Nisem draga, je rekla.

Samo en funt.

En funt. Ki ji je očitno veliko pomenil.

Peljala me je k sebi domov. Umila se je, nato s krpo umila še mene.

Sem jo vprašal, koliko je stara, zdela se mi je mlada. Odkimavala je z glavo, se smejala.

How old are you? sem ponovil.

In potem je nekaj zamencala. Vztrajal sem, dokler nisem spravil iz nje, da ima trinajst let. Skoraj mi je obrnilo želodec, jebemti, trinajst let. Pustil sem ji denar, se oblekel in odvihral ven.

• •

Temna kot ebenovina me je vabila, prosim, prosim.

Nisem hotel. Nisem bil pri volji.

Samo dva funta.

Kje stanuješ?

Daleč stran. You have to pay taxi.

Kako bom pa prišel nazaj?

Zaupaj mi. Pojdi z mano. Please. Please.

In ker nismo imeli nič pametnega za delati, sem šel za njo. Ne vem, zakaj, bila je simpatična. Bila je topla, prijazna in ni se mi šlo nazaj na ladjo.

Usedla sva se v taksi in se vozila, kar dolgo sva se vozila po čudnih neobljudenih poteh.

Prideva v neko barakarsko naselje, hodim za njo, vstopiva v barako, majhen zanikrn prostor, na tleh modroc z baldahinom proti komarjem.

V kotu zibka.

Pogledam jo. Tvoj?

Pokima.

Lahko pogledam?

V zibki je ležal čisto bel otrok.

Kako pa to, sem rekel. Povedala mi je, da je imela nekega Nemca, da ji je obljubljal, da se bosta poročila, zanosila je, on je odšel, rodil se je otrok, bel kot sneg.

It’s no good, je rekla. No good for my people.

Ne spomnim se, ali sva sploh kaj počela ali ne. Tam sem zaspal.

Ko sem se zbudil, so stali okrog postelje trije otroci, kot bi jih razvrstil po velikosti. Vame so strmeli trije pari oči. Četrti otrok je zakričal v zibki. Špiknilo me je pri srcu.

Ozrl sem se proti ženski. Imela je povešene suhe prsi, polovica zgornjih zob ji je manjkala. Šele zjutraj sem opazil. Bogve, kdo jih ji je zbil.

My children, yes.

Pomahnila je z roko in so se razbežali.

Zakaj sem sploh šel z njo, sem se spraševal. Še zdaj si ne znam razložiti. Usmiljenje? S tem se ne boš izvlekel, saj te ni prosila vbogajme. Tako je pač bilo. Če ne bi bil jaz, bi bil kdo drug. Tako smo bili navajeni.

Najbrž sem moral to videti, da sem se spet enkrat zamislil nad svetom. Zato.

Kaj boš kaj jedel, imam nekaj riža, je vprašala.

Žejen sem.

Water. Only water I have. Nasmehnila se je skoraj opravičujoče.

Daj vodo.

Izginila je in se vrnila z dvema konzervama. Zarjavela konzerva z odrezanim robom, dolgo pred tem je bila v njej marmelada, zdaj je bil notri razkuhan, sprijet riž, v drugi konzervi so bile ribe. Neočiščene, z luskinami in z vsem drobovjem vred. Vzel sem tisto konzervo v roke in jedel z rokami. Kar jedel sem in pil. Cavazza, če zdaj nisi nič fasal, naj te hudič vzame.

Potem se je usedla pred mano in me pogledala. Sklenila roke. Pokazala na otroka v zibki.

Please. Najprej nisem razumel, kaj mi hoče povedati.

A grem lahko s tabo na avtobusno postajo? Ali lahko vzameš mojega malega, the white one, with you …?

Please.

Nato sem dojel, da hoče, da bi pred drugimi vaščani šel z njo in z otročkom na postajo, da bi ljudje mislili, da sem jaz njegov oče.

Prijel sem jo za roke, ona je vzela dojenčka, in tako sva hodila čez celo vas. Vaščani so stali zunaj pred kolibami, ko sva šla mimo, so strmeli vame in kazali s prstom. Nekdo se je zasmejal, pokimal. Nasmejal sem se nazaj. Ona je zravnano, ponosno stopala ob meni. Na postaji sem vzel otročička v naročje, ga malo podražil s kazalcem, buci, buci, ga poljubil, potem sem poljubil še njo. Kot v filmu, jebemti. Ljudje so začeli ploskati, zasmejal sem se še sam. Tam sem bil sredi belih nasmehov in belih beločnic, in se smejal, vmes pa sem čakal, naj čimprej pride avtobus, da me ne bo razneslo od znotraj.

Vstopil sem na avtobus in pogledal skozi okno, dvignil se je prah, stala je na postaji in mahala: Come back, Boris, come back soon …

• •

Bolečino, ki sem jo doživel, znam priklicati vase in jo ponovno podoživet. Ne znam pa podoživeti seksa. To je zanimivo. Vsaj deset odstotkov te bolečine lahko podoživim, seks – nič. Da bi občutil en odstotek tistega zadovoljstva – ne gre. Je očitno že tako nastavljeno pri človeku.

Tudi vonja določene ženske ne znam več priklicati v spomin.

Ko ga doživiš še enkrat, potem se spomniš. Vonja po ženski.

Nekateri pravijo, da imajo črnke drugačen vonj, nekatere to moti. Mene ne. Res je rahlo drugačen od našega, a podobno si najbrž črnci mislijo za nas.

LADJA

Seveda sem se kdaj vprašal, zakaj? Večkrat sem se vprašal. Zakaj vse te ženske, večina mi ni nič pomenila. Tako smo pač živeli. Nikoli nisem nič fasal. V tem smislu sem imel srečo.

Sploh, ker sem okrog sebe tolikokrat videl posledice. Našega kelnarja na ladji, ki je staknil indonezijski triper. Jajca je imel kot buče. Enkrat je prišel gor na most in razgrnil plašč. Namesto jajc je imel dve nogometni žogi, komaj je hodil. Z injekcijami mu je to počasi uplahnilo.

Ampak smo mu vsi privoščili. Bil je grob, ciničen tip. Na ladji smo imeli nekaj mačk, pa jih je nenehno brcal. Nekaj je bilo narobe z njim. Bil je preperel v obraz, nesramen.

Tukaj imaš za žret, in je vrgel hrano predte. Skodelico juhe ti je prinesel tako, da je vanjo namakal palec, in jo porinil predte, da je pljusknilo.

Pa dobro, daj malo lepše, sem rekel. Pa je ponorel. Tako da smo bili raje tiho. Nemogoč tip.

Tam je bil tudi Marcello, Kraševec, težek alhokolik, a dobrohoten tip.

Enkrat je oficir, prav tisti, ki nikoli ni stopil z ladje, najavil, da mornarjem ne bodo več dajali vina, ampak mleko. Namesto tri četrt litra vina naj bi začeli dobivati mleko.

Prvič ko smo na ladijske mize dobili mleko namesto vina, je prišel v kantino Marcello, mrk. V rokah je držal sekiro. Še preden je kdo od nas lahko kaj rekel, je zavihtel sekiro in razpolovil mizo. Mleko je odletelo po tleh.

Porko dio, bo on meni hovoril, da bom jaz pil mleko, hlavo mu bom odbil.

Čudaški tip, ta Marcello. Vsakič ko smo se zasidrali, je naročil dva taksija. V enega je dal svoj klobuk, v drugega se je usedel sam. In sta se odpeljala, klobuk in Marcello, vsak v svojem taksiju.

Ni bil edini čudak na ladji.

Na Stari Ljubljani, na parni barki, smo imeli tipa, ki je bil v resnici nor.

Ves čas je govoril: Kaj je? Kaj me tako gledaš? Jaz imam potrdilo iz psihiatrije, da nisem nor. Ga imaš ti? Nimaš.

Enkrat je izginil za dva dni. Ko je prišel nazaj, smo ga vprašali, kje je bil.

Kje, kje? Ja, Dostojevskega sem iskal. Po celi Reki sem ga iskal. Zdaj ga imam. Zdaj imam končno zbrana dela Fjodorja Mihajloviča Dostojevskega.

Takrat so se na ladje vkrcali neki avanturisti, jebivetri, raznorazni primerki. Se je skregal z ženo, ni imel kam, pa se je vkrcal. Ne govorim o šolanih pomorcih, o mornarjih govorim. Takrat za to nisi rabil nobene šole. Samo za kuharja si rabil vsaj en tečaj.

In ko si tri tedne s takimi osebki na morju, vidiš, kako se ljudem začne trgati. To je pravi resničnostni šov. To je Big brother. Ko ne moreš ven, ko ne moreš pobegniti. Vrži se v morje ali zdrži.

In vse te fatmorgane, ko si predolgo na morju, in nekateri ne zdržijo več. Začnejo tuliti, noreti, nevarno je, kot virus, hitro se preseli nate, če nisi dovolj močan.

Kapitan je bil na ladji absolutna oblast. Imel je vsa pooblastila, vključno z licenco za ubijanje. Če je presodil, da je nekdo postal nevaren za posadko, ga je lahko odstranil.

Kapitan je šef države in šef policije v državi ladja.

Na ladji sem prvič bral Camusa. V Tujcu sem se našel. Nasploh mi je bil blizu ta samodestruktivni Alžirec, verižni kadilec, notorični ženskar, borec za mir.

Prepoznal sem se v tem, da ne pripadaš nikomer, nisi ne Francoz ne Alžirec, nikoli ne boš ne eno ne drugo, si samo oboje, a to ti ne pustijo biti.

Potem sem v roke dobil Lawrenceovega Ljubimca Lady Chatterley. Dal mi ga je naš oficir, ko sem ga prebral, mi je bilo morda bolj jasno, zakaj ni nikoli stopil z ladje. Ni bilo ravno idealno čtivo za na ladjo.

Z mano je plul tudi Hemingway, imel sem skoraj cel njegov opus v italijanščini. Treba je samo, da na znotraj umreš, potem gre vse veliko lažje. Imeti ali ne. To sem si zapomnil, čudno.

Ne vem, zakaj me je zaneslo v knjige, ampak takrat v tistih neskončnih zibajočih se dnevih in nočeh se natančno spomnim vsake knjige, ki sem jo prebral, tudi zato, ker je nisem prebral samo enkrat.

Chesmana se spomnim. Tipa, ki je bil obsojen kot množični morilec. Morilec z rdečo lučjo je bil naslov knjige, v kateri je napisal svojo resnico – da nikogar ni ubil. Vsak, ki je prebral knjigo, je bil na njegovi strani. Niso mu mogli dokazati umorov, a so ga vseeno usmrtili. Vsi igralci, tudi Brando, so šli na cesto in protestirali proti smrtni kazni.

A ni pomagalo. Šel je na električni stol. Dolge tedne sem razmišljal o tem – biti obsojen za umore, ki jih nisi storil. Ali pa jih je? Je narejena večja škoda, če ne obsodiš serijskega morilca ali če nedolžnega človeka obsodiš na smrt?

Bral sem, kar mi je padlo pod roko. Nihče me ni vodil. Če bi mi kdo vsaj rekel: daj, preberi to, to je dobro. Požiral sem vse, kar mi je prišlo pod roke, brez selekcije. Tudi ko me je kakšna knjiga res pretresla, se o tem nisem mogel z nikomer pogovarjati. In potem so te zgodbe ostajale v meni, se zvile in skrotovičile v nekaj drugega.

V glavnem smo igrali tarok. Začeli smo ga na Reki in ga končali v Leningradu. Igrali smo za cigarete.

PLAVI JADRAN, NEBODER, 1960

V pristanišču na Reki je bilo gledališče, ki se je spremenilo v kurbišče. Plavi Jadran.

Vrgli so ven parter, dali noter mize, na odru je igral bend, lože so bile zakrite.

Beznica, mize, za mizami raznorazne punce, vsaka pri svoji mizi. So prišli pomorci, naši, Italijani, se pogovarjali, si izbrali eno, in izginili ali v lože ali v posebne sobe, ki so bile pred tem garderobe.

Teater je ostal, dobil je samo druge igralce in drugo publiko.

Tam je bila zelo znana prostitutka brez noge, za katero so se vsi pulili. Res je bila nekaj posebnega. Ne znam povedati, zakaj. Hodila je z berglami, imela je nenavaden obraz, lepo telo, nekaj je sevala.

Govorilo se je, da je skočila iz okna, samomor ji ni uspel, si je pa uničila nogo, ki so ji jo morali potem odrezati.

Enkrat sem bil na Reki in sem hotel poiskati Plavi Jadran. Nisem ga našel. Očitno so iz tistega prostora naredili nekaj drugega, gledališča gotovo ne.

Na drugem koncu Reke je bil še en tak bar. Neboder, na vrhu nebotičnika.

V Neboderju sem jo spoznal.

Sedel sem tako, da sem gledal naravnost vanjo. Nekajkrat sva se spogledala, udarilo je kot strela.

Sedela je v naročju nekega Italijana, starejšega, plešastega.

Vstal sem in jo šel prosit za ples. Bila je visoka, lepo raščena, s črnimi gostimi lasmi. Seka ji je bilo ime.

Plesala sva in se gledala, da se mi je vrtelo v glavi.

Sviđaš mi se, jako mi se sviđaš, je šepetala v uho.

Z roko sem jo še bolj stisil k sebi, žarela je kot bakla.

V tistem trenutku nič ni bilo več važno, vročina mi je udarila v glavo, zaželel sem si jo z vso silo.

Ne još, je šepnila.

Najprej moram opravit z onim tam … Pol ure, ne več. Počakaj me.

Vseeno mi je bilo, popolnoma sem bil omamljen. Usedel sem se za mizo, pil in čakal.

Po natanko pol ure se je pojavila na stopnicah in prihajala proti meni, v očeh ji je gorelo. Vstal sem tudi sam. Plesala sva, kot da je konec sveta. Vohal sem njene lase, ta vonj me je obnorel. Kako dišiš, jebemti, sem mrmral, kako dišiš …

Greva ven, stran od tukaj, je rekla. Prijela me je za roko in me peljala po požarnih stopnicah, polžasto zavitih dol, hodila sva, kot da ne bo konca … Odprla je vrata in prišla sva na neko dvorišče, med smetmi in kartonskimi škatlami sadja in zelenjave sva padla skupaj.

Grabila sva drug po drugem, kot da se boriva, kot da je potres, konec sveta, vse je letelo, njeni dolgi nohti na mojem hrbtu, ustnice, zobje, njena rit pod tanko obleko. Trgal sem jo z nje, premetavala sva se po škatlah, grabila drug po drugem, in nato vsa zasopla objeta obležala med škatlami. Nisem vedel, kaj se je zgodilo, ta ženska, njen obraz je sijal v temi, objel sem jo, ker je bilo to nekaj najnaravnejšega, jo božal po laseh.

Za oba je bila to posebna izkušnja. Nobeden od naju ni točno vedel, kaj ga je doletelo.

Nekaj let starejša od mene. Če sem jaz imel 21, jih je ona imela kakih 26, 27.

Od tiste noči naprej sem bil kot obseden. Vseeno mi je bilo, kako si služi denar, nekaj sem začutil v njej. Nekaj, kar me je ganilo.

Morda tudi to, da mi je povedala, da ima otroka, ki ima ledvično bolezen, in zbira denar za operacijo v Švici. V prostitucijo je šla zato, da bi zbrala denar za otroka, mi je rekla, to me je podrlo. Začutil sem se dolžnega, ja, dolžnega, da ji stojim ob strani.

Če bi našla nekoga takšnega, kot si ti … je včasih rekla. Vedel sem, kam meri. A bil sem zmešan, divji, komaj sem začel na morju. Nisem si upal prevzeti odgovornosti. Vsakič ko smo se ustavili v Reki, sem jo poklical. Imela sva samo noči. Nikoli nisem videl njenega sina. Morda mi še ni zaupala, ni ga hotela predstavljati tipu, ki bo spet odšel in ga morda ne bo več nazaj. Morda si je vse izmislila. Ja, mislim, da sem ljubil to Seko, tako kot sem takrat znal in zmogel.

Ko sem plul, mi je pisala dolga pisma, polna hrepenenja. Včasih so bila tako težka, tako boleča, da ji nisem znal nič napisati nazaj. Imel sem jo v mislih, ampak ti dolgi meseci na ladji, pristanišča, pijančevanja, ženske … Sredi oceana ni bilo poštnega nabiralnika. Počasi se je razvodenelo. V zadnjem pismu mi je napisala, da se ji nisem oglasil par mesecev, da ne more več tako. Voljela sam te, ti to dobro znaš, je pisala, a da je zdaj našla nekoga, ki jo »voli samo zbog nje same, koji če zaboraviti njenu prošlost in želi da provede ceo život s njom«.

LJUBITI NA DALJAVO

Večina teh punc, ki sem jih spoznal, je govorila eno in isto. Da imajo poln kufer, čakanja na to, da jih bo kdo poročil, da bodo šle živet daleč, kjer jih nihče ne pozna, najraje v Ameriko. Nekaterim je to uspelo. Moj kolega navtik se je v Splitu poročil s prostitutko. Dobila sta otroke in menda sta se super razumela.

Kurbe so najboljše žene, so govorili. Najbrž je bilo res. Do konca življenja so ti bile hvaležne, da si jih izvlekel iz sranja.

Ne da bi imel predsodke, ampak ko vidiš vso to množico moških, ki so bili tam pred tabo. Če lahko to požreš, je O. K. Če pa ne moreš, pa se slepiš, da boš, imaš problem. Potem si se poročil v pekel.

Vsa ta štiri leta na morju so bile prostitutke moja edina vez z ženskostjo. Včasih sem se zalotil, da me bolj kot bežen seks žene radovednost, zanima me, zakaj je šla v to, kako dojema svoje telo? Je šlo za preživetje, so jo v to prisilili, je šla tja zato, ker ima rada seks, ali zato, ker telo loči od svojih čustev in ga uporablja kot orodje? Nekatere so šle v ta posel tudi zato, ker so imele rade seks, ker jim ga nikoli ni bilo dovolj, kot recimo tajnica direktorja splošne plovbe. Imela je rada seks, to je vse. Tako ali tako je veljala za kurbo, pa je dala odpoved in šla na Reko za prostitutko.

Nisem hotel reči tega.

Kaj me je gnalo? Takrat se nisem spraševal, živel sem za morje, za pristanišča, za kratke stike s toplim ženskim telesom, zdaj pač razmišljam, kaj me je v resnici gnalo. Kaj naj povem o ženskah? Površen sem bil. Sploh v obdobju, ko sem bil na morju. Samo da je padlo.

Nisem bil izbirčen. Nisem bil edini, vsi okrog mene so bili taki. Bil je tak čas.

Šli smo ven na ženske.

Iskal sem, to vem. Kaj sem iskal, ne vem. Fizični stik, praznjenje, sprostitev napetosti, to ne, to bi bilo prebanalano. Iskal sem neznano, kar bi prepoznal kot domače, to sem iskal. Bil sem poškodovanec, prikrajšan za materino ljubezen v najobčutljivejšem obdobju življenja. Mama je bila tam, jaz drugje, med tujimi ljudmi. Bil sem ljubljen na daljavo in znal sem samo to – ljubiti na daljavo. Vse se je postavilo na glavo. Z vsako, s katero sem hotel zgraditi nekaj trajnejšega, se je končalo. A zdaj sem bil jaz tisti, ki je odhajal.

Nič čudnega, da sem se zaljubil v prostitutko, v Seko, nemogoča ljubezen. Kratki stiki in potem hrepenenje in pisma. To sem poznal. Poznal sem ljubezen na daljavo. In zgodba se je ponavljala. Vsakič znova sem si domišljal, da bom našel nekaj, da bom našel prsi, v katere se bom skril, da bom našel žensko, pristan, kjer bom varen … Od vsake sem nesel s seboj košček, kot bi lahko ljubil po koščkih, odnesel sem zamegljen zaljubljen pogled prvega srečanja, vonj, toplino kože, razposajen smeh … vse to sem hranil v sebi, dokler se ni počasi porazgubilo in nisem znal več ločiti ne vonjev, ne jamic v licih, ne znamenj na notranji strani stegen.

Ženske so postale podobne druga drugi.

Pristanišča so bila vsa ista, kot da bi jih dal na ciklostil.

Tega življenja sem imel čez glavo.

• •

Oboževal sem morje, že res, a bil sem že toliko časa na morju, da sem vedel, da če ostanem zdaj, ostanem za celo življenje. In to je jeba. Izgubiš kotankt s svetom. Ni ne mobilnih telefonov, ne interneta, ne televizije, in te ni. Ne obstajaš. Prvo leto smo bili na plovbi zunaj. Imel sem punco in jo po nekaj mesecih izgubil. Kot vojska. Prideš nazaj na kopno, se usedeš v bar in samo gledaš, o čem se ti ljudje pogovarjajo, kakšne štose imajo. Vse ti je tuje. Kup zgodb se je zgodilo medtem, ko te ni bilo, počutiš se odrezan od sveta, in potem samo čakaš, da greš spet nazaj na ladjo. Začne te žejati po morju, kot bi vse v tebi kričalo, da hočeš še, pozibavanja, valove, kratke sekse v pristaniščih.

Pri večini mornarjev je bilo podobno. Ker se ne znajdejo na kopnem, ker je dolgčas, ker izgubijo stik z znanci, s prijatelji, in si potem želijo samo to, da bi se čimprej vkrcali. Na ladji se počutijo doma. Tako je kot droga. Preveč tega sem videl. Tipe, ki so rekli dost mam, samo še enkrat grem okrog sveta. Mesec dni je bil na kopnem, pa ga je spet zgrabilo. To postane čudna rutina, ne moreš iz nje. In fantje se v letih, ko plovejo, spremenijo, ne da bi opazili, kdaj in kako. Gledal sem prvega oficirja, imel je okrog 30 let, zelo načitan tip, ves čas je nekaj bral. A nikoli ni šel z ladje. Kamorkoli smo prišli, kjerkoli smo se zasidrali, ni stopil na kopno. Daj, prinesi mi to in to, kupi mi žiletke, a z ladje ni stopil. Naslonil se je na bando in gledal na kopno. Ne vem, a ni mogel, ni upal, se je to razvilo v neko motnjo, kaj vem. Ampak takrat mi je postalo jasno, da jaz tega nočem. Da se nočem postarati na ladji.

Mislim, da zapadeš v neko tako čudno stanje. Nič več te ne veseli, te običajne stvari, da bi videl mesto, da bi kaj doživel.

Tri tedne na morju, potem smo bili recimo dva tedna v pristanišču, pa je ostal na ladji. Ali pa je šel dol, pa se je sprehodil pred ladjo gor in dol, da je začutil, kaj pomeni imeti trda tla pod nogami in si malo pretegnil noge.

GANA, 1963

Leta 1963 sem pustil morje. Leto, ko so ubili Kennedyja.

Kriva je bila ženska. Še danes sem ji hvaležen.

Sem na ladji Bled. To so bile barke, ki so imele prostor tudi za nekaj potnikov. Z nami potujeta antropolog in biolog, eden se zanima za okostja in lobanje, drugi lovi insekte in metulje. Obema se pridružim pri ekspediciji v džunglo. Hodimo med tistim rastlinjem, iščemo metulje. Metulji tako živih barv, da te zaslepijo, metulji, veliki kot ptiči, insekti neverjetnih oblik in barv, izgubljeni raj. In me je res prevzelo. Bil sem odločen: jaz grem študirat biologijo.

Ampak tam je bila latinščina. In ker nisem imel gimnazije, me je že to ustavilo.

Potem me je zgrabila medicina. Pomagati ljudem. To sem čutil v sebi od nekdaj.

Kirurgija. Zarezati v kožo, popravljanje, šivanje. Diferencialni izpiti, spet latinščina, biologija.

Spet smo v Gani, kjer krcamo ebenovino, les, ki je težji od vode, in tikovino. Zelo počasi gre.

Naš kapitan se odloči, da naredi fešto, nanjo povabi vse Slovence, ki živijo v Gani.

Predstavijo me profesorju doktorju Miroslavu Zeiu. Oceanografu, specialistu za ribolov. Preko FAO je dobil namestitev v Gani, da pomaga ljudem v zvezi z ribištvom.

Kakšen frajer. Visok, slok, lep tip, okrog štirideset. Res sva se zaštekala. Mogoče mi je predstavljal očetovsko figuro, kaj vem. Veliko sva se pogovarjala, veliko sva ga srala.

Enkrat me je povabil k njim domov. Imeli so veliko hišo, vrtnarja, kuharja.

Takrat sem prvič videl Lado. Svetli kratko pristiženi lasje, živo moder pogled. Ko me je pogledala s tistimi očmi, sem komaj zadržal pogled. Take punce do takrat še nisem srečal.

Neka predrznost, samosvojost je bila v načinu, kako je pogledala, kako je navrgla duhovito pripombo, kako te je premerila s pogledom. Jezik oster kot britev.

In sva si bila všeč, takoj. Mislim, da sem se kar zaljubil. V Ljubljani je študirala primerjalno književnost, pri očetu je bila med počitnicami.

Pusti to morje, bodi pameten. Pojdi v Ljubljano študirat, mi je prigovarjala.

Glej, boš tukaj zapravljal svojo mladost, namesto da bi uril možgane kje drugje. Študirati moraš. Škoda te je.

Pa ti diferencialni, sem rekel. Pa ta moja polomljena slovenščina … Ne bo šlo.

Saj ni treba ravno biologijo, zakaj ne greš na filofaks? Jezike. Zakaj ne angleščino?

Zakaj pa res ne angleščine, sem si rekel. Zakaj pa ne?

LJUBLJANA, 1964

Vpisal sem se na Filozofsko fakulteto, francoščino in angleščino. Milančan, Pirančan je postal Ljubljančan. Mornar je postal študent. Razlog za praznovanje. Oblekel sem si novo belo obleko, kot ciganski vodja orkestra, belo obleko, ki sem si jo kupil v Benetkah. Očala s črnimi okvirji, črna kravata. Pravi šminker.

Vstopil sem v razred, sošolci so vstali kot na ukaz. Mislili so, da je vstopil profesor.

Všeč mi je bilo tam, 350 žensk in deset fantov. Obratno razmerje kot v Piranu, tam je bilo dvesto tipov in morda pet žensk. Všeč mi bo, študentsko življenje, sem si rekel.

Moja lepa, bistra prijateljica me je uvedla na ljubljansko sceno bodočih filozofov, intelektualcev, igralcev, režiserjev, jezikoslovcev …

Preko nje sem spoznal družbo Tržačanov, ki so študirali na filozofskem faksu, eden od njih je malo kasneje postal moj cimer, Marko Uršič. Spoznala me je s Smoletom, s Petrom Božičem … V tisti boemski študentski družbi sem prvič srečal Dareta Valiča. Visok, z velikimi dlanmi, skandinavski tip, če ne bi imel temnejše polti. In tiste velike modre oči, ki so lahko pogledale otožno, če je bilo treba. Dare Valič je bil strup za ženske. Tiste vrste tip, zraven katerega so vsi zbledeli. Ko je govoril dovtipe, je žarel in razsipal svoje stavke kot mano iz nebes. Takrat je bil v prvem letniku igre; če kdo, je on spadal tja.

Na angleščini sem naredil večino izpitov, potem pa padel na if-clauses. Če stavki. Če ne bi padel izpita, morda ne bi šel nikoli na igralsko akademijo.

Če me ne bi Dare Valič, takrat je bil v prvem letniku akademije, začel nagovarjati, naj grem tja, ne bi nikoli pomislil na to.

Saj ni čisto res. Pil sem s Karpom Godino v Smrekarjevem hramu, obkrožen je bil z lepoticami, pili smo, sem mu rekel: stari, kje jih najdeš?

Je rekel: sošolke, same sošolke. Na Akademijo moraš, to je recept, se je režal.

• •

Z Daretom sem začel hoditi v teater.

Sedel sem tam, v temi gledališča, slišal sem hropeče dihanje soseda, nekdo je zakašljal, trudil sem se, da bi sledil, ko je nenadoma počilo. Duša Počkajeva. Jurij Souček. Posesala me je energija igralcev, bil sem tam, na odru, nisem več slišal. Kdo se boji Virginie Woolf?

Ni bil samo Albeejev briljanten tekst, bila sta Duša in Souček.

Dare se je sam ponudil, da bo moj mentor. Pomagal mi je izbrati tekste. Vzel sem si Antonijev monolog iz Cezarja, monolog, ki ga je govoril Marlon Brando.

SKANDINAVIJA, 1965

Leto ’65, poletje, hladna vojna še kar traja, vietnamska morija še kar traja, Che Guevara je zapustil Kubo, jaz sem končal prvi letnik igre, Dare drugega. Počitnice so, svet je odprt in velik. Na radiu se vrtijo Beatlesi, Ticket to Ride, z Daretom sva na farmi na Švedskem, kjer gojijo jagode in grah. Trebušast mož s svetlimi brki naju premeri od nog do glave, z enim samim pogledom naju oceni – ne za jagode, primerna sva za obiralca graha. Nič lažjega, si misliva, super plačan posel preko študentske organizacije. Kako sva se zmotila. Nikoli prej se nisem tako nagaral.

Stroke obranega graha nalagamo v mlatilnice, ki ga luščijo, ven letijo drobne zelene kroglice … Morje graha. Ko se izmučen uležem na posteljo, se mi pred očmi rišejo rdeči in zeleni krogi, ki se spremenijo v drobne zelene kroglice, ki letijo, letijo.

Fantje, s katerimi delamo, so močni kot biki, imajo norme, ki jih midva ne moreva doseči niti v sanjah. V sobi smo Kitajec in Libanonec in midva z Daretom.

Kuhamo si sami. Največkrat doleti mene. Libanonec se mi reži in prigovarja v polomljeni angleščini: You, Boris, cook spagetti, please, you do it very well.

Sobote in nedelje so proste. Z razbolelimi mišicami, s telesom, kot da ni moje, se zvlečem iz postelje. Z Daretom se s trajektom zapeljeva v Köbenhavn, na ladji, kjer je pijača še enkrat bolj poceni, se med pijanimi Švedi in Švedinjami nažirava. Punce družno s tipi bruhajo čez krov in spet pijejo, posadka mirno čisti svinjarijo.

Midva z Daretom ne zaostajava, pijančevanje je v zraku. Vsak vikend ponoviva vajo. Ne zasluživa malo, a vse poženeva v pijanskih vikendih v Köbenhavnu.

Köbenhavn je leta 1965 vznemirljivo mesto za dva študenta iz Jugoslavije. Predčasno prekineva tlako na Švedskem in ostaneva kar na Danskem. Po nekaj dneh popivanja nama zmanjka denarja, dremava na tramvaju št. 16, dokler naju sprevodnik ne vrže ven. Poskušava zaspati na klopci v parku, preženejo naju tudi s klopce. Kaj bova? Noč je hladna. Blodiva po ulicah, neprespana, zmačkana, da bi se spočila, zavijeva v nek bar. Jazz klub, malo večji kot Jazz klub Gajo, odprt celo noč. Napol prazen je, za mizami v kotu sedi nekaj osamelcev.

Imela sva še za zadnji drink. Kaj bova zjutraj, Dare? pravim, glava mi kinka. Ozrem se proti njemu, njegova glava je trčila ob mizo in zdaj smrči.

Zbiram zadnje krone za še eno pivo, ne smem zaspati, vrgli naju bodo ven, prebrskam še njegove žepe, naberem za zadnje pivo.

Noter je vstopila visoka temna ženska, v pelcu, v visokih petah, dolge lase do riti. Gledala je naokrog po baru, kot bi nekoga iskala. Zagledala je naju in prisedla k nama. Prisedla je, kot bi bila to najbolj normalna stvar na svetu, kot da jo čakava, a je žal malo zamudila.

Hello, je rekla. Vidva pa nista od tukaj?

Nisva, sem rekel.

Lep naglas, od kje sta, vpraša.

Povem, da sva iz Slovenije.

Tvoj prijatelj je omagal.

Mhm.

Sta še za en drink?

Pomignila je natakarju, ne da bi počakala na odgovor. Nohti dolgi, nalakirani z rdečim lakom.

Pivo bom, sem rekel.

Pa prijatelj?

Hej, Dare. Dregnem ga v roko, s katero si podlaga glavo.

Nekaj zamomlja.

Še enkrat ga ruknem.

Kaj delata tukaj, fanta?

Oči se ji svetijo kot mački.

Igralca sva.

Igralca?

Pove, da je vdova, da ima hišo na obrobju Köbenhavna.

Veliko prostora, pravi, nenavadno zelene oči. Res, lepa ženska. Ida Pulssen, vdova.

Dovolj prostora še za dva mlada igralca, se zasmeje.

Ura je pet zjutraj, midva brez denarja, zmačkana brezdomca. Je postelja, ki se nama obeta, ali ženska pred nama, ni važno. Spogledava se, vstaneva kot na ukaz in ji slediva. Njeni črni lasje plapolajo za njo kot zastava, njen pelc, kot da je zrasel skupaj z njo, nosi ga kot kraljica amazonk.

Zunaj je parkiran mini, rdeč, ušminkan. Stlačimo se noter in se odpeljemo.

Jebemti, Dare, kam gremo, rečem.

Napačno vprašanje, zamomlja. Napačnemu si ga postavil, hočem rečt.

Ustavimo se pred hišo, ki ni hiša, prej je videti razkošna vila, s poslopjem, vrtom, dovozno potjo.

Pesek hrešči pod koraki, dovozna pot se razsvetli. Odpre težka kovinska vrata, naju povabi noter. Že smo v predsobi, na stenah buljijo v naju nagačene živali.

Kaj je to?

Živalice, ki jih več ni, se nasmehne, zapeljivo. Zjutraj ti razložim. Posadi naju v dnevno, jaz se vržem na zofo v dnevni. Daretu pomigne, naj vzame svoj ruzak in ga odpelje gor po stopnicah, da mu pokaže sobo.

Kam boš pa mene dala? pravim, ko prihaja po stopnicah navzdol, nasmejana, bleščeča, kot bi se dan zanjo šele začel.

Izmučen sem kot pes.

Kaj? se je zasmejala in vrgla glavo vznak. Spal bi rad? No sleeping. It’s party time.

Dala je gor longplejko Šaljapina, ta znani ruski bas, iz Kneza Igorja.

Wait, se je nasmehnila kot sfinga in izginila.

Izginila, se vrnila v nekih tančicah. In je začela plesati pred mano, česa takšnega še nisem videl – ženska pleše kot odaliska v haremu, pleše s trebuhom, z lasmi, z ustnicami. Saloma bi zardela pred tem plesom. Šaljapinov glas, to z živalmi in reprodukcijami impresionistov natrpano stanovanje, v čudnih barvah, kot neka psihadelija. Neha plesati, rahlo zadihana stopi k meni, poklekne in me pogleda s strupenimi zelenimi očmi, da se mi zavrti v glavi. Od tistega dne je visela na meni kot pijavka.

Zjutraj z Daretom spoznava še enega prebivalca hiše, služabnika Kraigherja.

Nisem mogel verjeti. A je možno, da je nekomu v Köbehavnu ime Kraigher, sem se zarežal proti Daretu.

Kako mu je ime, si rekla?

Kraigher, je rekla in dvignila obrvi, ko sva bruhnila v krohot. Ni razumela, zakaj se nama to zdi tako smešno.

Kraigher se po stanovanju sprehaja v egipčanski galebeji z modrimi in belimi črtami, skoraj neslišno, kot bi drsel. Totalno plešast in gej. Kot evnuh iz Egipta. Streže ji, skrbi za hišo in posle, a kuha ne. Spet me doleti ta naloga, ker je Dare bleknil, Boris dela odlične špagete.

Sedem dni živimo kot v psihadeličnih sanjah.

Na radiu se vrtijo Stonesi – I Can’t Get No Satisfaction.

Jaz kuham, ona odhaja v tovarno, pride, se preobleče, stušira in se zalepi name.

Okrog hiše je ogromen vrt, poln najrazličnejših rož, zelo divji, zaraščen, kot iz Dickensovih Velikih pričakovanj.

Vse v tej hiši je čudno.

Na steni fotografija moškega, golega do pasu, z mečarico v roki. To je moj mož, pravi Ida. Videti je kot Johnny Weissmüller, Tarzan. Ukvarjal se je s podvodnim ribolovom, pove, nekako ponosno mi to pove. Naprej po hodniku visijo nagačene mečarice, morski psi.

V drugi sobi je ogromna knjižnica.

Ida Pullsen je impresivna ženska. In, kot hitro spoznam, ženska z neverjetnim spolnim apetitom.

Vsak dan preseneti z novo opravo, gosposko je oblečena, nosi se z dostojanstvom. Po možu je podedovala tovarno kljuk, dva njena otroka sta že odrasla, tam pri dvajsetih, z njo živi še najmlajši, osemletni sin.

Ida Pullsen je širokogrudna, skrbi jo tudi za Dareta. Če ti je dolgčas, mu pravi, lahko pripelješ kakšno … Se razumeva? Moja hiša je vajina hiša, se razumeva? Samo Borisa mi pusti tukaj.

Dare poišče dekle, ki sva jo spoznala v tistih najinih vikendih v Köbenhavnu. Hiša dobi še eno prebivalko. Krhko punco rdečkastih las. Ime ji je Bibi Jebessen.

Bibi Jebessen, sem se režal, ko mi jo je predstavil, Bibi Jebessen, kaj takega. Obrazek je posut s pegami, kot da so zelene barve.

Dare, jebemti, jaz kaj takega še nisem videl, zelene pege, sem se režal.

Kakšne zelene pege, kje imaš oči?

Poglej jo, no, zelene pege ima, sem ga dražil.

Je bila luštna, res, ta Bibi Jebessen, drobna, simpatična. A kakšno ime.

Zjutraj, ko se zbudimo, Ide ni v hiši. Kraigher neslišno hodi okrog s tistim potuhnjenim pogledom. Popoldne naju odpelje v veleblagovnico, tam nama pokaže veliko stensko sliko. Skoraj mural na steni veleblagovnice. Na njej ona, upodobljena kot mati zemlja z rdečkastimi valovitimi lasmi. Kot moja Rita.

Put the blame on mame, boys …

Še zdaj mi gre na smeh. Pozirala je danskemu slikarju, je rekla, priznanemu slikarju, se je glasno zasmejala in vrgla glavo nazaj.

Bravo, Ida. Bravo, Ida Pullsen.

Tudi njeni otroci so lepi, ima že odrasla hčerko in sina, ki ju vidim samo na fotografijah, in tega malega dečka. Enkrat je šla ven s Kraigherjem po nakupih in nama dala denar, da sva malega peljala ven, v lunapark.

Ni bila vedno doma, vodila je posle v tovarni. Ko je bila doma, me je hotela zase. Kot pajkovka, prav čutil sem, kako z vsakim seksom odtekajo vsi moji sokovi. Sem kuhal rižoto, je bila že za mano.

Sam, da skuham, Ida, bova pol …

Jaz bi zdaj, ne razumeš, zdaj, ko ti kuhaš. Zdaj bi. Od zadaj se prilepi name, Ida Pullsen, amazonka, njene roke potujejo po telesu, za hlače, usta na vratu jezik v ušesu. Neodvisen od mene se mi dviguje tič in napenja hlače, a nekje v meni se nekaj upira. Ne morem več.

Ne smem je niti pogledati, da se ne bi v hipu spremenila v hotnico s kurci v očeh.

Nekaj nepotešenega, živalskega je v njej.

Veš, ko je umrl mož, se je nekaj zlomilo v meni, mi pravi v trenutku, ko leživa utrujena, izmozgana od še ene neprespane noči. Kirurg ji je povedal, da mož ne bo več dolgo. Zjokala sem se mu tam, v ordinaciji, objemal me je in potem … potem sva se dala dol. Kar tam.

Od takrat naprej je bil seks zanjo pozaba.

Gosta sva brez denarja v čudni vili s še bolj čudno gospodarico in imava vse, kar si poželiva, Dare in jaz. Popijeva lahko vse, vse lahko pojeva, vse je dovoljeno, razen ene stvari: Ne smeva oditi.

Zbudijo me črni lasje na obrazu, na prsih. Ida Pullsen leze k meni v posteljo, diši po predelanem viskiju in parfumu, kdo ve, od kod je prišla in me niti ne zanima. Zunaj se dani in rad bi še spal, njene roke so kot dva pajka, nenasitne, povsod so.

Samo malo, prosim, res bi rad spal. Počasi mi je začelo že presedati.

Spal bi rad, ponovim.

Ne vem, zakaj sem začel teči iz hiše, pa po vrtu, ona pa za mano – in sva naga tekla med rožami, njenimi vijoličastimi, oranžnimi, rumenimi rožami in okrasnim grmičevjem. Skočila je name, me podrla med rože, se smejala na ves glas.

Šššš, vse bova zbudila.

Kaj ti mar, je rekla. Kaj ti mar, Boris, samo da sva skupaj, samo da si z mano.

Ko sva se z Daretom odločila, da bova šla, nama je poskrila vse, spodnje gate, nogavice, obleke, ničesar nisva našla.

Ej Ida, midva morava iti … Igralca sva. Čakajo naju. Midva morava nazaj.

Ne, ne še, je rekla kot užaljen otrok. Kaj hočeta, povejta, vse vama preskrbim, samo, Boris, ostani z mano. Še malo. Vsaj še en teden.

Si utrujen Boris, me je dražila in se mi smehljala … Ne morem verjeti, da si utrujen, tak mlad fant …

Vem, kaj je. Že dolgo ni nihče poskrbel zate, je res? Je res?

Natočila je vodo v kad, vanjo zlila polovico steklenice kopeli Chanel No. 5, pridi, Boris.

Skopala me je, zmasirala in me dala spat. Zaspal sem kot dojenček. Sredi noči začutim, da mi nekdo dviguje levo nogo. Poleg mene zagledam Kraigherja in Ido. Kraigher drži mojo nogo gor in mi gleda direkno v rit, onadva se pa nekaj pogovarjata. Sem skočil pokonci, popizdil, hej, kaj se pa vidva gresta …

Kraigher se je brezizrazno obrnil in v tisti galebeji odšumel iz sobe.

Ne, ne, nič takega ni. Prišel je samo pogledat, kakšen si.

Pogledat, kakšen sem? Kje, kakšen sem, zaboga?

Takrat sem se odločil, da grem iz te nore hiše.

Mislim, to je bila norost. To je bilo za znoret.

Dare, sem mu rekel, kaj za vraga se dogaja? Kaj takega še nisva doživela in tudi nikoli več ne bova.

Na poti domov sva se ustavila še na Poljskem v Ščeščinu. Srečala sva dva Albanca, ki sta se odpravljala na Dansko, v Köbenhavn. Aha, imava pravi naslov za vaju, sva rekla in se spogledala. Na listek sva jima napisala naslov hiše Ide Pullsen.

Povejta, da vaju pošiljata Dare in Boris.

MOJCA, 1966

V drugem letniku AGRFT sem imel krizo in sem hotel nazaj na morje. Licenca za plovbo mi je veljala še deset let. Bil sem bolan od želje, da bi šel spet na morje. To vse naokrog, ti žuri, pa vaje, majhne vloge, nič velikega, nič močnega, predavanja, nič več nenadoma ni imelo smisla.

In potem je prišla, nenapovedano. Nikoli prej, nikoli potem nisem takoj začutil, da sem srečal žensko svojega življenja. Ker je nikoli prej ne potem tudi nisem. To veš.

Spoznal sem jo v Daj-damu, na vogalu Slovenske in Cankarjeve, tam, kjer je zdaj Zara.

Dare Valič, spet ta moj Valič, je bil moj kupid.

In to … to je moja sošolka na Akademiji, Mojca Sitar …

Ni vstala, dala mi je roko. Najprej sem videl samo njene joške in njene oči. V obeh si se lahko izgubil. Poševne zelene oči, temni lasje. Bežno srečanje, ki mi je spodneslo tla pod nogami. Saj ne da se pred tem ne bi zaljubljal, a to je bilo nekaj tako silovitega, nekaj, česar do takrat nisem poznal.

Odšla je prva, s kolegico. Na vratih si je oblekla roza-bel eleganten plašč, se še enkrat obrnila k meni.

Ko sva z Daretom odšla iz Daj-dama sem imel mehke noge. Moril sem ga z vprašanji, hotel sem vedeti vse, kdo je, od kod je prišla, čemu se smeje, s kom se dobiva.

Daj, stari, takega te ne poznam, se je režal.

Izvedel sem, da je z nekim tipom, Italijanom. Neki italijanski režiser Cesare in še nekaj, ime sem pozabil, nalašč ali nenalašč, pozabil sem ga. Spoznala ga je v Tomačevem, kjer je bilo nekaj časa filmsko mesto, kjer so snemali vesterne, pa rimske zgodovinske epe.

Bila je kar resna zveza, menda, veliko časa je preživela pri njem v Milanu, sodelovala pri njegovih projektih, bolj ali manj stranske vloge. Vem, da ji je veliko nudil, še več obljubljal. On ji je kupil tisti Chanelov plašček, v katerem sem jo prvič videl. Jasno, od kod sicer Chanelov plašč punci v socializmu?

Ko sem jo srečal naslednjič, mislim, da v kavarni Evropa, sem jo nalašč vprašal.

Ti, pa od kod je ta tvoj tip?

Iz Milana.

Tam sem preživel otroštvo, sem rekel.

Vem, si mi že povedal.

Bi šla kdaj obiskat mojo mamo?

Zakaj pa ne? je rekla. Z veseljem.

Dal sem ji naslov, a nisem niti pomislil, da bo res to naredila.

Moja mama mi je po tistem pisala: Boris, prišla je tvoja prijateljica. S šopkom rož. Lepa, elegantna. Začutila sem, da je to ženska, ki bi bila prava žena zate.

Moja mama, čarovnica.

Po tistem sem spet naletel nanjo v Smrekarjevem hramu. Ko se je družba razšla, sva ostala sama.

Lepo od tebe, sem rekel. To, da si šla k mami, mislim.

Mi nisi verjel? se je nasmehnila. Če nekaj rečem, držim obljubo. Nagajiv nasmešek. In tiste oči.

Zanimiva ženska, tvoja mama, je rekla. Odločna, močna ženska. Super sva se razumeli.

Aha, sem rekel.

Potem je malo počakala. Me nagajivo pogledala.

Te ne zanima, kaj sva govorili?

Ti me zanimaš.

Zasmejala se je, kot bi ji bilo nerodno.

Te ne zanima, kaj vse sem izvedela o tebi?

Molčal sem in se smehljal.

Kak divjak si bil kot mulec … Pa kako si se lotil boksa …

To bi ti tudi jaz lahko povedal, sem se smejal.

Nekaj časa sva se gledala.

Samo nima smisla. Če imaš pač … tistega tipa, je zletelo iz mene. Nisem se mogel obvladati. Bil sem direkten kot vedno.

Ga imaš rada?

Zastrmela se je vame.

Tega se ne sprašuje.

Stisnil sem zobe.

Seveda ga imam, kaj misliš, zakaj bi bila z njim?

Najraje bi se obrnil in šel, nisem se prepoznal od vročine, ki mi je šinila v glavo.

Potem se je zgodilo, v tisti sobici nad kavarno Evropa.

Restavracija Plato, nad Metalko, avgust 2010

Kako tulijo te sirene. Vidiš, od tukaj imaš občutek, da si celo res v nekem mestu.

Stanoval sem tamle gor, nad kavarno Evropa.

Moj cimer je Mario Uršič, Tržačan, študent filmske režije. Če bi si lahko zamislil idealnega cimra, je to Mario. Mario filozof. Besede, besede, besede, filmi, filmi, italijanski neorealizem, francoski novi val, govorila sva in govorila cele noči, in zjutraj nadaljevala. Včasih sva molčala, kot po skupnem dogovoru. Pa čeprav je on molčal bolj redko. Super lik, Mario.

Ja, tamle, glej, vidiš pet oken. Desno okno, čisto na desni, poglej, prav tam je bila moja soba.

Pisalo se je leto 1968, prav tukaj na tem križišču so policaji ob študentskih demonstracijah pretepali študente.

Zaprli so vse štiri vpadnice z maricami. Takrat so bili policisti drugačni kot danes. Surovi do zla boga. To so tepli, tepli, študentje so ležali na tleh, krvavi …

Bilo je strašno. Jaz s cimrom na oknu opazujem to norost. Policaji udrihajo s pendreki, po glavah, po hrbtih, ledivcah, batine padajo. Ravno pri Figovcu je bilo: starejši gospod in gospa hočeta čez cesto, in je padlo po stari gospe, s pendrekom, vsevprek. Gospa se sesuje, po njej tepta mladina. Tam čez trije policaji lovijo enega študenta, zdrsne mu, pade, vsi trije skočijo nanj, padajo batine, kri na obrazu.

• •

Prav v moji zanikrni študentski sobi nad kavarno Evropa se je zgodilo prvič.

Sedi ob meni na postelji. Mario se je diskretno umaknil, po opravkih gre, pravi in izgine skozi vrata. Imam idealnega cimra, mislim, a tega ne rečem.

Boš kavo?

Skuham kavo.

Dve oškrbljeni skodelici, ena z rožicami, z zlatim robom. Tako smo imeli doma, pravi in prime skodelico v roke. Vse v meni se krči od zaljubljenosti, kot da mi znotraj drgeta vsaka mišica, vsaka celica. Poskušam se obvladati. Njeni prsti, ki vzamejo cigareto, jo prižgejo, kot da je prižgana cigareta lahko ščit med nama. Govori, kot da so besede lahko ščit, ustvarja pregrade iz besed, iz zgodb, ko se srečava s pogledom, se zmede.

Po pomoti se dotakneva. Vseeno mi je, koga ima, od kod je in kam bo šla. Prepletla sva se tako silovito, bilo je nekaj, česar do takrat nisem poznal, nisem še izkusil. Nekaj, čemur pravijo zlitje, nekaj, za kar besede ostanejo brez moči. Morda bi tam, kjer zmanjka besedam, lahko nadaljevala muzika. Ciganske violine, tambure … Zaradi nje sem se zaljubil v cigansko glasbo.

Po tistem je izginila. Nisem je več srečeval, spraševal sem Dareta, njene kolege. Bolan sem bil od zaljubljenosti. Hodil sem po ulicah, kot da se mi blede, v vročici. V valovih so me zalivale podobe prejšnje noči. Živi bleščeči lasje v moji pesti, vrat, ko nagne glavo nazaj, stegna, ko ji dvigam krilo.

Njene prsi, napete, njeno izklesano telo, kot egipčanski reliefi, gladko, prožno, usločeno v užitku.

Stari, pozabi. Bolj ko jo boš spravil iz glave, večjo šanso imaš, da se kaj zgodi. Ne tišči tko vanjo … mi je prigovarjal moj kamerad Dare.

Nisem bil pripravljen za igrice odmikanja in približevanja, hotel sem to žensko takoj, vseeno mi je bilo, kaj si misli.

Bil sem že na Akademiji, ko me je prišla obiskat tja. Usedla sva se na kavo.

Govorila sva, se nasmihala, dokler je nisem zgrabil za roko, jo pogledal strmo v oči. Kar zletelo je iz mene, robato:

Ne da se mi pretvarjat. Dost mam. Pusti tistega tipa, slišiš. Saj vidiš, da je to med nama nekaj drugega.

Delala se je, kot da razmišlja. Umaknila je roko. Ni mi zaupala, to sem čutil. In vendar ji je malo tudi godilo, da jo napada neki trubadur, napol pobebljen od zatreskanosti, robat mornar, ki se je prvič zares zaljubil in se ne znajde več na odprtem morju.

Ne gre to tako, Boris.

Zaklel sem, vstal od mize, stol je zaškripal.

Potem pa naj gre vse v kurac. Odvihral sem iz bara, zaljubljen ranjen petelin.

• •

Če je kaj smešnega, je to zaljubljeni Cavazza. Gledam ga, gledam tega črnega tipa, suh in žilav, stisnjene ustnice, izbočene ličnice, čeljust izprožena v besu in ponižanju … Poglej ga še ti, punca, zares ga poglej, to je delavec, boksar, mornar, prodajalec aparatov, roke in noge, tako trdne na ladji, tako vešče na odru, se zdaj zvijajo, krotovičijo, kot da ne bi pripadale temu telesu. Spet ima nekaj, kar si najbolj želim, nekdo drug. Roke, ki jo bodo držale za pas, roke, ki bodo odpenjale njen plašč. Stran s podobami. Pijačo rabim. Z druščino gremo v bar, pijemo, se že režim Daretovim domislicam, se že prisedejo punce. Gledam eno, ji rečem, lepo dišiš in že sva na ulici, mrzlo je, tišči se k meni, že sva v njeni sobici, njena cimra gre ven po cigarete. Zjutraj se zbudim zmačkan, vem, spet bom nekoga prizadel, ni pa nujno, morda tudi ne, morda ji je pomenilo toliko kot meni, grem na faks, usta imam suha, od mačka, od luknje v srcu, blodim, Mojca, Mojca … Zaljubljeni Cavazza, to je najbolj groteskna stvar na svetu, vam povem. Saj sem se zaljubljal, prav rad sem se zaljubljal, ni da se nisem, rad sem mislil, da je usodno, je bilo bolj vznemirljivo, ampak tole, tole mi je ušlo izpod nadzora.

Hej, punca, ni zato, ker si lepa, ni zato, ker igraš skrivnostno odmaknjeno, malo sramežljivo lepotico, neosvojljiv plen, zdaj je, zdaj je ni, usta se smehljajo, lepo drobno monalizovsko zaprta, oči te izdajajo, in zaradi oči še vztrajam. In zaradi tistega trenutka, ko sem te zgrabil za lase in se potopil vate, kot da si edina na planetu, edina zame … Ni važno, če imaš na sebi roza-beli Chanelov plašček, ki ti ga je kupil tvoj tip, ni važno, če imaš visoke pete, nekaj drugega je, nekaj, kar je še meni neznano, ni samo tvoj dolgi vrat, belo grlo, ko nagneš glavo nazaj in se nasmeješ. In niso samo tvoji joški, čeprav sem nor na joške in tvoji so ustvarjeni zame, in ja, rad imam visoke pete, ampak zaradi mene jih nikoli več ne obuj, slišiš, vrži proč vse te elegantne cunje, pridi k meni, bova bosa plesala na glasbo ciganskih violin, zaradi tebe se bom zaljubil v konje, zaradi tebe bom iskal Boga, zaradi tebe se bom delal, da ni hudiča in ne časa in ne krivic in bolečine.

In potem je spet izginila. Nisem je videl tedne, mesece.

V tretjem letniku Akademije so me vpoklicali v vojsko.

Imel sem punco, imela je dolge svetle lase, ki so se lepo razsuli po blazini. Hodila je v kasarno in mi nosila palačinke z marmelado. Bjonda s palačinkami, so me dražili vojaki.

Potem je prišlo njeno pismo. In potem je prišla še ona.

Cavazza, obisk.

Šel sem v sprejemno pisarno in jo zagledal. Vojaki tam so se pomenljivo nasmihali. Stala je tam, osupljivo lepa, elegantna, v škornjih z visoko peto, s svetlimi lasmi. Druga Mojca, a še vedno moja.

Vse je zavrelo v meni.

Lepo, sem rekel. Lepo, da si prišla.

Nasmehnila se je. Saj sem ti pisala. Nisi verjel?

Nisem.

Usedla sva se v sobico za obiske.

Lepo zgledaš.

Kot bi ji bilo malo nerodno, je šla s prsti skozi lase.

A tole misliš?

Tudi tole. Paše ti ta blond barva.

Nehala sva s tistim, je nenadoma rekla.

Je prišla zato, da bi mi to povedala?

Aha, sem rekel, pokimal. Hotel sem zaigrati brezbrižnost.

Je to vse, je vprašala.

Kaj naj rečem?

Je prišla zato, da bi mi to povedala? Potem sem najsrečnejši človek na svetu.

Strmel sem vanjo, nato sem stegnil roko, šel s prsti skozi njene nove svetle lase, se zaril v njen vrat.

Končno, sem rekel. Končno.

Pustila mi je naslov. Potovala so pisma. Strastna, dolga pisma, v katerih sva si povedala vse, česar si prej nisva upala. Če se ne bi zaljubil vanjo že prej, bi se v njena pisma. Kako je znala pisati, Mojca, s svojo vihravo, strastno pisavo, lahko bi napisal pesem o njenih črkah. Dolgo sem jih hranil, a med vsemi mojimi selitvami so se nekje izgubila. Vsakokrat, ko se seliš, izgubiš en kos preteklosti. Včasih je to dobro. A zdaj bi rad prebral eno njeno pismo.

Še v vojski sem pisal njeni mami, da bi se rad poročil z njo. Njeno mamo Maro sem zaprosil za njeno roko, tako kot se spodobi, tako kot zahtevajo pravila romantike.

Čimprej, čimprej, čimprej. Zakaj bi čakali, na kaj bi čakali, če vem.

• •

Bila je noseča, ko sva se poročila. 19. januar 1968. Plečnikova cerkev v Šiški. Mojca ima na sebi preprosto belo obleko do kolen in plašček, tudi jaz imam novo obleko, plašč sem dal h krojaču, da mi ga je obrnil navzven, znotraj blago ni bilo še tako dotrajano. Spomnim se, da me je tik pred obredom prešinilo, kaj za vraga imam s temi plašči. Gledam v žensko, ki bo postala moja žena, razdira me od neznanih čustev, od nervoze, na poti je najin prvi sin, upanje, novo življenje, tesnoba, jo bom znal osrečiti, bom znal obdržati to žensko.

Skromna poroka je, samo za najožje sorodnike in prijatelje. Njena in moja mama, pa Giuglijo, v cerkvi so še Dare Valič, Mario Uršič, Janez Vajevec, Tone Gogala, taka boemska igralska druščina smo, in ja, da ne pozabim, Karpo Godina in Manca Košir. Karpo je poslikal celo poroko. In njegova Manca. Lepa punca je bila, Manca, ravno takrat je postala ‚Titova Breza’, so se razpisali v časopisih. Dobro vlogo je naredila.

Manca in Mojca sta se ujeli, imeli sta svoje dolge kofetke v Šumiju, včasih v Smrekarjevem hramu … Ko si ju videl skupaj, sta bili videti kot sestri. Svetlolasi čarovnici.

• •

In zdaj sva mož in žena, mož in žena. Oba brez denarja. Ona še brez službe. Njena prijateljica ji je uredila delo v nekem podjetju v Tivoliju, s sosedom sta tiskala koledarje na sitotisk. Njena mama Mara nama je odprla vrata malega stanovanja v Šiški. Tam smo se stiskali, mama Mara, Mojca, brat Marko in jaz, peti stanovalec je bil že na poti.

Kreativna duša, moja Mojca. Ves čas je nekaj ustvarjala, načrtovala. Eno leto je hodila na oblikovno v Križankah, bila je generacija Oskarja Kogoja in Matjaža Vipotnika. Potem je spoznala televizijskega režiserja, ne bom ga omenjal. Ni važno. Prav on jo je začel prepričevati, da je rojena za kamero, za film. Šla je na sprejemce na igro in jih naredila. Kar tako.

Na koncu prvega letnika so jo odpustili. Takrat je bilo še tako, da so te lahko vrgli. Nikoli mi ni točno povedala, zakaj.

Nikoli mi ni rekla, da jo še privlači igra.

Mislim, da bi bila dobra igralka, a kadar sva začela govoriti o tem, je odmahnila z roko. Da je igra v resnici ne zanima več, je rekla. Morda je res ni, morda.

Ne vem pa več, preko koga je prišla na radio, in potem je ostala na radiu. Kot realizatorka, režiserka oddaj. Ne vem, mislim, da je rada delala to, kar je delala.

Zaljubljena je bila v konje. Znala je z njimi.

Nekaj časa je snemala kot kaskaderka za prizore s konji. Odlično je jahala, zravnano, njen prožni život, njena stegna kot prilepljena na hrbet. Konje je oboževala. Kako se gibljejo, kakšni so v galopu, njihove mehke nozdrvi, vlažne oči. Poglej, Boris, je kaj lepšega, kot konj v galopu, je večkrat rekla. Konj brez jezdeca, konj, ki divja kar tako. Dajo in Sebo sta imela to po njej, Dajo še bolj. Na konju je jahal kot cigan.

NJEN OČE

Mojca moja. Kje sva se našla, kako sva se prepletla, vsak s svojo družinsko tragedijo. Ko sem vstopil skozi vrata njihovega stanovanja na Martina Krpana 3, še nisem vedel, da sem vstopil v bolečino. Nikoli mi ni nič rekla, do takrat.

Mojčina mama mi je povedala neko noč, ko sva sama sedela za mizo v kuhinji, Mojca in njen brat sta spala, z Maro sva govorila dolgo v noč.

Mojčin oče je bil zelo razgledan mož, človekoljub. Krščanski socialist. Ko se je začela vojna, so ga ustavili in zahtevali, da gre v partizane. Odklonil je. Sredi vojne so ga poiskali in ga še enkrat poklicali. Spet je odklonil. Da ima družino, ki je odvisna od njega, je rekel. Da ni človek, ki bi se boril na tak način, da mu je ubijanje tuje. Poleg tega ima dva prizadeta otroka, še dojenčka, za katera mora skrbeti. Rekel je, da jim lahko pomaga kako drugače.

Šesti dan svobode leta 1945 ga ni bilo več domov. Čakala ga je, prebedela celo noč, z jokajočima dvojčkoma v naročju, z malo punčko, ki je komaj začela govoriti. Ni bilo v njegovi navadi, da se ne bi oglasil. Vsako noč je premlevala njegove zadnje besede, vsako noč so se ji v glavi vrteli scenariji, kaj bi se lahko zgodilo, vsako jutro je spet začela upati, dokler ni prišla noč, ko se je soočala s sencami. Otroci so bili lačni, mala Mojca je začela postavljati vprašanja … Kje je oče, kje je oče, vsak dan, in tako leta. To je tiste vrste pekel, ki ga sam nisem doživel. Da čakaš, čakaš in upaš, hkrati pa čutiš, da se je moralo zgoditi nekaj strašnega. Ampak še vedno upaš. Do konca življenja se ne pomiriš s tem.

Mojca je imela tri leta, ko je izginil, Mojca je bila najstarejša, brata dvojčka sta bila še dojenčka. Prvi Andrej je imel od kleščnega poroda močnejšo poškodbo, ni mogel govoriti. Takrat, ko so jih izselili, so ji vzeli Andreja in ga dali v zavod, v Hrastovec. Tri ure z avtobusom iz Ljubljane takrat. Prosila je, pisala, ni nor, ni nor, jim je poskušala pojasniti, samo govoriti ne more.

Samo enkrat je ušlo iz Mojčinih ust, samo enkrat: Misliš, da so ga ubili? Po vojni, zato, ker … Misliš, da so ga mučili? So ga mučili, Boris? Je vedel, da ga bodo ubili? Koliko časa so si vzeli za to? Je bil samo strel? So ga drugače? Kam, kam, ko bi vsaj vedela, kaj se je zgodilo, samo to.

Imeli so veliko hišo, pravzaprav vilo, ob zdajšnjem FDV-ju, oče in mama sta jo postavila s svojimi rokami. Mama je delala kot učiteljica, nato kot računovodkinja, sama s tremi otroki.

Leta 1963 se je pred hišo pripeljal policijski kombi, gruča policistov. Brez opozorila. Nasilno so jih izselili, ker si je nekdo od veljakov, bivših prvoborcev, zaželel njihovo hišo.

Izgnali so jih kar tako, čez noč. Kot pse. Nič niso smeli vzeti s sabo, vse, kar je bilo v hiši, fotografije, knjige, spomini, vse je ostalo tam.

Mama je prosila, če bi ji lahko dovolili, da obdrži vsaj en del hiše, ker ne ve, kam bi z otrokoma. Ker ju ne bi rada dala v zavod. Niso ju sprejeli v šole, bila sta popolnoma odvisna od nje.

Enega otroka, Andreja, so poslali na Štajersko v Hrastovec, v norišnico, drugi je smel ostati doma. Marko. Marko je kolateralna škoda. Nič ni bilo narobe z njim, a šel je v posebno šolo, bil je navezan na mamo, rahlo nervozen tip, posebnež. Ta nalepka se ga je držala. Posebnež.

Andrej pa … Andrej zaradi poškodbe pri porodu ni mogel govoriti. Je bil zato nor? Kdo mu je postavil diagnozo in kakšna je bila? Mara je ves čas zatrjevala, da Andrej razume vse, čuti, samo povedati ne more. Pisarila je vodstvu psihiatrične bolnice, hodila tja, brez uspeha. Nihče se ni potrudil, da bi odkril.

Še kot otrok je zelo lepo pel, mi je rekla. Zelo lepo je pel.

Mara je bila močna ženska, ni se vdala. Hodila je od Poncija do Pilata, da bi obdržala hišo in otroke. Pisala je Titu. Večkrat. Brez odgovora. Tovariš Tito je imel takrat druge skrbi. Zato pa ji je po številnih vezah, prošnjah uspelo, da je prišla do Mačka. Naslonil se je na svojo mizo, jo poslušal, prižgal se ji je kanček upanja, ko je pokimal. Brez izraza, brez sočutja, brez naveličanosti. Resno je pokimal, jo pogledal strmo v oči in rekel:

Gospa, revolucija zahteva svoje žrtve.

Gospa, revolucija zahteva svoje žrtve. Samo to.

Vse so ji vzeli. Hišo, ki sta jo zgradila sama, vse pohištvo, vse osebne stvari, fotografije, slike, vse. Po vojni, leta 1963. Ženski, ki je sama preživljala tri otroke, od tega sta bila dva invalida. In to sem čutil včasih, ko sem videl Mojčine ustnice, videl sem to krivico, ki se ji je zarisala v gubicah okrog ust. Nikoli ni hotela na obisk k Andreju. Enkrat sem jo vprašal, zakaj ne gre skupaj z nami.

Saj me ne pozna, je rekla. V njenih očeh je bila taka bolečina, da nisem več drezal. Ni se mogla soočiti. Soočenje z Andrejem bi pomenilo še enkrat soočenje s preteklostjo, kopanje po ranah, bila je najstnica, ko so ga dali tja.

Nisem vedel, kako naj ravnam.

Njena mama je potem najela tisto skromno stanovanje v Šiški, ki je postalo tudi naše. Sedem se nas je stiskalo na petdesetih in nekaj kvadratih in nikoli nismo bili tako srečni.

Andrej je bil dolga leta v zavodu, kasneje so ga iz Hrastovca preselili v Škofljico. Še vedno je živ, še vedno je v Škofljici.

Vse je razumel, a ni mogel govoriti. Je pa zelo lepo pel. Še vedno poje. Večkrat sem ga šel obiskat, tudi po Mojčini smrti. Ni me prepoznal. Zadnjič sem bil po dolgem času spet pri njem.

Ko sem se zjutraj zbudil, sem začutil, da moram k njemu. Vedel sem, da ne bom šel nikoli več, če bom še odlašal. In sem šel.

Igral se je s tremi žogami, ves čas se igra s temi žogami, so rekli, in poje. Ne vedo niti, koliko je v resnici duševno prizadet. Govori ne, z drugim se najbrž niso ukvarjali. Luškan je, prav mladosten je videti. Sam se obleče, gre na stranišče. A če mu kdo skrije žoge, kriči.

Šele pred nekaj leti smo zares izvedeli, kaj se je zgodilo z očetom. Marko je izvedel. Ubili so ga za Škofijsko gimnazijo. Kar tako. Šesti dan po koncu vojne. Ustavili so ga, ko se je vračal domov, in ga ustrelili. Mojca in njena mama nista nikoli izvedeli.

Bil sem levičar od glave do pete. Moj oče je bil zaveden komunist. Cela moja familija je bila komunistična. A skozi svojo ženo sem dojel, kaj je bila vojna, kakšne svinjarije so se dogajale pod pretvezo vsi enaki, vsi enakopravni. Zato imam svoje mnenje o povojnih pobojih. Svoje mnenje imam o zgodovini te države. Verjetno bodo to zaključili dostojanstveno, da bi vsaj.

KRISTIJAN, 1968

Kristijan je zamujal. Na svet je prišel dva tedna kasneje, kot smo pričakovali. Bil je kleščni porod.

Nisem bil zraven, takrat to ni bilo v navadi.

V Horjulu smo snemali Peto zasedo s Francetom Kosmačem, po scenariju Vitomila Zupana.

Fino smo se imeli. Zjutraj sem izvedel, da se mi je rodil sin. Nisem šel takoj v Ljubljano. Bil sem sredi snemanja, glavna vloga. Nisem mogel. Od tega smo živeli.

Sem pa zato praznoval rojstvo svojega prvega sina, kot se spodobi. Na snemanju smo se ga tako nažrli, tako smo se ga nažrli v neki oštariji, da je šel Dare Valič ven in v kombi začel butat z glavo tako, da je udrl pločevino. Gogala ga je začel brcati, pojma nimam, kaj sta imela …

In jaz pridem ven, vidim Gogalo, kako ga brca, zgrabim Gogalo in ga na gobec, da mu je odletel zob.

Potem pa smo vsi po vseh štirih, tema je bila, začeli iskati zob. Z baterijami. Nekdo je rekel, kje za boga je Štern? Anatol Štern, Arturjev fotr, lepi Anatol smo mu rekli.

Anatol, sem kričali, Anatol, do treh zjutraj smo brskali po grmovju.

Drugi dan se je pojavil na filmskem setu ves zmečkan.

Takoj zjutraj sem hotel v Ljubljano k Mojci in Kristijanu, ampak ni šlo.

Od Gogalinega zoba sem imel zatečeno roko, ki se mi je zagnojila, Gogali smo na zob dali šnops. Dare je bil ves podplut. Kosmač se je pripravljal na grobi plan – in potem nas je pogledal – zginte mi, da vas ne vidim!

Šele tretji dan sem lahko prišel nazaj v Ljubljano, tekel sem k njima v porodnišnico.

Vidim jo, kako prihaja po stopnicah, bleda, vsa v solzah. Vedel sem že, da je bil težek porod.

Takoj po rojstvu je bil ves v hematomih, ves v bunkah in modricah.

Saj veš, je rekla, kaj je bilo z bratoma … Saj ne bo … Ne more se ponoviti z najinim otrokom, reci mi, da ne …

Tolažili so naju, da so samo zunanji hematomi, da niso notranji, da se bo počasi uredilo. Prvi tedni so bili težki, ves čas sva ga opazovala, če se razvija normalno, če je kaj nenavadnega.

Kristijan je bil tak buhteljček, ko je bil majhen, potem pa je kar nenadoma shujšal, ni bil visok, nič mi ni bil podoben. Ličnice je imel po Mojci, oči je imel ogromne. Ko je bil Aleksander še manjši, sem v njem videl Kristijanove poteze, zdaj niti ne. Aleks ima Orianin pogled, Orianine oči, nos, usta, čeljust pa malo po meni. Moj nos, usta in čeljust vedno prevladajo pri mojih fantih.

MAMA, 1970

Mama se je leta ’70 vrnila v Slovenijo in naznanila, da bo starost preživela na slovenski obali. Skupaj z njenim partnerjem Giuglijem sta si v Portorožu zgradila hišo, na kredit. Giuglijo, mali industrijalec, imel je nekaj deset zaposlenih, genij za mehaniko. Vse mehanske dele za stroje je izdeloval sam.

Nameravala je zaslužiti s tem, da bi oddajala sobe. Naredila je hišo s tremi sobami in tremi kopalnicami. Polna je bila načrtov, kot zmeraj, mama. In še vedno strastna gamblerica. Našla sta se s tem Giuglijem, če ne drugega, ju je povezovala strast do rulete.

Cele noči je bil na ruleti. Posvojil je sistem, da toliko časa staviš na eno samo barvo, dokler ne dobiš. Staviš na rdečo, se ustavi na črni, staviš na rdečo, spet na rdečo in vsakič podvajaš – in enkrat se ustavi na rdeči. Enkrat že.

To je naučil tudi mojo mamo. To je navdih za mojo Trinajstico.

Zato sem jo napisal. Nikoli ni videla filma. Mislim, da bi ji bil všeč.

• •

Pravzaprav me je samo enkrat videla na odru, mama. In to prav v Kopru, v starem teatru. Kako lepo se je prav takrat vse zložilo. Mislim, da kaj takega nisem doživel v vsej moji karieri. Lože so bile polne ljudi.

Igrali smo Kleista, Razbiti vrč.

Igrali smo, mater, kako smo igrali, to se zgodi redko, ko se zliješ s temperaturo publike, ko gre za eno samo valovanje, med igralci in ljudmi v dvorani, ko se cela dvorana odziva, čutiš jo, publiko, slišiš dihanje, ne vem, s katerimi čutili zaznavaš, ampak veš, da si noter, veš, da sledijo, da so pripeti na vsak tvoj gib.

Na poklonu je na oder zletelo na stotine nageljnov. Leteli so nam, igralcem, pred noge.

Mama je sedela v prvi vrsti skupaj z Giuglijem. Njen obraz je bil ožarjen. Prvič je videla svojega sina igrati.

Mislim, da je bila kar zadovoljna, da sem se odločil, da grem na Akademijo. Je seveda vprašala, tako kot bi vprašala vsaka mama, ki je vse svoje življenje iskala načine za preživetje, od česa boš pa živel – a v resnici ji je bilo všeč. Vem, da ji je bilo. V sebi je bila umetnica. Odkar vem zase, je nekaj risala in slikala, na stara leta jo je potegnila ta ruleta.

Bil je topel večer, z avtom sem jo šel iskat pred Casino in jo odložil pred njeno hišo v Portorožu.

Videti je bila nekam potlačena.

Ne vem, Boris, čudne občutke imam. A veš, da prvič nisem dobila na ruleti? Čisto nič. Prvič se mi je to zgodilo.

Čez dva dni je umrla.

Bil sem na snemanju Dekamerona, ko je pristopil Franci Zajc.

Boris, moram ti povedat. Klicali so … Tvoja mama je umrla.

Kar spodneslo me je. Za očeta sem izvedel v šoli, za mamo na snemanju.

Do konca snemalnega dne sem moral igrati naprej. Ne spomnim se, kateri prizor je bil. Kaj smešnega, najbrž. Nič se ne spomnim. Nisem pričakoval, da bo odšla kar tako, čez noč.

Po pogrebu smo šli vsi spat v dnevno sobo. Mojca, Kristijan, Giuglijo, njegova vnukinja in jaz. Ulegli smo se in kar naenkrat so začela polkna v kuhinji loputati kot nora. Vstal sem, da bi jih zaprl. Ko sem prišel v kuhinjo, sem videl, da so zaprta. Zunaj nobenega vetra. Leden pot me je oblil. A potem sem si rekel, nič ni. Šel sem v dnevno, Mojca, Giuglijo in njegova vnukinja so s široko odprtimi očmi sedeli na postelji. Nič ni, sem rekel. Okna in polkna so zaprta.

Ulegel sem se nazaj, ko se je spet začelo. Ropot polken, ropotanje posod. Planem pokonci. Saj sem na lastne oči videl, da so polkna zaprta! V vse nas se je naselila groza. Kot na ukaz smo se prijeli za roke in vsi štirje stopali proti kuhinji. Iz kuhinje so se slišali zvoki, kot bi kdo razmetaval ponve, posode, kot bi loputala vratca vseh kuhinjskih omaric hkrati … Jebemti, pa to je konec sveta.

Pridemo v kuhinjo, ropot preneha. Nič. Vse na svojem mestu. Polkna zaprta.

Še danes ne vem, kako naj si to razlagam.

Dan za tem urejamo stvari v mamini hiši, z Mojco sva v kuhinji, Kristijan se igra na tleh pred nama, ko nenadoma skoči pokonci:

Nona, nona, nona …

Kje je …?

Tuki oči, pred mano je.

Njegove oči strmijo v točko v nekje v zraku, oba z Mojco se ozreva v tisto smer, naježil sem se po vsem telesu.

Kaj je Kristijan, kaj vidiš?

Glejta jo, nona, nona je, je ponovil in še vedno nepremično strmel v zrak, nato mu je ustnice spreletel smehljaj.

Zdaj je šla.

Bil je star kake tri leta takrat.

Nenavaden otrok je bil, moj Kristijan. Zaprt vase, tih, a ko mu kaj ni bilo prav, je vzkipel. Kakšna jeza, kakšna moč! Pri sedmih letih je risal tako, kot bi delal fotografije. Pokazal si mu kozarec, zmečkan Mojčin šal, stol, pepelnik, vrabca na okenski polici. Vse je narisal s takšno lahkoto. Kot da se je rodil s tem, jebemti.

Iz lepenke je sestavil helikopter, ki je bil tak, kot jih danes iz plastike dobiš v trgovinah. Helikopter, letalo, ladja.

In najhujše, to ga ni zanimalo. Tisto, kar mu je bilo najlažje, ga ni zanimalo. Zanimala ga je muzika.

Kitara. Vse, česar se je lotil, je sčasoma obvladal do perfekcije.

Že kot tinejdžer je bral parapsihološke knjige, okultne knjige, na polici je imel Crowleyevo Magiko. Kadar ni bil na vajah ali koncertih, je čepel v svoji sobi, ves čas nekaj tuhtal, ustvarjal, študiral, vadil kitaro … Prvo kitaro mu je kupila babica Mara, vse svoje prihranke je zbrala. Charvel Jackson. To kitaro ima zdaj Sebotov mlajši sin, tudi talent za kitaro.

Leta 1985 se je zgodila Miladojka Youneed. Udarilo je kot komet, čez noč. Mala revolucija na naši glasbeni sceni. Kdorkoli je to slišal, ni mogel verjeti, da je narejeno pri nas. Ni bil ne punk, ne jazz, ne funk, ampak vse skupaj, popolnoma nov zvok, vsak, ki jih je prvič slišal, je bil šokiran: Kaj je to? Kaj za vraga je tole? Pop-core acid-metal, oči, je z ironičnim nasmeškom rekel Kris. Ti je zdaj kaj bolj jasno? Ponosen je bil na njihovo muziko, vedel je, da so pred časom, da so dobri.

Prvi koncert Miladojke v Cankarjevem domu je bil senzacija. Vsi, ki so kaj pomenili na glasbeni sceni, so bili tam.

Po koncertu, ko so letele čestitke, je prišel k meni in Mojci skupaj z dekletom. Kratki rdečkasti lasje, plašč do tal, nenavadno dekle, molčeče.

Oči, to je moja punca.

Kako ponosno mi jo je predstavil. Njegov obraz je žarel. Delal sem se, da ne vem, da je to dekle, ki je včasih zvečer prišla k njemu, na skrivaj sta šla v njegovo sobo, odšla je tako, kot je prišla, potihem. Zdaj se je odločil, da je čas, da jo spoznamo. Aina.

Neverjetno sta bila povezana, mislim, da je Aina edino bitje, ki ga je do konca doumela. Za nas je bil … bil je preveč drugje, v drugih svetovih.

Ah, Kristijan moj, sem te zares poznal?

Vem samo, da si v svoji mali sobici bral čudne knjige in poslušal temno, skrivnostno glasbo. In Wagnerja.

Vsakič ko sem vstopil v tvojo sobo in je iz kasetofona donel Wagner, si mi rekel: No, pa povej, oči, a ni to muzika? To je to! Wagner! To je edina prava muzika, taka z jajci. Močna, vseobsegajoča, temačna. V njej je vse!

Kristijan, moj, sem te sploh poznal? Nisem imel dovolj časa. Nisem si ga vzel.

Takrat sem veliko delal, da bi preživeli, kar naprej sem bil okrog. Zgodilo se mi je prav tisto, kar sem si prisegal, da se mi ne bo. Ne meni, ki sem bil prikrajšan za očeta. Jaz bom ves čas z mojim fantom, ves čas bom z mojimi fanti.

DRUŽINA

Ko sta se rodila, Sebastijan in Damijan, sploh niso vedeli, da sta dva.

Babica in doktor sta se med porodom prepirala, mi je rekla Mojca. Babica je trdila, da je še eden, doktor ji ni verjel.

Glej, no, sem ti lepo rekla, da je še eden …

O ti mater, res je še en …

In je potem potegnil še Damijana. Pet minut kasneje kot Sebastijana.

Dobili smo še dva črna divjaka, podobna kot jajce jajcu. Na začetku sem še sam imel težave s tem, kateri je kateri. Mara je šla predčasno v pokoj, da je lahko skrbela zanju. Za svoja nova dvojčka. Marija Sitar, velika ženska. Velika mati, arhetip matere.

• •

Mislim, da je bilo leta ’77, ko sem od Drame dobil stanovanje. Preselili smo se v novo stanovanje na Bratovševi ploščadi. Vstopili smo, bele stene, vse novo, lepo belo, prostorno.

Kar naenkrat je bilo veliko prostora, preveč prostora. Vse nervoze s selitvijo, vsi nesporazumi, vse je odpihnilo proč.

Z Mojco sva se objela. Končno. Najin prvi skupni dom.

Obljubi, Boris, da nam bo tako lepo kot na Martina Krpana 3, je rekla.

Še lepše nam bo tukaj, še lepše …

Morda smo bili v novem stanovanju teden, dva. Z Mojco sva bila v kuhinji, ob najini kavi.

Mulca sta bila sumljivo tiho. Šel sem v njuno sobo.

Stena ob pogradu je bila počečkana in potiskana z rdečimi odtisi otroških rok. Oba dvojčka sta se kradoma obrnila in se zasmejala proti meni, dva moja široka nasmeha sta se mi zarežala v obraz. Na tleh je ležala zmaličena Mojčina rdeča Chanelova šminka. Kupil sem ji jo v Köbenhavnu, to še vem.

Pogrelo me je.

Skočil sem najprej k Sebastijanu, nisem jaz, je rekel, njegove dlani so bile čiste. Potem sem zgrabil Damijana, ves je bil popackan od šminke, dal sem ga na koleno in ga dvakrat po riti … Vmes je kriknil, nekaj tako nenavadnega je bilo, da mi je zastala roka.

Ne butl, pusti me, to je moja koža, je rekel. Moj štiriletni sin. Butl, to je moja koža.

Ko bi lahko popravil tisti trenutek. Bil sem vzkipljiv, to je res, hitro me je zgrabila jeza, tudi hitro prešla. A ko bi lahko spremenil tisti trenutek, ko bi lahko preštel do deset. Nikoli ju nisem udaril. Samo takrat.

Prebelili smo rdeče male dlani po steni, prebelili smo Damijanov prvi slikarski poskus.

Včasih, ko brskam po sebi, se vprašam, se je spomnil tega. Se je kdaj spomnil?

• •

Smo v novem stanovanju, širokem, prostranem, dihamo, pojemo, kričimo, se imamo radi.

Mulca sta neukročena, divja, lovita se po stanovanju, se ruvata.

Naenkrat zaslišim pok, priteče Seba:

Oči, oči, oči, Dajo leži v nezavesti.

Z vso silo je z glavo priletel v betonski nosilni steber. Poklical sem prijatelja zdravnika, nevrofiziologa, pridite takoj! Vmes, ko čakamo doktorja, mu Mojca polaga led na čelo, led se topi, Mojca joče. Otrok leži nepremičen. Jaz stojim tam nepremičen, nemočen. Čas se razvleče, čakamo.

Nisem vedel, koliko jih bo še, takih trenutkov, nisem vedel, kolikokrat se bom počutil, da sem umrl. Umreš lahko večkrat po malem. To sem že rekel in še bom. Vsakič nova mala smrt in še vedno sem živ. Kdo hoče poznati svojo prihodnost? Če bi v tistem trenutku vedel, kaj vse nas še čaka. Dobro je, da ne vemo. To je dobra stran življenja.

Doktor pride, Dajo prihaja k sebi. Doktor ga pregleda, po moje ni nič usodnega, pravi. Bo prišel k sebi.

Kasneje sem se velikokrat spomnil na to. Kaj, če se je takrat zaradi udarca nekaj premaknilo v njegovih možganih. Kaj, če je bilo to takrat.

• •

Cavazzi smo bili pravi jedci.

Mojca je dobro kuhala. Kako je kuhala! S strastjo, z ljubeznijo, si izmišljevala svoje recepte, uporabljala zelišča in začimbe po navdihu, da je vse letelo po zraku. In kako je dišalo v naši kuhinji! Nastajale so pašte, ki bi ji jih zavidali Italijani. Za njoke je bila prava čarovnica, rahli, fini, kar stopili so se v ustih, pa njena parmigiana, melancane, paprika, paradižnik, potresene z začimbami, čez pa parmezan – in v pečico.

Damijan in Sebastijan sta imela to po njej. Malo tudi po meni. Kristijan je imel blazno rad moje rižote. Seba pa tudi kuha. Zadnjič me je presenetil. Naredil je piknik za deset ljudi, pripravil je sedem, osem različnih jedi.

Kadar nisem imel vaj ali predstav, smo imeli polno hišo. Najprej Mojčina kuhinja, potem pa vino in muzika. Prišel je Vlado Kreslin s svojo kitaro, Zoran Predin, pa Peter Ugrin in njegova Stazika … Stazika, blondina, navihana. Nič še nisem rekel o Staziki. Anastazija, najlepša punca v Piranu, imela je petnajst let, ko sem jo prvič srečal. Vsi so noreli za njo, ona pa samosvoja, posebna. Mi je bila všeč, seveda mi je bila, ampak že takrat sem v njej začutil nekaj, kot da bi jo hotel varovati, vse tisto, kar bi morda čutil do mlajše sestre, če bi jo imel. Kdo bi si mislil, da mi bo do konca življenja ostala tako blizu, in sploh, da bo prav njen tip Pero Ugrin postal človek, zaradi katerega sem dojel, kaj v resnici pomeni beseda prijatelj.

Pero, ja. Zelo me je prizadelo, ko je odšel. Neverjeten tip, stoodstotni posluh. Njegova trobenta je jokala. Kakšen zvok je spravil iz nje! Mislim, da je bil eden najboljših trobentačev v Evropi, genij, čisti genij. Zaradi njega sem se še bolj zaljubil v jazz.

Muzika, muzika. Naše stanovanje na Bratovševi je bilo polno glasbe, ob večerih smo muzicirali, prepevali in pili, tudi pili smo, jasno. Mojca je tako rada pela. Imela je lep glas, izjemen posluh, rad sem jo poslušal, ko je pela italijanske šlagerje. Ciganske sva oba rada prepevala. Ljubila je zvok violin, zato, Borči, ker gre violina lahko tako visoko, da se dotakneš angelov in te v naslednjem trenutku povleče najnižje dol, do hudiča, je rekla. Saj, za violino pravijo, da se lahko najbolj približa človeškemu glasu. Pero je najprej študiral violino, potem se je leta ni dotaknil, tak je bil. Enkrat jo je pri njih doma vzel iz omare, ne vem, kdo ga je sprovociral. Kako je igral! Pa saj ne moreš kar tako, stari, brez vaje, sem mu rekel, je to mogoče? Samo igral je, zamaknjeno, vlekel z lokom in izvabljal take zvoke iz nje, da smo samo obmolknili.

• •

Enkrat sem ga usral, imel sem rojstni dan, 38 let, Mojca je naredila torto, pripravila je praznovanje, skupaj s tamalimi so me čakali, da pridem s predstave.

Jaz sem se pa v Drami zapil. Rojstni dan, plačaš en drink, drugi drink. In je šlo.

Domov so me pripeljali, nisem mogel niti hoditi.

Vedel sem, da sem zajebal. Zjutraj, ko sem se izvlekel iz postelje, je torta še vedno stala na mizi.

Ni gojila zamere. A tudi ni molčala. Pogovorila sva se, vse mi je zmetala v obraz.

MOJČIN RAJ, 1978

Lipsenj si je izbrala ona. Boris Kralj je bil kriv.

Krasen tip. Kako rad sem imel tega človeka.

Ti, razmišljava, da bi kupila kakšno staro hiško, sem mu enkrat rekel.

In že se je angažiral na cerkniškem koncu, povprašal okrog, če je kakšen košček zemlje, kakšna stara podrtija, ki bi se jo dalo obnoviti.

Mislim, da sem ravno delal en film, zaslužil sem za eno lado. Dilema: ali kupimo avto ali staro bajto, in potem smo šli pogledat. Na Lipsenj.

Hiška in vrt okrog, vse je bilo v obupnem stanju, vse zaraščeno, polno ropotije.

Nima smisla, sem rekel.

Hočem to imet, Borči, res, to hočem.

Njene oči so postale še bolj poševne in njena brada se je kljubovalno usločila. Nič ji ne bi mogel odreči.

V glavi je že imela sliko našega novega vikenda. Naš mali raj, je rekla. To bo naš mali raj, Borči, je ponovila in me objela. Boš videl, kako bo lepo.

V tistem vikendu kot da se je ponovno sprožila vsa njena kreativnost, dar za lepo, za oblikovanje …

Pa sosedje, kako so se izkazali, ti moji Notranjci. Ivan Petrič s svojo ženo Mileno, dve hiši naprej v hrib Janko Mišič in njegova Danica, pa Zdrave … Ne bi si mogel želeti boljših sosedov.

Dobri kot kruh, vse bi dali. Tamala dva sta imela pet let. Ko smo žagali, oblali, mešali malto, sta spala pri Janku.

Miro Žerjav se je izkazal takrat, res je pomagal. Pomagal je tesati, mešati malto, barvati, vsak vikend smo bili dol. Ko smo se končno vselili in naredili otvoritveni žur, je na še neometano fasado vikenda z velikimi črkami napisal MOJČIN RAJ.

Mojca je bila srečna tam. Tudi dvojčka sta se navezala na ta vikend. V okoliških mulcih sta dobila družbo, drvela sta naokrog na kolesih, kasneje s starim poni ekspresom.

Miro Žerjav, spoznal sem ga, ko smo selili Raca. Takoj mi je bil všeč. Štajerec, dobrovoljen, čuj, čuj, smo ga zajebavali, tiste vrste tip, ki je navajen, da je v središču pozornosti, navajen, da se smejemo njegovim dovtipom, njegovim anekdotam. Če je štafeto prevzel kdo drug, je kar ugasnil, kot bi bil užaljen. Na smeh mi gre, ko pomislim na mojega Žerjava. Klinični psiholog, prakso je delal na neki ugledni kliniki v Stockholmu. Sicer pa športen tip, tenisač, slab na lepe obleke in dobre avtomobile. Krasen fant. Koliko smo ga presrali skupaj.

Čuj, samo midva sva ostala, Boris, mi pravi kdaj.

Ti si moj prijatelj, razumeš. Ti si moj pravi prijatelj. V Umagu si je kupil stanovanje, še vedno nas vabi za vikende.

Čuj, Boris, porta siempre aperta, mi pravi. Vrata so zate zmeraj odprta. Rad te imam. Kot brata te mam rad. Marijano malo za mešiček ugrizni na moj račun, čuj.

• •

Mojca je bila sončen človek, kot so lahko sončni tisti ljudje, ki so šli čez največje bolečine in preživeli. Mislim, da ni bilo človeka, ki jo je srečal, da je ne bi imel v trenutku rad. Vedno so mi govorili, kakšno srečo imam, da imam njo. Res sem imel srečo. Dostikrat sem se tega zavedal, dostikrat pa tudi ne.

Znala se je nasmehniti, da sem se skrčil od nežnosti. Znala se je smejati na glas in prepevati na vse grlo. In včasih je znala stisniti ustnice in takrat sem vedel, da sem jo prizadel. Redko mi je rekla kakšno očitajočo besedo. Samo njene ustnice so ostale zaprte in v njenem pogledu je nekaj ugasnilo. Zame hujše, kot če bi me ozmerjala.

Tiste njene poševne oči, včasih zelene, včasih barve lešnika. Ob morju so dobile drugo barvo. Rada je imela morje, rada je imela ravnice, breze, svojo Belo krajino.

Kadar smo šli v Belo krajino, k njenim, je kar oživela, moja Breza. Konji, cigani, ravnica in zvok violin, to je bila njena duša.

Zato se je tako zaljubila v Cerkniško jezero. Podobna mistika, podoben občutek ravnice, stepe. Zapreš oči in lahko vidiš divje konje, je rekla, ko sva stala na ravnici, tam od Žerovnice naprej, Blata tistemu koncu pravijo domačini.

Glej, Boris, vsakič je drugačno, kot človek. Enkrat zamrznjeno, skrivnostno, potem spet polno vode, ki se preliva čez polja …

Najraje ga je imela poleti, ko je bilo presušeno in se je razkrila njegova notranjost, požiralniki, luknje, ponikalnica, ki teče skozi skrivnostne kotanje in dolbe nenavadne oblike. Bosa sva hodila po mehkem blatu, kot da hodiva po površini lune.

• •

V Mojčinem raju živimo drugo življenje, počasno, uživaško, veliko objemov, sprehodov, veliko brencljev in komarjev. Delo na vrtu, delo okrog hiše, gojila je zelišča, v hiši je vedno dišalo, ko jih je sušila. Kot bi se spet pripeli na zemljo, kot bi spet odkrili naravo. Nekakšno zavetje. Lipsenj je bil naše zavetje.

Mislim, da je šla tako rada tja tudi zato, ker smo bili takrat vsi skupaj, ker nisem delal, nobenih vaj, nobenih predstav, nobenih snemanj, samo midva z našimi divjaki.

V Grahovem je bila Marijana Brecelj, takrat še z Matjažem Vipotnikom, pa obe tamali Ana in Liza, luštni kot cukrčka, ves čas smo se družili, nekaj pekli, pili, ga srali.

Mislim, da je bila Marijana tista, ki naju je prvič peljala k Tončki. Izjemna gospa, bosta videla, nama je rekla, morata jo spoznati.

In sva šla na obisk k Fužinski Tončki, kot so ji rekli v Grahovem. Ker je živela na posestvu, kjer je bila včasih kovačija, v stari hiši ob vodi. Hiša polna mačk. Sredi potoka otoček, na njem hiška za race. Kot v pravljici. Poleg hiše stavba, kjer je imela muzej orožja. Imela je pisalni stroj Arthurja Millerja, ne vem, kako je prišel k njej. Izjemna ženska, ta Tončka. Imela je nenavaden mir v sebi in oči kot spominčice. Lepa gospa, taka ruska lepota. Na fotografiji iz časov, ko je bila partizanka, je videti kot filmska zvezda. Bujni svetli lasje, močne ličnice. Nekaj časa po vojni je celo res igrala, a to ni bilo zanjo, je rekla.

Tudi zate ni, Mojca, je rekla. Odlična igralka bi bila, ampak za igralca ni dovolj samo občutljivost, mora jo znati tudi izključiti, ko je treba. Ti se ne znaš izključiti.

Veliko večerov sva preživela pri Tončki.

Včasih se mi je zdelo, da ji je jasno vse.

Ob postelji je imela Tolstojevo Vojno in mir. Moja biblija, se je nasmehnila. Ko se izgubim, odprem naključno, preberem nekaj stavkov, stran, dve, in se pomirim. Vem, da sem bila tam, da sem bila tudi tam.

Tu sta se ujeli, Mojca in Tončka, v ezoteriki, mistiki.

FILM

Čudno, jaz sem začel na morju, Mojca na filmu. Potem se je vse obrnilo.

Svoj prvi kaskaderski prizor je naredila v filmu Onkraj, ki ga je režiral Jože Gale. Glavno vlogo je imel Ivica Vidović, ki bi moral skočiti iz zasede čez progo in se zavaliti čez, medtem ko prihaja drveči vlak. A je odklonil. Tega pa ne. Preveč nevarno je.

Takrat je bila Mojca asistentka garderobe.

Bom jaz, je rekla.

Si prepričana, nevarno je.

Gale je sprejel, kaj pa naj bi.

In ko sem kasneje gledal posnetek, kako se Mojca pred drvečim vlakom zvali čez progo, sem ostal brez sape. Nisi normalna, sem ji rekel. Mojca, otroka imava, pa greš takole … če bi se slučajno spotaknila, bi te vlak pregazil …

Samo zasmejala se je.

Saj ne bom več, je rekla, a na način, kot bi ji bilo na tihem všeč, da sem se razburil.

Ivica ni hotel, režiser je vztrajal, pa sem rekla, bom pa jaz.

Nikoli ji nisem prišel do dna. Ko sem že mislil, da jo poznam, da poznam vse njene značajske črte, me je presenetila.

Ko sva bila skupaj, nisem kaj dosti posnel.

Avtostop na začetku sedemdesetih, po Jovanovićevem scenariju. Milena in Rac imata glavni vlogi, jaz igram nekega Italijana, nič takega. Potem sem konec sedemdesetih pri Šprajcu nastopil v tistem Krču. Kadarkoli se spomnim tistega filma, me stisne pri srcu. Zaradi Kristijana me stisne.

S Tejo Glažarjevo imava tam tisti seks prizor, dolg seks pač, igralec sem, z goloto nimam problemov.

Nisem pomislil na Krisa. Imel je kakih deset let, ko so Krč predvajali po televiziji. Iz šole je prišel mrk in čuden, ni hotel govoriti z mano. Kasneje sem izvlekel iz njega, kako so se v šoli delali norca iz njega.

Od takrat naprej sem pazil.

• •

Sicer pa me najbolj sprašujejo o komediji To so gadi. Logično, dolgo časa je bil pač najbolj gledan slovenski film, dokler ni prišel Đuro s Kajmakom in marmelado. Ne vem, kaj naj rečem o teh Gadih. Milada Kalezič je naredila dobro rolo. Jaz pa sem bil šofer avtobusa Toni in se bedasto režal, to je pa tudi vse. Jok brate, odpade. Jebemti. Morda sem krivičen.

Ne vem, zakaj, a ne maram gledati tega filma. Sicer pa je čisto v redu komedija. Bevc je hotel po tistem posneti še en film, pa mu niso odobrili. Češ da je to banalna komedija, da to ni nič. Tako je to. Še vedno je isto. Ni dobro, da si komercialno uspešen, ni dobro, da nisi. Komercialo samo zaradi komerciale sem itak preziral.

Poti in stranpoti, tisto je bila v redu zadeva. Vrtela se je po celi Jugi. Po tistem so mi začeli ponujati podobne vloge, pa sem rekel, da se ne grem več. Nobenih inženirjev, direktorjev, nič več.

Hrepenel sem po kompleksni močni vlogi, ki mi bo pisana na kožo. Zato sem si jo napisal sam.

• •

»Ej, doktore, znaš li onu: Pametan čovijek umire kad hoće … a budala kad mora.«

Kormoran, 1986

Zdaj lahko povem, kje sem jo dobil, zgodbo.

Imel sem kolega, delal je na radiu.

Ustavil me je na cesti:

Boris, imaš pet minut. Nekaj te moram vprašati …

Sem že vedel, kaj bo.Vedel sem, da je zaradi alkohola izgubil službo.

Mi lahko posodiš dvesto petdeset tisoč din? Ti bom vrnil, kmalu ti bom vrnil.

To je bilo takrat nekaj okrog dva tisoč mark.

Tri otroke imam, ne morem, sem rekel. Lahko ti dam nekaj. En del.

Ne, ne, zdaj rabim. Vse, takoj. Vrnil ti bom.

Nisem mu dal. Nisem imel.

Teden po tistem sem izvedel, da je naredil samomor. Stisnilo me je, nekaj takega kot občutek krivde.

Zdi se mi, da je bil Kormoran tisti film, ki je bil ključen zame. Vanj sem prelil svoje morje, velik del sebe. V Vrnjački banji sem dobil nagrado za scenarij. V Nišu sem dobil nagrado za vlogo Konstantina. V Pulju je areno dobila Mila Kačič. Nikoli ne bom pozabila, da si mi napisal takšno lepo vlogo, je rekla potem.

Feliks Langus je druga zgodba. Napisal sem si ga in ga tudi sam odigral. Pa se včasih zmotijo, pa napišejo – režija: Boris Cavazza. Tomašiču najbrž ni fino.

Nismo ravno ugodno živeli, takrat. Mojca na radiu ni veliko zaslužila, jaz sem pa dobil ekstra, če sem snemal kakšen film. Ni ravno, da smo živeli slabo. Ampak razkošja ni bilo. Če smo se s familijo odpravili jest ven, je bil to že praznik. Lepo smo se oblekli, se stlačili v avto in se odpeljali. Enkrat, dvakrat na mesec. Sploh, ker nas je bilo toliko. Pet ust.

Takrat se je kupovalo meso in se ga je pakiralo v vrečke, potem pa v zamrzovalno skrinjo. Skrinja je vsakič, ko si jo odprl, imela vonj po zmrznjeni svinjini. Kupovali smo, zamrzovali, vlagali. Zvečer smo kuhali, za prijatelje, prav spomnim se, kako sem presenetil Mojčine sodelavce na radiu in jim naredil ribji brodet. Za prste polizat.

• •

Zadnjič sem v predalu našel intervju z Mojco. Spraševali so jo o meni. Kako je živeti z igralcem, te vrste vprašanja.

Boris ima nekonformni značaj, je rekla. Po svoje je sicer prilagodljiv, a ima to lastnost, da se umakne vase.

Nasploh pa je strpen do ljudi in razume veliko več človeških odstopanj in napak kot kdorkoli, ki ga poznam. To tudi izrazi. Ne prikriva resnice. Včasih jo pove robato in grobo, zato morda koga tudi prizadene. A takšen je. Neposreden. Iskren.

Mojčika, moj najboljši kritik. Točno je videla, če kdaj nisem bil čisto pri stvari. Občutljiva na vsak detajl. Za Georgija v Jovanovićevi Osvoboditvi Skopja je rekla, da sem bil res dober. Tudi v Scapinovih zvijačah sem se ji zdel odličen, je rekla. To je bila res dobra vloga, ena mojih najboljših. Sem tudi tamala dva peljal gledat, bila sta še čisto majhna. Leta 1971 je bila premiera, igrali smo jo še kakšno leto, po nekaj letih smo predstavo spet obnovili in jo začeli igrati leta 1978. Takrat sta Seba in Dajo imela pet let. Seba pravi, da se še spomni.

Sebastijan

Sem sin očeta, ki je frajer. Biti sin Borisa Cavazze v očeh mulcev nekaj pomeni. Odraščamo na Bratovševi ploščadi, betonska džungla, multietnična, vseh slojev, vseh narodnosti. Težko jim je razložit, ja, res je, foter je faca, a vozimo se s staro katrco.

Prvi avto, ki si ga kupi pri petdesetih letih, je katrca. Boris živi asketsko. Dva para kavbojskih škornjev, dva para kavbojk, ena jakna – in en plašč. Ta njegov plašč. Kolikokrat sem slišal zgodbo o plašču. To je bilo edinkrat, da sem začutil, da mu ni čisto vseeno, kaj ima na sebi. Ker ni šlo za to, kar ima na sebi, v resnici. Šlo je za … Šlo je za outsajderstvo. Za občutek, da ne spada ne tja ne sem, da ne ve točno, kam naj se postavi. In se je postavil ob zid. Zid je branik, zid je ščit. Rabiš ga, če imaš tako mehko srce.

Ko pomislim na dom, zavoham kavo. Jutra pri nas doma, tam od sedmih naprej … pa do desetih. Odvisno, kdaj sta morala v službo. Diši po mokka kavi, pripravljeni v kafetjeri, diši po prepečencu. Oče in mama sedita v kuhinji, pijeta kavo, imata čas zase, svojo intimo. Mulci počasi uletavamo, eden po eden, skuštrani, zaspani, še napol v snu, jemljemo prepečenec, ga mažemo z maslom. Intime mame in očeta je konec.

Moj Boris, kako je bil fit. Vsako jutro je ob steni poleg kopalnice delal sklece v stoji na glavi. Naredil je stojo na steno in delal sklece. Petdeset, enainpetdeset, dvainpetdeset … Neverjetno. Če ga ne bi uničila tista operacija na žolčniku, bi bil še bolj fit, kot je zdaj. Boris je traktor. On potrebuje napor, da je miren.

Hladilnik je bil vedno poln. Dobro smo jedli. Boris je bil specialist za ribe in italijansko pašto, mama je bila v kuhinji čarovnica. Sama si je zmišljevala začimbe, dodatke. Njena parmigiana, to je bila poezija.

Na večerje k nam hodijo Zoran Predin, Vlado Kreslin, naš družinski prijatelj Miro Žerjav s familijo, pa Pero Ugrin in Anastazija, pride tudi Marijana Brecelj, včasih se zbere cela igralska druščina … Kreslin igra na kitaro, tudi Boris prime za kitaro, v redu igra, mama poje …

In midva z Dajcem sva zraven, reživa se, gledava, poslušava, gledava obraze tastarih, ki se čedalje bolj mehčajo, oči se jim rosijo, ko pojejo slovenske narodne. Foter poprime za kitaro, Dželem, dželem, to ima rad … Saj pravim, gipsy family.

Za naju, mulca, žur traja do trenutka, ko je treba spat. Kris je pet let starejši od naju, on ima svoj svet. On se ne udeležuje teh večerov, je v svoji sobi.

Kris je bil … Kris je bil čisti genij. Takoj, ko je lahko držal svinčnik v roki, je že risal. In kako je risal! Pri desetih letih je risal sadomazo oblečene amazonke z glavami panteric, s kačami na verigah. Fak. Koliko si star, fant? Deset let? Ko zdaj gledam te risbe, figuralika, kompozicija, vse dela. Noro. Kris je bil vesoljec. Pri dvanajstih je dobil čir na ulkusu, to vse pove. Bral je okultne knjige, rad je gledal operacije, vznemirjalo ga je vse paranormalno. Kot mamo. Nekaj ga je skrbelo, razmišljal je, tuhtal, ves čas je hodil okrog s pogledom, ki ni spadal v ta čas in prostor, za njegovim čelom se je dogajalo marsikaj, za kar nikoli nismo izvedeli.

Spomnim se, ko je Boris gostom ves navdušen kazal helikopter iz lepenke, ki ga je naredil Kris. Bil je videti kot prava maketa helikopterja iz trgovine. Morda je imel dvanajst let, ne več.

Kris je ravno prišel domov, ko je videl, da starši ponosno razkazujejo njegov helikopter. Postavil se je pred Borisa.

A mi lahko daš ta helikopter, prosim?

Boris mu je dal helikopter.

Vzel ga je, ga zmečkal in ga vrgel v smeti.

Si me vprašal, če ga lahko kažeš? Si me morda vprašal? Obrnil se je in šel v svojo sobo.

• •

Boris Cavazza, moj oče. Najprej je zame človek, velik človek, potem moj prijatelj in potem oče. Tako je. Imam pač srečo.

Nikoli ni položil roke na naju. No, takrat, ko je parkrat udaril po riti Dajota, ko sva počečkala steno z mamino šminko. Pa še za tisto se sam še danes krivi. In ja, enkrat mi je prisolil klofuto, imel sem kakih petnajst let, in dobil sem jo upravičeno. Vzel sem mu avto.

Ah, ja, midva z Dajcem sva bila zaveznika. Iste neumnosti so nama šle po glavi, smejala sva se istim stvarem, vse isto. V istem trenutku sva se zbudila sredi noči, petletna mulčka, odtavala proti kopalnici, na vratih trčila z glavami in se polulala po steni. In ne da bi vedela, odtavala nazaj v sobo.

Kaj je tukaj tako mokro? Kaj zamaka, je zjutraj rekla Mojca.

Z Dajotom sva zmeraj imela te ’jackass’ ideje, kaj pa če bi to? Kaj pa če bi se šla boksat in si dala v usta mandarine namesto ščitnikov. In dokler eden ni padel po tleh, nisva nehala. Dokler se mandarina ne splošči, in imaš odkrušen zob in krvav žnabelj, ne veš, da mandarina ne ubrani udarcev. Probati je treba. Tako je bilo tudi s tisto šminko in počečkano steno. Mislim, da je Boris tisto šminko Mojci prinesel iz Köbenhavna. Chanel, Dior, se ne spomnim več. Tega pri nas takrat nisi mogel dobiti. Bila je Dajotova ideja, jasno. Kaj pa je to? Glej, barvica. In sva vzela šminko in začela risati po steni. Dajc si je namazal dlani in flop, na steno. Super nama je zgledalo. Male rdeče rokice, vmes pa črte in krogi. Najina prva skupna freska.

Sicer pa smo se pogovarjali. Kar naprej smo se pogovarjali. Zdaj se bomo pa usedli za mizo … in »smo se usedli«, kar naprej smo sedali, da bi »se pogovorili« … včasih bi raje videl, da bi zarjovel, mi eno primazal, pa bi bilo vsega konec. Ko sva zajebala, sva vedela, da sva zajebala. Zakaj se moramo še pogovarjati.

Hočem reči, moj Boris, znal je biti strog, a se je bal biti strog, vedno je prej poskusil z besedo. Mama je prej vzkipela. Daj, reči jima vendar kaj, Boris. In se je smehljal. Zdaj pa dost, je rekel. Njegova čeljust se je izprožila, strogo, a njegove oči so se še zmeraj smehljale. Moj foter je dobričina. Moj foter je eno samo veliko srce.

Edino, kar bi mu lahko kdaj očital, pa mu ne morem, ker je to, da si je preveč očital že sam sebi, je to da si je kdaj privoščil pijanske eskapade. Vedno v družbi. So ga pač srali. So se pač imeli fino. So pili, so spili tudi preveč, in je prišel kdaj domov fino nalit. In mami ni bilo prav. In je zjutraj prinesel rože in se pokoril en teden. Mislim, ja, tudi tega je bilo. In ko sem videl, kako mu je bilo težko, češ, zajebal sem, jebiga, zapil sem se, odneslo me je … Kako je to minorno v primerjavi z vsem, kar nam je dal. Dal nam je ljubezen, varnost, postavil nam je meje, dal mi je vzgled.

Mojca pa … je bila čudež. Ni človeka, ki mi o njej ne bi rekel, kako čudovita ženska je bila, tvoja mama. V sebi je nosila to bolečino, to družinsko travmo, ne samo to, da je pri treh letih izginil oče, tudi tisti nasilni izgon iz njihove vile je pustil posledice, pa izguba brata, ki so ga dali v norišnico …

Stric Marko je kolateralna škoda tega šoka. Bil je nervozen tip, to pa je bilo tudi vse. A ni bilo vprašanje, ni bilo možnosti odločitve, Marko gre v posebno šolo. Tako so določili. Marija, naša babi Mara, ni mogla nič, vse je poskušala. V glavnem, razjebali so familijo. Mamino familijo so kompletno zjebali.

Enkrat se je mama zjokala pred nama.

Nekega dne bo pravica prišla na dan, je rekla.

Barbara Hieng Samobor mi je zadnjič po premieri Razodetij rekla: Veš, Sebastijan, veliko Borisa je v tebi, ampak imaš nekaj, česar Boris nima. Mojco. V tebi sta Boris in Mojca skupaj.

In je res.

Mojca je ne glede na težko zgodbo gledala na svet zaupljivo, naivno, verjela je v dobro v vsakem človeku.

Jaz pa tudi. In sem se opekel stokrat, ampak tak sem. Tako je, tak sem. Drugače ne znam.

Ne bom pozabil momenta, ko sva z mamo sedela za mizo v kuhinji. Kar nenadoma se je zastrmela vame in mi rekla. Spoštuj ženske, Sebastijan. Obljubi mi, da boš vedno spoštoval ženske.

• •

Vsaka ekskurzija na morje je bila ,road trip’. To je bilo videti tako: bela stoenka, comfort, naložena do vrha. Pet ljudi in prtljage za pet ljudi. Tiste istrske dolge ozke ceste, nikogar nikjer, vročina, foter navija UB40.

Hodili smo na Pašman, kasneje v Medulin. Na Pašmanu smo kampirali na vrtu nekih družinskih znancev. Dve familiji. Cavazzi in Žerjavi – Miro, Neva in njun sin Andrej.

Ja, mislim, da je bilo na Pašmanu, ker smo imeli vsi kopalke.

Starši so bili lepo veseli, verjetno vsi na bevandi. Boris je imel črtaste kopalke, ves čas si jih je vihal, pri trebuhu navzdol, in pri stegnih navzgor, najbrž, da bi ostalo čim manj bele kože tam, kjer pač ni treba, da je. In je priletel s temi zavihanimi kopalkami, dobre volje, z vencem iz česna, pokleknil pred Mojco in zrecitiral monolog … Da ne boš mislila, da sem vampir, da ti pijem kri, jaz te imam res rad, res te imam rad, Mojčka moja …

Mislim, da sta imela Boris in Mojca to … neverjetno potrpljenje, razumevanje in ljubezen drug do drugega. Saj je kdaj počilo, saj je padla ven, pa sta se spričkala. A kakšna vez je to bila. Kakšna ljubezen.

MUKE PO MATEJU, 1975

Greš kot ovca pod nož, je rad rekel Janko Mišič iz Lipsenja. Krava čuti, prašič čuti, zajček čuti. Ovca je mirna, ovca ne čuti, kaj jo čaka.

Človek pa. A si ne verjame.

Smrt, male smrti, drobne smrti. Umiral sem na odru, včasih vsak večer zapored, umiral sem na filmu, male smrti, z vsako gre en kos mene, in čudno, z vsako smrtjo me je več.

Muke po Mati. Muke po Mateju. Ah, ta Lordan Zafranović, norec, mračnjak, fen Viscontija. Eden bolj genialnih tipov, ki sem jih kdaj spoznal.

Takrat sem še enkrat skoraj umrl. Še enkrat sem bil blizu, nisem videl tunela, nisem videl svetlobe, a vohal sem jo, konkretno, smrt, omedlevico, ko toneš, ko se potapljaš, ni ti fino, ker veš, da še ni čas, a si nemočen, tako kot otrok, ki blede v vročici. Na snemanju filma o boksarju sem bil tam.

Snemamo prizor pogreba mojega filmskega brata. Stojimo, žalujoči, ob odprtem grobu. Postane mi slabo. Občutek, da padam.

Ne bo šlo, pravim.

Nemoj se tako uživljavati, to je samo film, pravi moja filmska žena Božidarka Frajt.

Slabo mi je, ponovim. Usta imam suha, pred očmi se rišejo mavrični krogi. Padam.

Padel sem v odprt grob, na krsto svojega brata.

Potegnejo me iz groba, me položijo na klop. Menda je bila panika. Moj film je pretrgan.

Okoliški kmet mi vliva v usta zdravilo, domačo rakijo. Bruhnem in spet padem v nezavest.

Branko Lustig, ki takrat še ni vedel, da bo produciral Schindlerjev seznam in Gladiatorja, je najbolj priseben.

Hitro! To ni šala. V bolnico, takoj. Položijo me v njegovega mercedeza, odpeljejo v Split, v civilno bolnico.

Ko se zavem, ležim zraven tipa, ki ima kesonsko bolezen, potapljač. Ob moji postelji slišim glas medicinske sestre: Koga možemo obavijestiti u slučaju smrti?

Ni namenjeno njemu, namenjeno je meni. Hočem nekaj reči, ne morem premakniti ust.

Lustig pride nazaj.

Prebacičemo ga u drugu vojnu bolnicu, predstojnik klinike je njegov prijatelj, pove. Če kdo, bo on uredil.

Nič ne komentiram. Ne govorim, samo slišim, oddaljene glasove, udušene. To je torej to, mi gre po glavi. To je torej odhajanje.

V bolnici ostanem več kot dva meseca, vsake toliko časa se zavem. Okrog mene polno doktorjev, preiskave, ne vedo, kaj se dogaja.

Primarij predstojnik vojne bolnice pride do mene.

Ne bi vam smel tega reči, ampak po mojem mnenju imate obstrukcijski hepatitis, a na konziliju nismo enotnega mnenja. Sam ne morem nič. Če imate možnost, pojdite v Ljubljano.

Po petinsedemdesetih dneh ležanja me odpeljejo v Ljubljano, iskat me prideta prijatelja, zdaj že pokojni Jože Lokar, psihiater, in Valentin Janko, nevrofiziolog, in me odpeljeta na Japljevo.

Dobro, da ste se odločili, da pridete v Ljubljano, še petnajst dni bi vam dal, potem bi umrli, pravi primarij.

Operirali so me. Izkazalo se je, da je imel predstojnik vojne bolnice prav.

Bil je kamen v žolčniku, ki je obstruiral, žolč se je razlil po telesu.

Bil sem rumen kot pravoslavna ikona. A ker se je dogajalo poleti, tega niso takoj opazili.

Naslednji dan, sepsa.

Rana je ostala odprta, niso mi je še smeli zašiti … Po šestih mesecih nadaljujemo snemanje. Karpo se s kamero izogiba moji odprti rani. Za humorjem, ironijo skriva občutljivo dušo, kot mimoza. Videl sem ga, kako se je ustrašil zame, kako je ravnal z mano, previdno, kot da sem dragocen porcelanast konj.

Muke po Mati. Zajeban film. Črn film. Včasih se vprašam, če se črnina na filmu kdaj naseli tudi v tiste okrog njega. Tiste, ki ga delamo. Tiste, ki ga gledajo.

Sem pristaniški delavec v Splitu, ki začne boksati. Spet boks.

Dobili smo nagrado kritikov v Pulju, dobro so ga sprejeli v Italiji.

Sploh na festivalu v Taormini, na Siciliji, je bilo burno.

Po projekciji filma z Lordanom stojiva na odru, pod nama poln amfiteater, arena je bučala. Ker sem znal italijansko, sem si dal duška.

Saluti dalla Jugoslavia … In v občinstvu je završalo.

… a la carissima Sicilia … Ljudje so ponoreli.

Zanimivo, da se jih je film tako dotaknil, občinstvo je bilo navdušeno, kritike odlične.

A na tiskovki so nas začeli napadati levičarji, sploh novinarji L’Unita. Napad so argumentirali s tem, da se takšne morbidne stvari v socialistični državi, kakršna je Jugoslavija, ki jo imajo vendar za eno bolj naprednih socialističnih držav, ne morejo dogajati. Zafranović ni govoril italijansko.

Šta kažu, šta kažu, je rekel.

Očitajo ti, da si levico predstavil negativno, sem mu prevedel.

Nek idu u kurac. To je bil odgovor.

In potem so spraševali: Cosa ha detto signor Zafranović?

Naj jim rečem – signor Zafranović je rekel, idite u kurac.

Nekaj sem si izmišljeval in štrikal …

Zafranović se ne strinja, sem končno povedal v italijanščini.

Kako sva se režala po tistem.

Cela najina pot na festival je bila absurd.

Z letalom priletiva v Catanio, ponoči.

Ajmo mi spavat, Cavazza. Vzela sva si sobo v bližnjem hotelu in zanjo plačala sto tisoč lir, ogromno denarja takrat. Oba sva preklinjala.

Naslednje jutro si vzameva taksi do hotela, kjer naj bi bila nastanjena kot gosta festivala.

Taksi nas vozi, vozi, vozimo se slabo uro. Račun: sto tisoč lir.

Ko se pripeljeva pred hotel, vidiva, da je nedaleč stran od najinega prvega hotela. Deset minut z avtom.

Na recepciji hotela nov šok. Pravijo, da sva prišla tri dni prezgodaj.

Ni mogoče, rečem.

Žal, gospoda, Jadran film vam je rezerviral tri noči, ampak čez tri dni.

Šta kaže, vpraša Zafranović. Da smo tri dni prezgodaj, pravim.

Da morava sama plačat hotel za tri noči. Cene pa astronomske. Porabila sva ves denar.

Kaži ti njemu, da smo mi, ovaj, sirotinje iz Jugoslavije. Da nemamo para.

Receptor je razumel, za kaj gre in nekako smo se zmenili, da nam da za pol penzion. Torej ostaneva za zmerno ceno, ampak hrana ni vključena.

Hotel pa fantazija, sploh za sirotinje iz Juge.

V suito si prišel samo z liftom.

Pogledava skozi okno. Čudovit bazen. Greva v bazen, stari. Slečeva se, si ovijeva brisače okrog pasu, se peljeva dol.

Vrata se ne odprejo.

Jebemti, pa saj ni mogoče. Začnem udarjati po vratih, nič se ne sliši. Začneva kričati.

Aiuto, aiuto …

Daj ti, Cavazza, ti znaš jezik. Zovi upomoć.

Aprite la porta, aprite la porta … sem kričal. Začenja naju grabiti panika.

Od zadaj zaslišiva glas: La porta e aperta, signori.

Vrata so bila odprta na drugi strani.

Sramota na sramoto.

Naslednje jutro greva na zajtrk. In ker sva večino denarja porabila za prejšnjo noč v hotelu, pa za taksi, Zafranović zabiča:

Ne, Boris, to se vse plača. Naročila bova dva espressa in to je to.

Sediva pri prazni mizi, žuliva vsak svojo kavo.

Pride natakar: Kaj je, gospoda, a nista lačna?

Niti ne, sem rekel.

No, če bosta hotela, tam je švedska miza, postrezita si. Zajtrk je vključen v ceno sobe, je pomenljivo poudaril. Prav butasto sem se zastrmel vanj. Po njegovem pogledu sem vedel, da ve. Da se nama posmehuje. Spet sem zaslišal v glavi – barbari, barbari. Jebote, temu ne bom mogel pobegniti. Niti takrat ne, ko pridem na ugleden festival predstavljat svoj film.

Z Zafranovićem se zaženeva do hladnega bifeja, vse izropano. Naloživa si kruh, ostanke mortadele, kumarice, olive, kar je pač ostalo. Natakar mimo z vozičkom pripelje še ostanke peciva, sladic, pomenljivo naju pogleda in z vljudnim nasmeškom reče: Bosta morda še sladico, gospoda?

Pustil nama je pol torte. Zmazala sva jo v trenutku, gospoda.

STRAST

Sprašujem se, če sem strasten človek. Jaz, Boris Cavazza se sprašujem, če sem strasten človek. In se mi niti ne zdi smešno. Je resno vprašanje, ki so mi ga zastavljali.

Si strasten ali si samo koleričen?

Pol življenja, ma kaj pol, skoraj vse svoje življenje sem se ukvarjal s čustvi. Kako občutiti strast v različnih odtenkih. Strast ljubosumja, strast obsedenosti, strast ubijanja, strast zaničevanja, strast do svobode, do ideje … Je tudi za prezir treba biti strasten? Je strast sploh konstruktivna? V določenem kontekstu je vrednota. Kam je pripeljala strast do Boga in kam je pripeljala strast komunistične ideje?

Morda mi je zato tako ležal Dostojevski.

Dmitrij Karamazov. Prva vloga, ki sem se je lotil po tej metodi. Ravno takrat je Janez Vajevec prišel iz studia Leeja Strassberga v Los Angelesu, pregneten z Metodo z veliko začetnico, kot pridigar, novi mesija igre v dolini Šentflorjanski. Strassberga sem sicer bral že prej, v francoščini, Vajevca nisem mogel dolgo poslušati.

Ej, Janez, te teoretične razlage mi ne pomenijo kaj dosti, hočem prakso.

Vedno mi je šlo na kurac analiziranje stvari. Če sem kaj, sem empirik. Stvari hočem poskusiti, zavohati, začutiti. Tako sva v Židovski ulici začela svoje seanse. Leto 1982 je leto, ko sem prvič zares vstopil v Dostojevskega. Odprla so se vrata.

Usedel sem se … on me je vodil.

Uf, kakšna pot je to. Še zdaj se spomnim, kot bi bilo včeraj.

Daj, zdaj pa pojdi petnajst, šestnajst let nazaj, pojdi še dlje v preteklost, v otroštvo. Otroštvo je najbolj hvaležen material. Vse krivice, bolečine, izgube, ponižanja, vse to je najbolj hvaležen material, je rekel.

Tega sem imel na pretek. Vajevec ni vedel.

Postavi se … Si že tam? Zamisli si, kako je bilo takrat. Začuti atmosfero, vonj, tudi če ne začutiš, naj ti dela domišljija … Mogoče je bilo res tako. Morda ni bilo, ampak ti tako čutiš zdaj. Uporabi to, srkaj, čuti, poslušaj, vohaj.

Je zadušljivo? Je vroče, kakšni ljudje so tam, kakšen je ta prostor, kakšen je parket v sobi, je gladek, zdrsan? Poglej na stene, kaj visi tam? Obnovi ta prostor v svoji domišljiji, zavohaj zrak, koliko ljudi je v prostoru, slišiš … poslušaj! Poglej se, kakšen si? Si znojen, si umazan, te kaj boli, od kod kri na komolcu, od kod umazana stopala?

In nenadoma sem bruhnil v tak jok, jokal sem, da se nisem mogel ustaviti.

Ko prideš do te točke, ko začneš hlipati, kot bi se ti utrgal en kos od znotraj, ko pleksus solaris začne drgetati … Takrat spustiš iz sebe glas … In od tega zvoka se ti odpre vse. Jokal sem za popizdit. Dobro je, Boris. Ustavi se. Pomiri se. Zdaj imaš to odprto. In kadar boš rabil, je tam zate. Vsakič se ti bo krajšal čas za to vajo. Vsakič boš rabil manj.

In v najboljši kondiciji sem za ta proces rabil samo trideset sekund.

Seveda sem to uporabljal. Ko se enkrat navadiš, greš v to. Pomembno je, da si popolnoma sproščen. Fizično in metalno. Kako? Samo vaja. Prvič, drugič, tretjič je težko, potem je to tvoje orodje.

Nekaj podobnega je s spominom. Pojdi nazaj, čuti, vohaj, morda je bilo res tako, morda ni bilo, komu mar.

Sebastijan

Zdaj vidim, kaj res pomeni to, kar mi je večkrat rekel. Težko je biti igralec. Seba, res premisli.

Obljubi, da boš premislil. Saj veš, kako smo živeli.

Čudno, dobival je nagrade, Borštnike, Sterijine, konec osemdesetih Prešernovo, a pravih ponudb za film ni bilo.

Zato si je Feliksa Langusa napisal zase. Moral si je napisati vlogo, da je lahko spet zares igral. Bila sva najstnika, ampak vsakič, ko je kaj napisal, nama je dal za prebrat. Napisal je tri genialne scenarije. Langus, Trinajstica, Kormoran.

In nazadnje Predsednika. Z Dajotom sva umirala od smeha, ko sva to brala. Genialni štosi. To je najboljše do zdaj, foter, to je najboljše. Predsednik je bila čista satira na takratno politično situacijo. Povoji demokratične republike. Z Langusom je napovedal propad Jugoslavije, napovedal je Logatac, so že tuki, koji če ti kurac delo … napovedal represijo Srbije. Ampak Predsednik, to je bilo res genialno.

Navdihoval se je v italijanski literaturi, v filmih, muziki, Lucio Dalla, Francesco di Gregori, Paulo Conte, Sordi, Antonioni, Fellini …

A pri snemanju Predsednika se je že začelo, Mojca, Kris. Boris ni zmogel. Zakaj se filmu reče sedma umetnost – ker pač vključuje vse umetnosti.

In tukaj niso delovali ne kostumi ne maska in ta film je bil fiasko, ki se mu je zgodil v trenutku, ko se nam je razpadala družina. Kris v bolnici, mama v zadnjem stadiju raka.

A če ga zdaj pogledaš, je ta film še vedno aktualen, še vedno nam govori. In zato vem, česa je sposoben moj foter.

ODHAJANJE, 1991

Kozarec. S tistim kozarcem se je vse začelo.

Na Sveti gori sem ga kupil, za šnops, z debelim dnom, ko ga frcneš, sploh ne pade.

Z Mojco sva sedela v kuhinji za mizo, govorila sva, ne vem, o čem že, nič takega … Kozarec je bil na kuhinjskem pultu. Kar naenkrat sva se oba obrnila proti kozarcu: kozarec se je dvignil, visoko, lebdel v zraku – in padel nazaj na pult. Pok. Ni se razbil.

Prepadeno sva se spogledala.

Po tistem nisem vedel, kaj naj si mislim, premočno je bilo.

Ni razlage. Nakar te popade nekakšen nedoločen občutek. Kaj pa zdaj? To nekaj pomeni. Kaj pomeni? Če ti gre kozarec pred tvojimi očmi navzgor, do višine oči, in se potem obrne in pade na mizo.

Obsedela sva brez besed in se gledala.

Ona je spregovorila prva. Počasi, tiho:

To je znak. Boris, to je znak.

Kakšen? sem rekel.

Ne vem, bova videla, je rekla. Upajva, da bo kaj dobrega.

Nikoli pred tem nisem verjel v te stvari. Mislil sem si, da si ljudje tako zelo želijo, da bi nekaj videli, pa potem vidijo. Množična hipnoza, nekaj takega. Menda se temu reče levitacija.

Tega se spomnim, kot bi bilo včeraj. V stanovanju na Bratovševi ploščadi, vse mizanscene. Mojca je sedela nasproti mene, pogovarjala sva se … ne vem, o čem, nič takega. Kozarec je bil na kuhinjskem pultu.

Sedela sva za okroglo leseno mizo, ki jo je potem vzel Damijan na vikend na Lispenj, čudno. Kaj vse je izvedela, tista miza, česar nikoli nisem vedel sam.

Mogoče bi mi tista miza vedela več povedati o mojem sinu. Morda bi mi povedala kaj, česar ne bi hotel vedeti.

Morda bi mi o tistem povedale njegove slike, če bi jih znal prebrati.

Oba z Mojco sva vedela, da tisti kozarec nekaj pomeni.

Dajva počakajva, bova videla. Upajva, da bo kaj dobrega.

Kmalu zatem so se začele nesreče.

Šla je k zdravniku in izvedela, da ima raka … kar tako, čez noč. Rak na jajčnikih. Ki se je že razselil. Metastaze povsod po telesu.

KRISTJAN

I try

You try

We try

All try

Reel love

Reel love

Miladojka Youneed, Reel Love (Bloodylon, 1990)

Kristijan se je odpravljal na snemanje videospota z Miladojko. Album Bloodylon. Malo je bil nervozen, ne snemaš videospota vsak dan. Pred ogledalom v predsobi si je šel na hitro čez lase.

A veš, oči, enkrat si mi rekel, da Andres Valdez pravi, da moraš vedno imeti nekaj rdečega na sebi …

Pa je menda res to rekel, sem zamrmral odsotno.

Ja, en rdeč kos, tako, za srečo.

In si je dal gor rdečo majico. Za srečo. Za videospot.

Popoldne je na vrata prišel član benda, Dadi, bobnar. Na snemanju spota v Stari elektrarni so na Kristijana padla vrata.

Vrata.

Hudo je, je rekel. Je že na urgenci.

Oblil me je mrzel pot.

Mojca je že imela raka. Mojci nisem smel povedati.

Nekaj je padlo na Kristijana, sem ji rekel, menda si je zvil nogo.

Stekel sem ven, se usedel v starega rdečega forda … Zunaj se je pripravljalo k nevihti. Vstopim v avto, zaprem vrata, baaam, nenadoma poči zadnja šipa. Skočim iz avta, če so na igrišču kakšni mulci … Igrišče je bilo prazno. Ob avtu ni bilo nobenega kamna. Nenadoma se je ulilo. Ulilo, kot bi se utrgal oblak. Nisem mogel z razbitim avtom. Stekel sem gor, da bi poklical Perota Ugrina. Vedel sem, da bo Pero prišel, če bo le lahko.

Mojca je bila vznemirjena. Čutila je, da nekaj ni v redu.

Razneslo mi je šipo. Poklical bom Perota, da me odpelje v bolnico, sem ji rekel, kot bi bila to najbolj normalna stvar.

Nevihta se je razdivjala. Pero me je že čakal spodaj. Mojega forda sva odmaknila pod streho, da mi ga ne bi zalilo. Nato sva se odpeljala proti bolnici.

Kaj je, Boris, menda ni kaj hudega?

Ne vem. Ne vem, kaj je.

Prišla sva v Klinični center. Hvaležen sem mu, da je bil takrat z mano. Komaj sem se držal na nogah.

Kristijan je bil že v bolnici. Nevrokirurg me je čakal. Po njegovem obrazu sem videl, da ne bo nič dobrega.

Vaš sin je padel v jašek, ima pet hematomov. Vrata, ki so padla nanj, so ga potisnila v betonski jašek pet metrov globoko.

Začel sem se tresti kot šiba na vodi.

Nismo ga še slikali, ne vemo, kaj je s hrbtenico.

Kaj to pomeni? sem rekel, moj glas je bil šibak.

Tetraplegik?

Ne vemo še.

Stal sem v praznem prostoru.

Edina misel v moji glavi, kako povedati Mojci.

Kako povedati Mojci, edina misel, s katero sem se ukvarjal, da nisem zblaznel kar tam v bolnišnici. Moram biti močen, močen, zaradi nje, zaradi tamalih.

Ko sem prišel domov, sem si nadel brezbrižen izraz. A je čutila, da nekaj ni v redu. Hotela je k njemu v bolnico. Ves čas me je spraševala, kaj je. Malo bolj komplicirani zlom ima, sem ji rekel, in nisem vedel, če bom zdržal, ne da bi se sesul.

Zakaj ne moreva k njemu?

Ne moreva pač. Ne smemo k njemu, ima kompliciran zlom, sem ponavljal kot mašina.

Čez nekaj dni sem ji moral povedati.

Saj sem slutila, je rekla in stisnila ustnice. Ni jokala. Pogledala me je.

Kaj se dogaja z nami, Boris. Kaj se dogaja?

Strah me je.

Objel sem jo, dolgo sem jo držal objeto, njeno shujšano, od raka izmučeno telo. Takrat je malo manjkalo, da se nisem sam zlomil. Zatulil bi, tako me je bolelo. Stiskal sem jo k sebi, Mojčika, boš videla, zdržali bomo. Vse bo še okej.

Potem sva ga začela obiskovati. Ležal je tam, najin sin, nepremičen, drugačen, ves zabuhel, priklopljen na vse te cevke.

Kje je zdaj, sva se spraševala. Kje potuje, kaj se dogaja z njegovimi možgani?

V komi je bil štirideset dni. Skoraj vsak dan sem sedel ob njem. Prve dni je bilo najbolj strašno, potem se, čudno, navadiš na bolečino. In hodiš tja in upaš. Kar upaš.

Poznate metodo, ko jih prebujajo iz kome z glasbo, sem vprašal doktorico.

Poznamo, vi kar dajte, nimamo nič proti.

Dal sem mu slušalke in mu vrtel glasbo. Najprej njegovo Miladojko. Potem pa blues. In klasiko.

Lepega dne se je zbudil iz kome. Ni vedel, da je vmes poslušal glasbo. Prepoznal je mene, Mojco, Dajota in Sebota, nikogar drugega. In prepoznal je svojo punco Aino. Aina, kakšno bitje. Vsak dan je bila pri njem, celo leto, vsak dan je sedela ob njegovi postelji, ga držala za roko, mu govorila, mislim, to je bila taka povezanost, to je bilo nekaj, česar ne prej ne potem še nisem videl.

Ko se je prebudil, ni vedel, kaj se mu je zgodilo. Takrat se prekine nekaj v možganih, spomin se briše. Mogoče je to dobro, da se izbriše ta trenutek nesreče. Če bi se vsega spomnil, bi še enkrat trpel.

Najprej ni govoril. Potem je začel spuščati nenavadne glasove. Nisem vedel, kaj govori. To je trajalo enajst mesecev. Vsak dan sem upal, da bo šlo na bolje. Vsak dan sem upal, da se bom zjutraj zbudil in da mi bodo na onkološkem rekli, metastaze so izginile, in potem bom tekel h Kristijanu – in mi bodo rekli – zgodil se je čudež. Vsak dan sem prosil za čudež, hodil sem v cerkev Sv. Petra pri Kliničnem centru, molil sem, jokal sem in prosil.

Vse bi naredil, v vse bi verjel. Bog je bil tiho.

Začel se je pekel.

Če je kaj podobnega peklu, je bilo tisto, kar smo doživljali leta ’91. Razpadala nam je država, razpadal je svet, ki sem ga poznal.

Kaj sem razmišljal, takrat? Ne vem, ne morem se spomniti, morda je boljše, da se ne spomnim. Vse je bilo sivo, z drobnimi trenutki, ko se oprimeš upanja, da se držiš nad vodo. Nekaj delaš, a v resnici je megla, gosta megla nad tabo, nad familijo. Vedno ista vprašanja. Zakaj? Vedno ista vprašanja v Mojčinih očeh. Zakaj jaz? Zakaj najin sin, Boris? Zakaj? Mar naša družina ni dovolj trpela? Nisi ti že dovolj trpel? Kaj se nam dogaja?

In potem te spet zalije val, saj bo, saj bo šlo, nekaj se bo zgodilo, saj ne moremo tako. Spet upaš. In spet padeš. Potem ne zmoreš več in si samo še mašina, ki hodi iz ene bolnice v drugo. Najprej h Kristijanu, potem pa čez dvorišče k Mojci na onkološko.

Kristijanu sem povedal, da je igral kitaro pri Miladojki.

Zelo dobro si jo igral, veš. Zelo zelo dobro. Saj veš, ne, Miladojka Youneed?

Odkimal je.

In potem mi je hotel nekaj povedati. Sklonil sem se bliže k njemu. Mu bral iz ustnic.

Hookerja bi, je rekel. Hookerja.

Blues. Prinesel sem mu Hookerja. Prinesel sem mu klasiko. Wagnerja. To mu je bilo všeč.

Počasi se je začel spominjati. Da je igral kitaro. Tega, kaj se mu je zgodilo, se ni spomnil. Začel me je spraševati, kdaj bom spet igral kitaro, oči?

Kmalu, kmalu. Takoj po operaciji, sem mu rekel. Vsakič ko sem prišel k njemu, me je to vprašal.

Potem smo ga poskušali spraviti k zavesti, da bi se česa res spomnil. Ne vem, če se je sploh česa zavedal. Roke mu niso več delale.

Spomnil sem ga na našega soseda na Lipsenju. Na Janka Mišiča, električarja, štoserja iz Puščave. Začel se je smejati. Prvič po nesreči sem ga videl kako se smeji.

Ne vem, kako sta vse to sprejemala tamala dva. Preveč dela smo imeli sami s sabo. V šoli sta zavozila, a jaz nisem zmogel še tega.

Bil je lep aprilski dan. Celo popoldne smo bili pri njem. Njegova Aina, Mojca in jaz. Ura je bila sedem, konec obiskov. Začeli smo se odpravljati.

Ne, je rekel. Ne še. Ostanite še malo, prosim. Prosim.

Z Mojco sva se spogledala.

Morava, konec je obiskov, je rekla Mojca

Pokleknila je ob postelji, ga objela, poljubila.

Saj prideva jutri, saj prideva jutri.

Preden smo šli, nam je rekel:

Obrnite me proti soncu.

Obrnili smo posteljo, da je lahko gledal sonce, ki je zahajalo.

Ob desetih zvečer so nas klicali iz klinike, da je umrl.

Lahko bi vedel, da se nekaj dogaja. Kot da bi čutil, da odhaja. Dolgo sem se grizel zaradi tega, ker nisem bil tam. Da nisem počakal. Prosil nas je, naj ostanemo.

Bil je 7. april, leta 1991, 22 let je imel.

• •

1991, prekleto leto.

Junij 1991, Mojco nosim po stopnicah v zaklonišče, vojna bo.

Nič ne čutim.

Jesen.

Po televiziji gledam obstreljevanje Vukovarja.

Moje življenje razpada, razpada država, odprla so se vrata pekla.

Sedem mesecev zatem, ko je šel Kristijan, je šla še Mojca. 30. oktobra 1991.

Doma sem bil tri mesece in pil.

So mi govorili, daj, začni delati, ti bo lažje. In sem začel delati, pozabil nisem, a je bilo lažje.

• •

V šoli je bilo vse narobe. Dajo je zabluzil. Začel je piti in ga ni bilo v šolo. Poklicali so me z Aranžerske: Gospod Cavazza, veste, da vaš sin že tri mesece ni prišel v šolo?

Nisem vedel, sem rekel.

In sva se usedla, sem ga prosil, Dajo, spravi se k sebi, vsaj šolo končaj. Gledal je v mizo.

Slišiš, Dajo, vem, da je bilo hudo. Za vse je bilo hudo. Zelo hudo je bilo, ampak si močen, še sam ne veš, kako si močen. Končaj to šolo.

Izgleda, da se ga je dotaknilo.

Tudi Seba je imel težave. Ampak je bil drug karakter, se je nekako izvlekel.

Kavarna Slamič, junij 2010

Včeraj sem bil na predstavitvi knjige Alenke Rebula, velika oseba, velika pesnica. Sem kupil knjigo. Pater Pavel je bil njen sogovornik.

Zakaj Kristusa upodabljamo trpečega na križu? je vprašala. Zakaj malikovanje bolečine, zakaj zavračanje radosti?

Govorili so o tem, da so bili Armenci prvi, ki so upodabljali križ. Prej so za simbol krščanstva uporabljali ribo, šele kasneje se je pojavil križ, na njem pa še Kristus. Na armenskih ikonah se pojavlja križ, brez Kristusa, ovit s cvetjem, sadjem, zelenjem in korenine, ki rastejo navzgor. Simbol radosti. Zakaj torej malikovanje bolečine in smrti? Zakaj za veliko noč opevamo Kristusovo trpljenje? Zakaj ne vstajenja? To je vendar simbol veselja, vstajenje?

Prav ganila me je, Alenka Rebula. Zdaj mi pride na misel samo en verz:

Poišči svoj nahrbtnik in položi tisto vanj, kar te je v otroštvu vedno najbolj radostilo. In to nosi vedno s seboj.

Tiste vrste poezija, ki zdravi. Mila Kačičeva mi je bila vedno blizu. In po dolgem času me je nekaj tako ganilo. Zakaj sem se tega zdaj spomnil?

Kaj naj dam v svoj nahrbtnik?

MOJA MOJCA

Človek zdrži več, kot si misli. Po Kristijanovi smrti se je začela zares boriti, kot levinja. Moja Mojca.

Ne bom vas pustila same, nikakor ne. Ni šans, Boris. Ni šans.

Kljubovalno je izprožila brado, njene oči so bile še bolj poševne na tistem drobnem izžetem obrazu. Kako je bila suha. Imela je štirideset kil in je še kar govorila, zdaj bom šla še na eno operacijo, zdaj bom poskusila to, bom šla k temu, k onemu. Ni se hotela predati.

Kakšna sila je v človeku, da prenese več, kot si kdajkoli misli. Ženske, ki so v vojni izgubile može, sinove, raztrgane od bolečine, a so spoznale novega moškega, dobile nove otroke. Ženske, ženske ste zmožne vsega.

Pol življenja sem bil površen do vas, morda sem še.

In zdaj, Mojca, te nosim v srcu kot neko zajebano ikono, kot boginjo, kot edino žensko v mojem življenju, ki mi je bila v resnici usojena. Ne bi se opravičeval, ampak, Mojca, vem, da nisem bil vedno stoodstoten. Smo delali, nov film, nova igra, smo se ga zapili, me ni bilo … Vse si razumela. Ne spomnim se, o čem, zakaj sva se kregala. Ne spomnim se niti tega, če se sploh sva. Najbrž že. Trije otroci, jaz veliko naokrog, po snemanjih, na gostovanjih. A nikoli mi nisi očitala ničesar … Vidiš, pravim, da se moj spomin spomni samo slabih stvari. Pri tebi ne. Spominjam se samo tega, kako lepo nam je bilo. Tista slika, se spomniš? Leživa v travi, z glavama drug ob drugem, za nama najini trije fantje, Kristijan, Damijan, Sebastijan.

• •

Dolgo časa je bila v komi, dobivala je morfij, ker so bile bolečine nevzdržne.

Kadar se je zavedala, je govorila v raztrganih stavkih. O novi operaciji. O Damijanu, Sebastijanu. O šoli. Naj jima stojim ob strani. Naj ju pazim, saj veš, kako sta posebna, je rekla. Saj veš, kako sta občutljiva, moja fanta.

Nič ne skrbi, sem ji govoril in jo božal, ti boš, Mojčika, lepo zaspala, jaz bom skrbel za Damijana in Sebastijana, ti nič ne skrbi.

Dan, preden je umrla, se je dvignila na komolce, njene oči so bile bolj jasne, kot bi z močjo volje premagala morfij, bolečine. Gledala me je strmo v oči in mi rekla: vse vem. Vse vem, misliš, da ne vem. Kako si si mogel misliti, da nisem čutila?

Težko sem dihal. Kot bi dobila nezemeljsko moč, postavila se je pokonci in v kratkih raztrganih stavkih govorila, kar vrelo je iz nje … Najbolj boleč monolog, kar sem jih slišal v življenju. Spomnila se je vsakega mojega greha, vsakič, ko nisem prišel domov takrat, ko sem rekel, vsakega mojega izleta vstran, vsakič, ko sem jo pustil na cedilu. Nikoli prej mi ni nič očitala, tisto noč mi je povedala vse.

Vse je res, zajebal sem, sem rekel.

Če bi lahko popravil, bi popravil, saj veš … Ampak zdaj bo drugače, vse bo drugače. Saj veš, kako zelo te ljubim. Saj veš, da bomo zmogli.

Še verjameš to, Boris? je še rekla in utonila v omedlevico.

Celo noč sem ležal ob njej in jo objemal.

Umrla je ob dveh popoldne, doma.

Šel sem v sobo k Damijanu in Sebastijanu.

Mame ni več, sem rekel.

Nista jokala. Preveč vsega je bilo v teh dneh. Nekaj časa smo molčali. Nič ni bilo treba reči. V stanovanje se je zalezla čudna moreča tišina.

Damijan je prvi prekinil molk.

Preoblečimo jo v belo obleko, oči, je rekel.

Vedel sem, katero misli. Imela jo je najraje. Kupila sva jo enkrat v Trstu.

Ko jo je pomerila in dala nase, sem ji rekel, da ji jo bom kupil. Da je ta obleka narejena zanjo. Bela iz lanu, skoraj do tal. Zavrtela se je pred mano, se pogledala v ogledalo.

Veš, da je res. To je moja najlepša obleka.

Slekli smo ji pižamo in jo oblekli v tisto belo laneno obleko. Njene drobcene roke, noge. Njene poudarjene ličnice.

V življenju sem videl precej mrtvih. A Mojca je bila tako lepa. Tako nebeško lepa je bila. V tisti obleki je bila videti kot angel. Na obrazu je imela nezemeljski, božanski izraz.

Stali smo ob njej in jo gledali. Nič nismo mogli reči.

Potem sem vzel škarje in ji odstrigel pramen las. Še vedno ga imam, za spomin.

Potem sem se zavedel, da je treba začeti urejati stvari za pogreb. Poklical sem najožje prijatelje.

Izrekali so sožalje, jaz sem stregel vino, vodo, kavo in nisem verjel, nisem še mogel verjeti. Ko so ljudje odšli, sem se ulegel k njej in ležal ob njej celo noč. Poslavljal sem se od moje Mojce.

Drugo jutro sem vstal, dolgo strmel vanjo. Še vedno je bila nezemeljsko lepa, kot bi se ji smehljal cel obraz. Veliko mrličev sem videl, ona ni bila mrtva, nisem je mogel videti kot mrtve. Nisem se mogel posloviti.

Mehanično sem začel klicati. Pogrebni zavod Žale, krsta, upepelitev. Imel sem prakso.

Vidva bodita pri mami, sem rekel fantoma, jaz grem urejat stvari. Kot bi odšel na pošto. Vse se je dogajalo kot v snu, počasi, prazno, čudno. Hodil sem po cesti in nisem vedel, da hodim.

Ne vem, zakaj sem ju pustil sama tam, ni bilo druge možnosti.

Ko sem prišel nazaj, sta mi fanta rekla, da je, ko so jo v krsti nesli dol po stopnicah, padla iz krste, po stopnicah. Ni hotela oditi. Zakaj sta morala to doživeti?

Osemnajst let sta imela.

Leto 1991, prekleto leto.

Zdaj smo pa samo mi trije, sem še enkrat rekel. Objeli smo se molče.

Po tistem sem enkrat sanjal o njej.

Hodila je po brvi, čez potok. Počasi, s sanjskimi koraki, kot v počasnem posnetku. Bila je v beli obleki.

Lepo mi je, Borč, je rekla. Lepo mi je.

Ne vem, če se spomnim katerih sanj, ampak ta podoba … zdaj si jo lahko prikličem pred oči. Kot da je bolj resnična od česarkoli, od vseh spominov. Zaprem oči in jo vidim, kako hodi čez brv in se obrne proti meni.

Sanje so bile tako žive, da sem se takrat zbudil in nisem mogel zaspati. Usedel sem se za najino mizo – in začel pisati. Pesem sem napisal. Kar zletela je iz mene, ne vem, kako, morala je ven.

Let mrtve ptice

Razpela je roke in kar poletela.

Letela je dolgo, tja gor med oblake.

Ožarjena od sonca in nebesnih višin

je neko popoldne za vedno izpuhtela.

Ko vprašal sem jo, kam rada bi šla,

je s prstom kazala: tja gor in do dna,

v ptičjo deželo, iz kletke v prostost,

v ptičjo nirvano, kjer ni več sveta.

Kazalce na uri je na steno pribila,

v slovo zapustila prešeren nasmeh,

iz mojga naročja se nežno izvila,

s trnovim nohtom predrla je meh.

Roka perut je še dolgo mahala,

z lastovko in štorkljo skupaj objeta,

ob drugi popoldne je odfrfotala,

postala je božja, postala je sveta.

Ljudje, če ste božji, ne ubijajte ptice,

mogoče med njimi tud njeno je lice.

Iz albuma šansonov 11 korakov (uglasbili Boris Cavazza, Igor Leonardi, Nino de Gleria)

• •

Od vseh teh 25 let zakona se ne morem spomniti nič. Nič. Kot da bi se razsula ogrlica in bi zdaj iskal kroglice, bisere po svoji glavi. Niti enega prizora ne sestavim.

Ženska, ki sem jo ljubil bolj kot sebe.

Kdo je bila, Mojca?

Sem jo zares poznal?

Kaj bi rekla ona, če bi to brala?

• •

Samo še delal sem. Vrgel sem se v delo. Predavanja na Akademiji, prihajale so nove ponudbe, nove predstave, novi filmi, z vso silo sem lezel pod kožo likom, ki so jih napisali drugi, oživljal sem jih s svojo bolečino, s svojim obupom, s svojim besom, skozi njihova usta sem iztulil svojo bolečino, svojo nemoč, skozi njihove napisane oči sem se izjokal, z njihovimi rokami sem stiskal za vrat, davil, božal, udarjal … Vsak lik na odru je bil priložnost, da pozabim, da vsaj uro, dve, tri na odru ne živim svoje bolečine. Čutil sem, kako utripajo žile papirnatih likov, napolnjene z mojo krvjo, kako stojijo, tečejo, padajo z mojimi mišicami, kako jim bije moje srce.

Kako je že rekel Rade enkrat: Odnijeli su me bolje napisani. To je rekel, ko ni zmogel več razdajanja v teatru. Vem, da se to zgodi, zgodilo se je tudi meni. A zdaj, po tej bolečini, ki se je zavlekla v vsako celico mojega telesa, jih sprejemam z odprtimi rokami, hvaležen sem jim, Stričku Vanji, Stavroginu, Grozdu … Prav te osebe, ki so jih ustvarile obsesije, misli, norosti literarnih genijev, so me rešile. Brez njih ne bi sedel v Platani, pil espressa in pošiljal SMS-a svoji novi ženski.

Ona ve, kdo je in kaj mi je pomenila. Imela je isto ime kot moja pokojna žena in tudi zaradi nje sem se počasi vrnil v življenje. Hvala, Mojca, tudi tebi.

SEBASTIJAN, 1992

Moj sin stoji pred mano in govori svoj prvi monolog. Razredni sovražnik. Njegov prvi sodnik sem. Njegov oče, igralec.

Tremo imam, on pa tudi. Morda se moja trema seli nanj, morda se njegova seli name.

Moj sin, igralec.

Sem videl, da ima tisto. To takoj ugotoviš. Ampak plah je bil. Dolgo čas je bil plah. Tudi v prvem celovečercu Carmen Metoda Pevca, plah in zadržan.

Na odru sem ga prvič videl v osnovnošolski predstavi igralskega krožka. Nastopil je v vlogi fotra. Ne vem več, za kakšno predstavo je šlo. Vem, da je bilo fino. Da sem se smejal.

Konec četrtega letnika na Poljanah je prišel do mene in mi rekel: Oči, jaz sem se odločil, grem na zobozdravstveno. Imel je prijatelja, ki se je odločil, da bo zobozdravnik. On bo tudi. To ga je držalo celo poletje. Kar naenkrat pa je prišel in mi rekel, da se je odločil za Akademijo. Za igro.

Si se res odločil? Si premislil?

Kako je stal tam pred mano, mi strmel v oči, resno, moško. Takrat me je stisnilo. Gledal sem ga in videl sebe.

Potem se je pripravljal na sprejemce. Sam je izbral tekste, sam se je pripravljal, kot bi hotel dokazati, da lahko sam stoji za svojo odločitvijo.

Sedel sem v komisiji na sprejemcih in ga zagledal, kako je prišel noter. Stisnilo me je, me vrglo v drug čas. Jaz stojim na odru in govorim Antonijev monolog. Niti nimam treme. Moj sin stoji tam, isto je, le da je njemu težje.

Vstal sem in šel ven. Da ne bom pristranski.

Zdaj se je naredil, je pravi dec. Ima ameriški način igre, ampak je zrel igralec.

Včeraj sem prišel iz kina, premiera filma Jasmile Žbanić, Na poti. Nikogar ni na premieri, Seba je v Berlinu s filmom, red carpet, te stvari, čudno, v Sloveniji nikogar ne zanima film bosanske režiserke, ki je za Grbavico dobila berlinskega medveda. Zanimiv film, dobra zgodba, aktualna tematika. Tip, ki v povojnem Sarajevu poišče smisel pri skrajnih islamistih, vahabitih. Seba ima stransko vlogo njegovega prijatelja, lastnika sarajevskega kluba, govori pojoče, kot rojen Sarajlija. Dober je. Dober je. Vidim ga, kako se razvija. Zanima me, kaj bo naredil pri Pipanu.

Pipan v Mestnem dela Jovanovićev rimejk sodobnih Karamazovih. Razodetja, obsežen tekst, težek.

Ne moremo pobegniti od Karamazovih, mi, Cavazzi.

DMITRIJ

Kar se zdi razumu sramota, je srcu samo lepota.

Grozno je, da lepota ni samo strašna, ampak tudi skrivnostna stvar. Tu se vrag z bogom bojuje in bojišča so človeška srca.

F. M. Dostojevski: Bratje Karamazovi

Gledam ga, sina, kako za odrom sedi na stopnicah, skrčen od treme. Dela dihalne vaje, dela sklece, se koncentrira. Toliko vaj pozna za sproščanje, diha v pleksus, ki mu drgeta od nemoči. Prvič zares. Tako nebogljen je, tako krhek. Ko bi lahko, bi ga objel, mu rekel, ne rabiš tega dihanja, ne rabiš vaj proti tremi, ne rabiš nič, vstani, zravnaj se in pojdi, ti si Karamazov, ti si Cavazza, ti lahko vse. A ne morem, pustim ga njegovemu ritualu, njegovemu zakrčenemu pleksusu, sam mora to narediti. Vstopamo v dvorano Male drame, moj sin, študent igre, ima prvo veliko vlogo, vlogo, ki jo je igral že njegov foter, vlogo, ki jo je njegov foter ne igral, ampak prežel, premešal s svojimi krivicami, s svojo umazanijo in lepoto, z udarci, z znojem in krvjo.

Dmitrij Karamazov, fino vlogo sem naredil. V tistih redkih trenutkih, ko se nehaš boriti s tekstom – in samo si, ne več napisan, ampak živ lik, me je prešinila bogokletna misel. Da ga je – Mitjo Fjodoroviča Karamazovega – Dostojevski napisal samo zame. Bil sem Dmitrij Fjodorovič Karamazov, čutil sem ga v sebi, nervoznega, razuzdanega, divjega, vročičnega, obsedenega, nasilnega, vse to, a še bolj zbegano mehko dušo, ki tako sovraži tisto temno v sebi, tega »žužka sladostrastja«, ki se kobaca po njem, da se obrača stran od vsega čistega, lepega.

Sin moj, fotra je zaneslo v patos, ampak nikoli prej nisem tako čutil, da je tudi v tebi ta »žužek sladostrastja«, in vsi Karamazovi, kolikor nas je, smo taki; tudi v tebi, angel, živi ta žužek in rodi burje v tvoji krvi.

Tudi če še ne veš, samo spomni se, tudi če še nisi izkusil, samo spomni se.

Moj sin na odru, še pred dobre pol ure skrčen od treme, zdaj prihaja na oder z odločnim korakom, možat in ponosen, in govori besede, ki jih je nekoč govoril njegov oče, ki so jih hoteli govoriti najboljši igralci sveta. Moj sin govori besede, ki jih je napisal največji filozof med literati, človek, uničen od bolečine po smrti svojega sina Alekseja.

Govori jih tako, kot da jih razume, pa čeprav jih jaz sam, kljub razburkanemu življenju, še zdaj ne dojamem scela. In vem, postajam patetičen, ko ga gledam, jaz ki se izogibam sentimentalnosti, ki se izogibam vsemu prenapihnjenemu, jaz, ki sem v trenutku, kadar sem zagledal lepoto, še globlje stopil v blato, da jo poškropim in umažem. Morda ve, moj sin, da me je bilo vedno strah lepote, iskal sem jo, to je res, ne na glas, na skrivaj, a v resnici sem se je zmeraj bal. Bal sem se je, ja, to je križ tistih, ki so bili poniževani, brcani, ki so stali ob mizi in bili hvaležni za mrvice ljubezni. In ko jo zagledaš, misliš, da je nisi vreden. Sebastijan je imel ljubezen, jebemti, koliko ljubezni je imel, saj menda ve. Ni bil poniževan, zbrcan kot njegov oče v njegovih letih, a to še ne pomeni, da ne ve, kaj je bolečina.

Ni mu bilo lahko, kolikokrat me je zasovražil, sin vendar mora vsaj enkrat zasovražiti svojega očeta. Sin se mora upreti svojemu očetu, ga poteptati, ga pustiti za sabo, pravijo. A kako se upreš nekomu, ki ga na skrivaj občuduješ, ker greš po njegovih stopinjah. Stopati po očetovi poti in hkrati paziti, da ne stopiš v njegove stopinje, da se ne izgubiš – bolj ko se trudiš, da bi bil drugačen, da bi našel nov način hoje, da bi začutil svoje trdne korake, bolj te nese točno tja, od česar bežiš. In še podobna sva si, jebemti, zdaj vidim, kako sva si podobna. Lepši je, to je res, ima Mojčine ličnice, moje oči, moj nos, moj nasmeh, oba imata moj nasmeh …

Sedi. Zgrabil bi te Aljoška, in te pritisnil na prsi, a tako, da bi te kar zadušil, kajti na vsem svetu imam … prav zares … prav zares … samo tebe rad.

Hodim in ne vem, ali sem padel v smrad in sramoto ali v svetlobo in radost. Vidiš, tu je zlo, kajti vse na svetu je uganka!

Kolikokrat sem sam ravnal tako, kot »bi me ugriznil strupen pajek«, po Karamazovsko, da bi ranil nekoga, ki sem ga spoštoval, ljubil, ranil, samo zato, da bi ga ranil … Kolikokrat sem ga čutil, žužka v sebi, kaj žužka, stenico, ščurka, ki se utaplja v alkoholu, v divjanju, veseljačenju, pohoti.

In zdaj ga gledam, dvajset let ima, nič se mu še ni zares zgodilo, ni ga še ugriznil strupen pajek, a kot da s temi besedami, ki jih govori, že črta svojo lastno usodo, kot da govori nekaj, kar bo zares prepoznal, doživel šele čez desetletja, moj sin. Nič se mu še ni zgodilo, nedolžen je, čist, dober. Nič se mu ni zgodilo, a zgodilo se mu je vse. Pri osemnajstih je izgubil mamo in brata.

Njegova mama ga nikoli ne bo videla na odru.

Mene je moja videla enkrat. Lahko sem srečen, da je me je videla takrat, na odru malega Koprskega gledališča, kamor so med kriki in ovacijami iz publike leteli rdeči nageljni.

IGRALEC

Kdaj igralec ve, kako igralec ve, kdaj je zares dober? To so vprašanja, ki jih imam najraje. Moji študentje na Akademiji to najraje sprašujejo.

Ve pač, odgovarjam. Z leti se že naučiš, kje je ta meja. Seveda je bistveno, da uživaš v igri. Užitek je nujen. Ampak užitek pride šele takrat, ko obvladaš material. Dokler ga ne, se samo boriš s tekstom. Če se boriš z nečim, nisi sproščen, si v borbi. Podobno kot z boksom. Ko si v ringu sproščen, se začneš boriti zares. Potem je to lahko ples, potem je to lahko balet.

Ko pa se popolnoma sprostiš in začneš igrati … Je to … tisto, kar iščemo, zaradi česar še vedno vztrajamo v tem.

In točno veš, da v Mali Drami ne moreš igrati tako kot na velikem odru. Energetski nivo mora biti isti, samo na malem odru bolj zademfaš. Tako kot ekonom lonec, ki piska. Če ne bi imel pokrova, če bi ga odprl, bi prevrelo čez. Ekonom lonec je pokazatelj, da voda že vre, in ti veš, da vre, ker piska, ker pritiska. Če znaš obvladati ta pritisk, adrenalin, če znaš manipulirati sam s sabo, potem je v redu. Ko pa si mlad in nimaš nadzora nad sabo, se spustiš in uživaš. Uživaš v svojih besedah, v čustvih, takrat misliš, da si dober, pa morda za publiko nisi.

Koliko sem eksperimentiral s tem.

Z Banom sva imela tisti prizor z rezanjem noge v Jančarjevem Velikem briljantnem valčku, režiral je Šedlbauer.

Enkrat se je na vaji postavil predme in mi rekel: Cavazza, kdaj boš ti začel igrati? Mislim, igrati, zares?

To je to. To, kar vidiš, bo tudi na odru, sem rekel. Namerno sem se zminimaliziral, in Doktorja igral od znotraj. Samo stanje.

Nedavno so posnetek predstave predvajali na nacionalki. Poklical me je Vajevec: Sem te gledal na televiziji, zelo filmsko si to speljal, stari.

Sploh prizor, ko mu odrežeš nogo.

Saj vi niste kirurg.

In odvrnem: Vedno sem si želel biti kirurg.

Kje bi mi pa odrezali nogo?

Tukaj.

Mrtvo hladno.

V tej vlogi sem res užival. Je pa delikatna vloga, hitro jo lahko odpelješ v karikaturo, v karikaturo norosti. Takrat sem dobil potrditev, da je norost tudi v popolni mirnosti. Da norost ni nujno ekstravertno kričanje, da se norost dogaja navznoter.

• •

Pri našem poklicu navdih najdeš v sebi. Ti moraš garat, garat, delat, se borit s črkami, s svojimi sencami.

Pri igri je vse že napisano. Z že napisanim se boriš in ga oblikuješ kot glino.

Kiparju to uspe z gnetenjem ali s klesanjem, ti pa gneteš in klešeš po sebi. Brez metaforike, zares, dobesedno, s svojim potom, s svojo krvjo, s svojo norostjo.

Gnesti moraš samega sebe do amena. Lahko se tudi narobe gneteš, zato moraš imeti samonadzor, da si rečeš, grem v napačno smer, treba bo nazaj in od začetka.

Včasih lik takoj zagledam, včasih ga ni od nikoder. Včasih si ga celo izposodim iz življenja in ga obdelam. Poskušam se vcepiti, ja, vcepiti, kot vcepiš cepič v divjo češnjo, v lik, v okoliščine, v odnose. Najprej moraš razčistiti osnovne stvari: od kod prihajam, kam grem, zakaj počnem to, kar počnem. Iz teh okoliščin poskušaš zgraditi odnos z drugimi, z okolico.

So tudi igralci, ki se vloge lotijo predvsem intelektualno. Vsaka vloga je mešanica čustev in intelekta. So igralci, ki spustijo lik skozse, intuitivno. Spet drugi se bojijo pokazati čustva. Ali pa jih odigrajo, kar je najhujše. Pretresenost pokazati z zunanjimi znaki, če jih ne doživiš globoko v sebi … To se čuti, preveč zaigranih čustev sem že videl v teatru.

Kadar si pretresen, si pretresen znotraj sebe. Če sprožiš proces, in če se ti potem zares tresejo roke, je to v redu. Ni pa nujno, da je proces znotraj tako eksploziven navzven. To čutiš, organsko čutiš. Ko se ti nabere slina v grlu in se ti besede lomijo same po sebi.

Če to delaš samo navzven, se to čuti. Vsaj jaz to vidim, kadar sedim v dvorani kot gledalec, to vidim. Kako je že rekel Rac: Ko jih jebe! Če se jaz razdajam, hočem, da se tudi oni, kadar jaz sedim spodaj in jih gledam. Ha. In ima prav. Igralec, ki igra, ni privlačen. Je pa morda odličen govorec.

Kar nekaj sem jih imel v letnikih … Iva Krajnc, Pia Zemljič … in ja, Mojca Fatur … Je mehka, gnetljiva, čarobna. Ko njen lik obliva žalost, je vsa pregnetena z bolečino, ko se njen lik smeje, je v tem smehu lahko ironija, naivnost, sprenevedanje, ima dar za komično, hkrati pa pod njenim humorjem lahko slutiš plasti, luščiš jih drugo za drugo, luščiš do bolečine. Neverjetno paleto ima. To je dar.

Velikokrat sem razmišljal, kolikšen odstotek je talent in koliko se tega lahko priučiš.

Slikar sproti vidi, kaj je naslikal, glasbenik, ki komponira glasbo, jo posluša sproti, nekdo, ki piše, prebere za sabo – sam svoj prvi bralec, poslušalec, gledalec. Prvi feedback. Igralec pa ne. Obstaja samo takrat, ko je na odru. Samo začutiš jo, publiko, to valovanje, ki ti da vedeti, da so sprejeli tvoje sporočilo, da so na odru s tabo, da si jih odpeljal in se sam odpeljal z njimi.

Lahko si gluh. Lahko misliš, da dobro govoriš, pa se ne slišiš. Kdo ti postavlja merila, kdo ti postavlja meje? Temperatura publike? Mar res? Kaj ti pomaga publika, če je ne zaznavaš prav. Občutljiva, peklensko občutljiva stvar, igra. Ne maram mistificirati, ampak če imam zdaj priložnost, da zares pogledam v to igro, tako preprosta stvar. Si ali nisi. In med tema dvema ekstremoma ocean. In ko si, veš, da si. Ni pa nujno, da veš, če nisi.

SIR BORIS CAVAZZA

»Kadarkoli se je pojavil na Borštnikovem srečanju, je praktično dobil nagrado za igro, torej je omenjanje teh nagrad tudi nekakšen sprehod skozi spomin mariborske publike na nepozabne večere z Borisom Cavazzo.«

Iz obrazložitve komisije Borštnikovega prstana 1992.

Dobil sem Borštnikov prstan. Seveda sem ganjen, a prva stvar, na katero pomislim: Mojca bi bila srečna zame. Kris bi bil ponosen. Zdaj bi moral reči kaj lepega, posebnega, velikega. Vse je napisal že Jovanović. Kakšno visoko pesem mi je napisal. Po mojem tudi zato, ker sva bila takrat spet sprta. Zaradi politike, zmeraj sva se skregala zaradi politike. Dva egocentrika. Dva divjaka. Kakorkoli, še zdaj mislim, da je Georgij v njegovi Osvoboditvi Skopja moja najboljša vloga.

Sir Boris Cavazza

Ko igralec dozori v unikat, postane prvi in edini primerek svoje vrste. To pomeni: nemogoče ga je s komerkoli primerjati, zamenjati ali nadomestiti. On je edinstven in neponovljiv studenec plemenite in dragocene, enkratne kreacije, ko njegova zvezda na zemlji zgori, bo na nebu ostala strašna črna luknja – gluh in pust otok niča. Tako božanski svod spoštuje spomin na človeško dragotino. Zakaj je tako? Zato, ker igralec unikat žari na zemlji, dokler lahko iz neba črpa moč za žlahtno radiacijo za smisel tistega, kar počne. Talent, znanje, obrt, izkušnje, prodornost, karizma in podobno – so le gole predpostavke za čudežno božansko bit unikata. Boris Cavazza se je kalil kot jeklo – v trdih preizkušnjah surovega in viharnega življenja. Njegova titanska moč je posledica vulkanske energije. A tudi hudih bojev in neizprosnih spopadov s svetom in samim seboj. Samozavest skale, bridkost samurajske sablje, krvoločnost tigra, nevarno tišino morja je slikal s svojim obrazom in svojo besedo. Pa tudi coprnik, svečenik, klovn in izprijenec do dna je bil na deskah, ki pomenijo svet. Kaj neki ni bil? Osebnost, ki ima samozavest, sproščenost, eleganco … Igralec s prirojeno inteligenco, refleksi, hitrostjo … z neverjetnim smislom za ritem, mojster samoobvladovanja in kontrole postopkov; z izjemno sposobnostjo koncentracije na eni in eksplozivnosti na drugi strani … Fascinanten šarmer! Telesno spreten, prilagodljiv, izmuzljiv zajebant – sin ognja in vetra, otrok sonca in lune, prebivalec morskih globin in snežnih vrhov. Še ko je bil v prvem letniku Akademije, je igral premiero s štiridesetimi stopinjami vročine na balkonu MGL – govornika v drami Plug in zvezde. Slovensko takrat praktično sploh ni govoril. Ne eno ne drugo se mu ni poznalo. Nihče ni opazil. Takrat sem si mislil: ta človek je nor! Še sanjalo se mi ni, kako nor je v resnici. Šag je umrl in ustanovil sem Glej. Cavazza je bil Viktor. Še dandanes, kadar se napijeva, pojeva Sunday mirror, it is a lovely paper … high-life pesmico, ki jo je pel in plesal, ko se je odprl zastor. Igral je Georgija v Osvoboditvi Skopja v Ljubljani, na Dunaju, v Melbournu, Perthu … Za to vlogo se je pripravljal med obiski na kliniki, da bi lahko proniknil v skrivnost bolezni, ki jo bo interpretiral. Govor, gib in hojo je že lahko posnel, ampak ljudje niso jokali zaradi natančne klinične slike, premagalo jih je Cavazzevo veliko srce.

Stavrogina v Besih Dostojevskega in mojih Blodnjah je igral kot prvi mag podzemlja, kot poklican princ teme, res, grof Nikolajevič je imel jajca do kolen.

Ko smo delali Za narodov blagor v Trstu, sva šla k nekemu kmetu pit vino in gledat farmo piščancev. Dva tisoč jih je kokodakalo v kletkah iz žice. Ko sem zavpil, jih je vseh dva tisoč pogledalo v isto smer, stegnilo vratove in utihnilo; čez nekaj trenutkov so mirno kokodakali naprej, ne da bi se zmenili za naju. Potem je Boris še lep čas eksperimentiral z njimi. Naslednji dan sva na odru delala prizor, ko Grozd pripoveduje ženi svoje sanje. Predlagal sem mu, da dela Grozda kot petelina in ljudstvo, o katerem pripoveduje, kot kure. Nastal je, če se izrazimo banalno, antologijski prizor, prizor za bogove. Astrova v Stričku Vanji je prežaril z bolečino, norostjo in plemenitostjo.

Priznam, tudi jaz sem bil zaljubljen vanj, kaj šele publika.

Boris Cavazza je pesem matere narave, njen unikat, sreča za naše gledališče. Ni se zlomil, ni propadel, ni se zanemaril. Ostal je na nogah, stoji v ringu. »Zmeraj tako kot zmeraj«. Ko se spričkava, v svoji duši trpim.

Kje je torej tista državna komisija, ki pri nas podeljuje lordovski naslov?

Ah, boste rekli, saj ga imamo tudi tako radi!

Dušan Jovanović

Gledališki list SNG Drama, št. 3

1992/1993

ORIANA, 1998

Dobil sem prav lepo SMS sporočilo. V italijanščini.

… čeprav uradno ni več najina obletnica, se vsako leto spomnim. Končno si ti oče najinega Aleksa, in to je najlepši dan mojega življenja … Žal mi je za bolečino, ki sem ti jo povzročila … Skupaj z Aleksom boš najpomembnejša oseba mojega življenja, vedno ti bom stala ob strani … Oriana.

Pozabil sem, da sva se poročila 3. januarja 1999. Koliko je že od takrat. Skoraj dvanajst let, jebemti.

Spoznala sva se konec leta ’98, na Unicefovi prireditvi.

Sedela je tam, sočna, cvetoča, privlačna.

V trenutku, ko sva začela govoriti, sem vedel, da to ne bo šlo mimo kar tako. Da se bo vnelo.

Govorila sva v italijanščini in nisva mogla nehati, čutil sem, kako mi škripljejo stare sintagme, kako z vsakim stavkom bolj padam v melodijo tega jezika, ki je bil nekoč bolj moj kot slovenski … Jezik naju je združil, to je bilo. Govorila sva isti jezik, brala romane v istem jeziku, poznala iste stare šlagerje. Italijanščina se je vrnila, zalila me je kot val, kot obljuba, kot nekaj, kar je bilo nekoč … Z njo sem spet postal fant iz Milana, a tokrat obtesan od izkušenj, nič sramežljiv, nič negotov. In ona je sedela zraven mene, žareča, z zvonkim smehom, njeno telo je kipelo od čutnosti. Ženska, ki zna uživati življenje, ženska, ki je ustvarjena za ljubljenje, za mečkanje v postelji, za razvajanje s torticami, ženska, ki zna pripraviti pašto boljše od mene, ženska, ki uteleša vse, kar sem ljubil v Italiji. Užitek, lepoto, okuse, vonjave, espresso, buffalo mocarelo, rezko olivno olje, veliko olja, veliko cmokanja … rdeče vino, Brunello di Montalcino ali Chianti, Rosso di Montepulciano …

Kako sva uživala, kako sva jedla.

Po treh mesecih slepe zatreskanosti sem jo odpeljal v New York, hotel sem jo presenetiti. Novo leto praznujeva v New Yorku, sem ji najavil.

Poklical sem prijatelja patra Cimermana.

Čakaj, Boris, je rekel, ne moreta biti pri meni, če nista poročena.

Potem se bova poročila, sem rekel.

Ti naju boš poročil, Martin.

In sva šla. Na poroko v New York k patru Martinu Cimermanu. Oriana je s sabo vzela lepo belo obleko. Svileno, do tal, kot iz revije. Imela sva obleko za nevesto, malo manj lepo za ženina, a nisva imela prič. Poklical sem Darjo Gačnik, ki se v New Yorku ukvarja s turizmom, in Gorana Medaka, ki je bil včasih tehnični direktor v Drami.

Letel sem na evforiji. Poročil se bom.

Absolutna romantika. Za dramo je poskrbelo vreme.

Stojimo v cerkvi Cirila in Metoda v East Villageu, zunaj pada leden dež, uliva se, kot bi se utrgal oblak.

Začne kapljati s strehe cerkve, kaplja čedalje močneje, ne moremo začeti z obredom.

Kako, pravi pater, če smo jo obnovili, prav pred kratkim smo obnovili streho.

Začnemo poročno ceremonijo, a dež se uliva, cerkev pušča. Spet prekinemo obred. Z Oriano stojiva pred oltarjem, se spogledava, ujamem nekaj v njenih očeh, nekaj kot strah, nekaj kot skrb, a potem se zasmejeva. Naj zaliva, naj zamaka. Poročila se bova, pa čeprav do kolen v vodi.

Medak, moja priča, strojni inženir, gre na streho pogledat, kaj se dogaja. Voda še vedno teče dol, poročna ceremonija se začne. Vmes čistilka s cunjami briše vodo, vlači vedro po cerkvi in spet pivna vodo. Sestra Antona Nanuta poje Ave Marijo, zunaj je vesoljni potop, moja lepa nevesta se smehlja, ima vlažne oči in jaz sem v tistem trenutku najsrečnejši človek na planetu.

Oriana

In bila je uresničitev velike želje in, morda, neke potrebe.

Zgodilo se je 3. januarja 1999 na dan neverjetnega, grotesknega deževja, ki ga New York leta in leta ni pomnil. In tisti mraz … Jeza tiste tako nenadoma agresivne zime je uničila prenovljeno streho slovenske cerkve na Manhattnu, za katero je pater Martin Cimerman tako lepo skrbel. Na dan najine poroke se je utrgalo nebo, dež se je zlival kot slap, kot bi kdo nalašč hotel preprečiti, da bi se zgodilo … Morda je usoda hotela najini poroki dati element, ki bi jo v najinem spominu naredil še bolj nepozabno.

Morda nama je usoda hotela podariti čas, sem pomislila, prav tisto, česar je najinemu razmerju manjkalo. Zgodilo se je po treh mesecih zaljubljenosti, prepletenosti. Zlila sva se skupaj, kot bi se poznala od nekdaj.

Presrečna sem končno lahko v cerkev stopila, oblečena v belo. Iskala sem njegove oči, da bi potrdil obljubo, ki jo je že enkrat dal čudoviti ženski, ki mu jo je bolezen vzela osem let prej. Prav zaradi bolečih dogodkov in izgub, ki so zaznamovali njegovo življenje, sem se do tistega trenutka počutila … Ne vem, kaj naj rečem, pomembna, a ne nujno potrebna. Trenutek dobre volje in brezskrbnosti … Zato se je vse zdelo kot v sanjah, voda, ki zaliva cerkev, Ave Marija, in tisti trenutek, ko sem slišala njegov »da«.

Pozorno sem poslušala njegovo obljubo zvestobe.

In videla sem vznemirjenost in ganjenost v njegovih očeh, ko sem mu dala svojo.

To je bila zame končno potrditev ljubezni, ki sem jo čakala. Želel me je za svojo. Naredil me je za svojo. In on je bil moj.

Oriana Girotto Cavazza, 3. januar 1999

• •

Tako sem napisala v svoj dnevnik, tako sem hotela, da bi bilo, poetično, romantično, saj … nič ne rečem, bilo je vse to, in še več. Predvsem je bilo veliko bolj bizarno. V cerkvi je vsega skupaj šest ljudi. Nisem si tako predstavljala svoje poroke pred Bogom. Poleg patra in naju z Borisom še najini priči, in čistilka s tistim modrim vedrom pred mojimi nogami. Jaz v beli obleki s krinolino, v kateri sem bila videti kot nevesta z ameriškega juga, kot Scarlett O’Hara. Skrbno sem se pripravila, sama sem se naličila, si spela lase, ne poročiš se vsak dan, nisem dovolila, da me vidi pred obredom, stare vraže pač, da ne bi prineslo nesreče, porta scalogna, pravijo Italijani. In potem moj ženin vse pokvari. Spet mi gre na smeh, ko se spomnim. Takrat se mi ni zdelo smešno, res ne.

Ne da bi potrkal, butne v sobo, kjer se pripravljam, razburjen, jebemti, pravi, ne vem, kako bo, streha cerkve pušča, dež zaliva cerkev.

Vseeno mi je bilo za dež, ampak to, da me je videl v obleki. Porta scalogna, Boris, mu rečem, šele takrat me zares pogleda, ne bom pozabila, kako me je pogledal. Mater, Oriana. Mater, Oriana. Lahko bi rekel samo to, vse drugo sem videla v njegovih očeh. Lepa si, kako si lepa! je še rekel. Vai, vai, sem se nasmejala, delaj se, da me nisi videl …

Nisem vedela, da bo to šele uvertura. Čez pet mesecev sva se poročila še v Sloveniji, da bo res veljalo, da bo za vedno. In tudi je, za vedno, to, kar naju veže. Ne glede na vse.

Kakšna poroka. Če je bila tista v New Yorku dramatična, melanholična, je bila ta slovenska dekadentna, divja, kot iz Fellinijevega filma.

Boris s temnimi sončnimi očali, v šik sivi obleki, in jaz v dolgi oprijeti obleki s tankimi naramnicami v barvi kože. Počutim se lepa, privlačna, počutim se srečna, da sem lahko del življenja tega nenavadnega moža. Gledam se v njegovih očeh in všeč mi je tisto, kar vidim.

Na poroki je sedemnajst ljudi, najožji sorodniki, najbližji. Moja mama in njen partner, pa moj oče, ki se je takrat prvič srečal z Borisom, vidim ga, kako je živčen, tam sta tudi Dajo s svojo Tino, Seba s svojo Stašo, lepa divjaka, na nobenih fotografijah ju nisem videla tako lepa, črna, kuštrava, kot prav na teh iz poroke.

Borisova sestra Tatjana in Boris pojeta italijanske šlagerje, jaz pritegnem, zabava je na vrhuncu, Miro Žerjav se odloči, da je zdaj pravi trenutek za njegove čarovnije, hipnotizira goste, smejemo se, pojemo, veseljačimo.

Vračali smo se s poroke, enkrat proti jutru, kdaj pa. Dajo, Boris in jaz, ja, precej smo spili, a bila je tista vrsta opitosti, ko si tako srečen, da bi objel ves svet, nič ni šlo narobe, bilo je lepše, bolj noro, bolj filmsko, kot sva si predstavljala. In v tistem trenutku mimo Kongresnega trga pridrvi avto, skoraj podre Dajota. Vse se odvija kot v hitrem posnetku, ne sledim, kaj se dogaja. Tipi, ki skočijo iz avta, se spravijo na Dajca, Boris skoči na pomoč, zgrabijo ga, eden, največji, mu poriva prste v oko, slišim tuljenje, še sama zakričim, ne vem, kaj sem kričala, ne spomnim se, na pomoč, najbrž. Nihče od ljudi pred Delikateso ni pomagal. Vidim Borisa na tleh, iz očesa mu teče kri, njegova obleka je vsa krvava, Dajo, prestrašen, mi ni ravno v pomoč. Nekako ga zvlečeva skupaj gor v stanovanje.

Je to mogoče? Na prvi poroki voda, na drugi huligani, ki skoraj oslepijo mojega ženina. Smejala sem se, mi zdaj pravi Boris, samo smejala sem se, kaj naj bi drugega naredila, iz očesa mu teče kri, njegova lepa poročna obleka je popackana s krvjo, kaj bi rekli Italijani. Porta scalogna? Najbrž sem bila prestrašena, histerična, a sem ohranila mirno kri, smeh mi je pomagal, izmila sem mu oko, mu dala painkillerje, nekako sva preživela noč, navsezgodaj sem ga odpeljala na urgenco.

Da imam dobre živce, mi pravi Boris. To dobiš s prakso, se mu zasmejem nazaj. Kaj pa takrat, Boris, ko sem te našla na tleh, rumenega, s pomodrelimi ustnicami? Srčna aritmija, mali srčni napad, nič takega, si rekel, ko si se ovedel. Kar pusti, saj že vem, kako bom, si govoril, ko sem ti pomagala na noge in razmišljala, ali naj kličem na urgenco.

Tutto bene. Tutto bene. Vse je v redu. Nič ni. Za vse bo poskrbel sam. Močen je kot bik in vse preživi.

ALEKSANDER, 2002

Bil sem tam, ko je prihajal na svet, moj četrti sin. Izbral si je pravi datum, 31. 12. 2002, na silvestrovo. Čas za praznovanje, nazdravljam na nov začetek.

Bil sem tam in se šele takrat zavedel, kaj sem zamudil pri drugih treh sinovih. A tako je bilo. Ni bilo v navadi. Nihče od moških takrat ni pomislil na to, da bi sploh lahko bil zraven, ko prihaja na svet bitje, ki si ga pomagal ustvariti. Smo pač prikrajšani za nekaj. A zdaj, ko je prihajal na svet Aleksander, sem videl. To je … Ne poznam besed, ki ne bi zvenele obrabljeno in banalno.

Nov človek na planetu, človek iz telesa ženske, ki jo ljubiš, človek, ki ima tvoj pečat. Zraste iz tebe in iz nje v njej, raste zato, da se bo enkrat odtrgal.

Prerežem popkovino. Zakriči.

Pa to je National Geographic, pa to je čudež, vesolje. To je prava premiera, vse drugo v primerjavi s tem je bled približek. To je prava drama. Na planet prihaja nov človek.

Ženska, tvoja ženska v bolečini, ima razžarjen obraz. So mi rekli, tisti, ki so bili že pri porodu, da ženska nikoli ni lepša kot takoj po tem, ko pride na svet otrok.

In zdaj opazujem, kako skozi Aleksandra prihajajo ven moji in Orianini geni. Primož Vitez mi je enkrat dal sveže prevedeno poezijo Henryja Michauxa. Kako že gre tisti verz? Rojeni smo iz tisočih mater in tisočih očetov, samo od nas je odvisno, kateri od njih bo prišel na dan. Pri Aleksandru lahko to opazujem v živo, neverjetno je. Včasih riše kot obseden, včasih pleše kot obseden, včasih je tiho in strmi predse, kot Kris, včasih me pogleda, kot bi me pogledala njegova mama, včasih se navihano zasmeje, kot bi zagledal Damijana. Zdaj je v dramskem krožku, čez praznike se bo naučil tekst, pravi resno. Ah, ne vem, kako mi bo šlo vse to v glavo, pravi. Komaj se zadržujem, da se ne zasmejem. Moj četrti sin se uči tekst za predstavo. Komet Repatec bo v Zvezdici zaspanki.

Sediva za mizo z odprtim zvezkom pred sabo. Napisati mora spis z naslovom Zakaj prepevam v šoli?

Zakaj prepevaš v šoli? vprašam.

Nič.

Kaj si prepeval?

Mah, neki na na na.

Aha, nisi pel Michaela Jacksona?

Ne.

Saj res, kateri ti je najboljši od Jacksona, še enkrat vprašam, čeprav vem.

Bad.

Bad. Kaj pa Billie Jean?

Ne.

Beat it?

Ne.

Nič drugega. Bad. In morda Smooth Criminal, mi pove moj sin resno. Ti dve.

Kaj bova potem napisala v spisu?

Skomigne.

Zakaj prepevaš med poukom?

Dolgčas mi je blo.

Med likovnim poukom mu je dolgčas.

Druge stvari ga zanimajo, pravi. Zdaj riše Mona Lize, v vsaki ženski vidi Mona Lizo in riše. Imamo stanovanje, polno Giocond. Da Vinci je njegov idol. In Michael Jackson. Zdaj spet pleše, koreografijo Michaela Jacksona obvlada do zadnje geste, Moonwalk, kot mimogrede, neverjetno. Hodi na ure baleta. Multitalent je. Kot Kris. Si sploh upam pomisliti na to, da bi imel več sreče kot moj Kris?

Knafljev prehod, As, 21. oktober 2010

- Lačen sem. Po vaji sem vedno lačen.

- Kam greva?

- Operna klet? Prešerna zdravljica? Una restavracija tam doli ob Ljubljanici, kaj je že …?

Tina Mahkota mi je predlagala ta tekst. Zadnji od Sama Sheparda. Lunine mene. Ivo Ban in jaz. Jaz režiram, ampak v resnici se z Banom vodiva sama. Saj znava, stari, saj obvladava ta posel, sem mu rekel.

Malo pomaga Eva, ki da kakšno dramaturško pripombo. En tak pogled od zunaj.

- Kako boš zdaj iz vaj preklopil drugam? V leto ’48, recimo?

- Jaz to lahko takoj. Cak, pa je. Lep sončen dan je. V Ljubljani je to treba izkoristiti. Spomnil sem se. V Asa greva.

- Mrzlo bo.

- Mah, se bova usedla na sonce. Mene ne zebe.

Sonce pronica skozi krošnje.

Oktobrsko sonce v tem mestu. Redka stvar, zamrmra.

- Kje sva ostala?

- Teater, Boris … Dostojevski.

- Na, tukaj sem ti nekaj prinesel. Sem enkrat napisal nek kratek tekst, zgodbo, nekaj pač. Me je preganjala tista podoba mačka. Še danes ga vidim pred očmi.

Upam, da ti bo kaj pomagalo.

Vzamem liste, zložene v prozorno mapo. Natipkani so s pisalnim strojem. Popravki z edigsom.

- To je ta zgodba o mačku. Sem naredil projekcijo tega fanta: postane mesar, obkrožen z mačkami. Se mi zdi fino. Kaj praviš?

Maha natakarju. Vmes pozdravi štiri ljudi, ki hitijo po Knafljevem prehodu.

- Miru ne bo, je pa fino, ne? Ti, noben nas ne vidi. Še enkrat pomaha.

- Bosta kar zunaj? Natakar je domačen.

Okrog mize se prismuka maček, velik, črno-bel, manjka mu pol levega ušesa. Stegnem roko, da bi ga pobožala, odskoči. Prestrašen, previden maček, ki se je naučil, da nič dobrega ne prihaja od človeške roke. Gleda s svetlozelenimi očmi.

- Saj ne morem verjet, lej ga muca …

- Je bil tak tisti tvoj maček, Boris?

- Mater, res, tak je bil. Samo večji. Bolj rejen. Z večjo glavo.

Natakar pripravi pogrinjek, pred naju položi dva jedilna lista.

- Jaz itak vem, kaj bom. Tagliato bom.

Se obrne proti meni.

- Že nekaj časa ne jem rdečega mesa. Mi je prav zapasalo, zdajle. Marijana je veganka. In se ji malo pridružim. Se boljše počutim. Ti, a veš, da ima v Vietnamu eno deklico, pa v Afriki in še v Braziliji eno. Pošilja denar za šolanje. Tudi jaz sem se odločil za to.

- Nisi bil Unicefov ambasador?

- Ja, ampak zdaj raje dam tja, kjer vem, da gre direktno.

- Zadnjič sva ostala pri Dostojevskem … Pri Dmitriju Karamazovu, pri Stavroginu …

- Jaz raje osebno nesem denar tistemu, za kogar vem, da ga res rabi.

Natakar položi predenj krompir, kuhan s kožico, kosce mesa, potresene z rezinami parmezana.

- A, jebemti. Z vilicami podreza po mesu. Tole je še krvavo. Ne morem.

Dvigne pogled k natakarju:

- Mi ga lahko še mal zapečeš. Ne morem krvavega.

Molčiva.

- A od takrat ne moreš več krvavega?

- Najbrž, ja. Tudi sicer nisem več na meso, saj pravim, Marijana …

Natakar prinese zapečeno tagliato.

- Super, hvala. To bo zdaj v redu.

Še vedno si tle, maca? Na, pridi, maca, pridi …

Mačku odreže košček mesa. Z roko mu ga da, maček skoči s taco, praskne.

- U, ti mater!

Na palcu kri.

- Saj me ni nalašč. Ni hotel vzet iz roke, prestrašen je, mačkon. Me je pa kar globoko. Z drugo roko stiska levi palec, kri briše v rezino paradižnika na krožniku.

- Rečem za alkohol? Da si razkužiš?

- Ni treba. Kri je treba iztisniti ven, da se ne naseli bakterija. Globoko me je. Ostre kremplje ima, potepuški mačkon.

Maček se usede in strmi vanj.

- Kaj je, bi ti zdaj mal frišne krvi, muc?

- Hecno, ne?

- Res hecno.

Kri kaplja iz njegovega prsta. Ponudim mu prtiček, zaveže si ga okrog prsta.

Krošnje so skrile sonce, presedeva se za drugo mizo. Spet vključim diktafon.

TATJANA

Zadnjič sem srečal Suhadolnika.

A veš, da sem bil prav ta vikend pri tvoji polsestri, je rekel.

Pri Tatjani, misliš? sem rekel.

Ja, pri Tatjani.

Lahko bi šlo mimo, kot lapsus, a ne vem, zakaj sem se zataknil za tisto polsestro.

Zakaj polsestra, sem vprašal.

Pogledal me je, prav čudno me je pogledal, potem mu je šlo nekaj čez obraz.

Kaj ni Tatjana tvoja polsestra?

Moja sestra je, kolikor vem, sem rekel.

Stal je tam, v zadregi.

Mah, saj je vse O. K., nisem mogel govoriti.

Nekaj je zavrelo v meni, kot da sem izvzet iz neke skrivnosti.

Odpeljal sem se na Primorsko k Tatjani.

Tatjana, kaj to pomeni? Polsestra?

Sem mislila, da veš, Boris.

Nisem se počutil v redu, sploh se nisem počutil v redu. Toliko časa, jebemti, šestdeset let, in mi nihče ni nič rekel.

Bala sem se, da te bom izgubila, je potem rekla.

Bala sem se, da te bom prizadela, je ponovila.

Sedel sem tam, rad bi jo objel, pa je nisem mogel.

Nisem mogel, pomislil sem, kako je moralo biti njej, za trenutek sem to pomislil, potem sem se spet zaprl. Čutil sem samo svojo užaljenost, samo svojo odrinjenost, samopomilovanje. Zakaj mi ni povedala?

Saj sem se spravil k sebi, kmalu sem se.

A to ni stvar, ki jo izveš mimogrede od mimoidočega, medtem ko piješ espresso v kavarni pod svojim stanovanjem. Več kot šestdeset let sem verjel, da je moj oče tudi Tatjanin oče. Imel jo je rajši kot mene. Ljubosumen sem bil na to ljubezen in zdaj, jaz, oče štirih sinov, dedek dvema fantoma, izvem, da nimam sestre, da imam polsestro.

Ponavljal sem si, da bi lažje doumel: moj oče ni bil njen oče. Njen oče je bil tip, ki je mamo pustil, ko je bila noseča z njo. Potem se me je nekaj dotaknilo. V tistem trenutku sem jo videl, mojo Tatjano, začutil sem, kaj se je moralo zgoditi v njej, ko je izvedela. Teta Roži ji je povedala, ne mama, teta Roži. Zakaj ne mama? In zakaj ne tudi meni?

Moja Tatjana, kakšna lepotica. Vsi v našem milanskem kvartu so bili zaljubljeni vanjo. Temni gosti lasje, žive oči, oster jezik, s katerim je skrila sramežljivost. Bolj ko so se fantje vrteli okrog nje, bolj jih je zavračala, imela je svoj svet, polna energije, polna življenjske sile, stvarna. Samosvoj značaj, moja Tatjana. Rad sem jo imel. Je to vedela? Sem ji kdaj povedal? Tako zares?

In oče. Moj oče se je povečal v mojem srcu, postal je večji, večji, toliko, da me ni razneslo od neznanih emocij.

• •

Odprl sem predal s fotografijami. Ne vem, kdaj sem ga nazadnje. Zdaj ga že lahko, to pomeni, da mi gre na boljše.

Najina fanta, tako podobna, da ju še jaz komaj prepoznam na sliki. Črna, lepa, divja. Damijana prepoznam po tem, ker je vedno bolj navihan, bolj divji. Ne vem, zakaj.

Ta Dajo je bil poseben duh.

Zdaj, ko gledam fotografije, na katerih smo Mojca, Seba in Dajo, Kristijan in jaz … Lepa družina smo, jebemti.

Kako srečen človek sem bil. Vsi trije fantje, rojeni iz čiste ljubezni.

Vedno je bila vitka, a na tej fotografiji je suha, najbrž je bila izčrpana, a takrat tega še nisem opazil. Trije fantje, pa še dvojčka, najbrž ni bilo lahko. Nikoli se ni pritoževala, bila je tolerantna, razumela me je bolj, kot sem se sam kdajkoli razumel.

Morda vse to ni res. Morda jo zdaj v svoji glavi slikam kot svetnico, kot angela, kot žensko, ki ves čas bdi nad nami.

Mi je spodletelo, Mojca? Obljubil sem ti, da bom skrbel za tamala dva. Mi je spodletelo? Mi je spodletelo pri Dajotu? Tega se nikoli nisem vprašal na glas. Nikoli si nisem upal. Dajo je zdaj pri tebi. To je vse, kar lahko napišem. Vidiš, o Damijanu ne morem ne govoriti, preveč sveže je. Toliko se pa že pazim. Toliko se pa že znam.

DAJO, MOJ DAJO

Včasih me bog vzame v naročje

vmes se gol in z vinom polit

plazim po pločnikih in ga

obupana žival

obupano iščem

Jan Cvitkovič: Žival (Lačna žival)

Dajo, Dajo, kdaj mi boš povedal, kaj se je zgodilo?

Ne vem, kdaj se je začelo. Ni bila samo Kristijanova smrt. Ni bila samo mamina smrt. Začelo se je že prej. Nekaj je nosil v sebi že prej.

Po Lipsenju je kot dvanajstleten mulc drvel z rumenim poni ekspresom, v Grahovem je zdrvel naravnost čez križišče, tam pri osnovni šoli, ne da bi ustavil. Kot bi izzival življenje.

Padel je, ves popraskan in pijan.

Pri Marijani Brecelj v stari hiši v Grahovem so delali staro peč. Vse polno ljudi, delavci, vaščani, kolegi znanci … Nenadoma se je zrušil, bruhal, priletel sem takoj, ko so me poklicali, mislili smo, da bo treba na praznjenje želodca. Imel je dvanajst let. Spil je trinajst pirov, dvanajst let star mulec. Ne vem, kdo mu je dajal te pire. Spet se sprašujem, se je zgodilo takrat, se mu je takrat nekaj premaknilo v možganih?

Neko noč, Mojca je bila še živa, zazvoni telefon. Kličejo iz K4.

Vaš sin leži na tleh, bruha. Pridite takoj.

Se usedem v avto, drvim tja, vmes se v glavi vrtijo scenariji, sem ga dal v avto, odpeljal domov. Posedla sva ga za mizo. Mojca joče.

Zakaj, zakaj, zakaj?

Iz njega se trgajo kratki, nepovezani stavki.

Jaz … nič nisem vreden. Z mano ne bo nič. Za nič nisem sposoben. V ničemer nisem dober.

Toliko bolečine. Ob tej bolečini sem popolnoma nemočen.

In ves čas ta negotovost, kot senca v ozadju, karkoli sem počel, če sem na odru govoril stavke drugih, sem kuhal kosilo, sem pil, sem šel na Rožnik, karkoli sem počel, vedno je bila v ozadju misel, kot senca, kje je Dajo, kaj se dogaja z njim.

Nikoli nisem vedel, kakšen bo prišel domov.

Mesece po Mojčini smrti je prišel domov ves podplut, tako podplut, da ni bil podoben človeku. Iz ušesa mu je tekla kri.

V baru, tam pri cerkvi, bivšemu Viba filmu, kjer je bila nekaj časa mehiška restavracija, je kelnaril, nekdo ga je začel zajebavati, in ga je Dajo usekal s flašo po glavi. Ta ga je podrl na tla in ga z bulerji prebrcal po glavi, v rebra, v obraz. Od obraza ni ostalo nič.

Poklical sem nevrofiziologa.

Iz ušesa mu teče kri.

Nekaj časa je bila na drugi strani tišina.

Vmes sem se znašel v prostoru, kot da se nekaj ponavlja, kot da sem to že doživel, ne morem še enkrat, ne še enkrat.

Kri ti teče, če se poškodujejo mali možgani, je rekel glas na drugi strani. To ni dobro. Če je to, kar jaz mislim, da je … je rekel počasi v telefon.

Kaj … bo, lahko ostane bebec?

Lahko so poškodovani možgani, je rekel. Nisem vedel, ali naj spustim slušalko.

Osem dni je ležal doma nepremično, smo mu dajali obkladke, pil je po slamici.

Na naslednjem slikanju so ugotovili, da se možgani niso poškodovali.

Nič ga ni izučilo. Tisto v njem je bilo močnejše.

• •

Včasih sem ga posedel za mizo in mu rekel: Dajo, daj, povej mi, te moti, da sem po mamini smrti imel še druge punce? Te moti, da sem imel ženske, včasih tvojih let?

Kaj pa govoriš, foter? Veš, da me ne moti, toliko si prestal, kako bi me lahko to motilo?

A ti je jasno, da kadar greš s pijačo čez mejo, da se ti zamenja osebnost. Kompletno se ti zamenja osebnost. Ti je to jasno?

Vsakič sem mu to rekel, kadarkoli sva se usedla.

Kadar si trezen, si čisto sonce za vse. Potem postaneš druga oseba. Se zavedaš tega, Dajo, dragi moj Dajo, fant moj?

Alkohol je bil zanj nevaren, bolj kot katerakoli druga stvar.

Takrat se mu je sprožila avtodestruktivnost. Ne vem, kaj je imel v sebi.

Nenehno se je boril sam s sabo. Vedel je, da ne sme piti. Ponavadi se je napil iz veselja. Veselje se je na določeni točki obrnilo v agresijo. Z leti je bilo vse hujše.

Ko so bili na jadranju, Šterk, Dajo s svojo punco, me kliče Tina, bili so na odprtem morju, nekje pri Hvaru.

Boris, Boris, Damijan se je vrgel v morje, in ga ni več. Iščemo ga že eno uro, nikjer ga ne najdemo.

Zledenel sem. Občutek, kot da se nekaj ponavlja, a da tokrat ne bom zdržal.

Kliči na pomoč, Boris, sem slišal Tinin glas, kot iz daljave. Kam naj kličem? Mi tukaj ne moremo nič, Boris, pokliči … Srce mi je šlo v maloro. Nisem vedel, kaj naj naredim. Sem mislil, da tega ne bom prenesel. Še Dajo, ne tega ne bom prenesel.

Kot v transu sem vrtel številke, nisem vedel, kam, na koga naj se obrnem. Na hrvaško obmorsko policijo, na našo, na koga?

Čez pol ure me je poklical Šterk. Smo ga našli, Boris, našli smo ga.

Plaval je na odprtem. Žival. Močen je bil kot bik.

Samo sesedel sem se.

• •

Vem, da je bil to tak talentiran fant. Super sva sodelovala v Kopru. Katja Pegan ga je oboževala. Taufer ga je cenil, naredila sta kar nekaj predstav, tiste psihadelične Drrream, te se spomnim. Zelo se je zavzel, zanjo je naredil tudi kostume. Za Tauferjev film Lajf je naredil scenografijo, praktično iz nič.

Ko me je Katja Pegan povabila v Koper, se mi je zdelo, da se je začelo novo obdobje, tudi za Dajota. Bil je neverjetno zagnan, kreativen. Skupaj ustvarjati gledališče. Katja se je borila kot levinja, kakšna ženska, s tisto grivo las, z nalezljivo energijo, odločenostjo je iz nič naredila teater, pravi teater. In smo delali, dobre stvari smo delali.

Delali smo Tramvaj poželenje v Kopru. No, to je bila taka, skoraj družinska predstava. Vzel sem Sebota, kdo drug bi lahko bil Stanley, in vzel sem Natašo Matjašec, ker ni igralke, ki bi bila tako popolna Blanche. Mojca Fatur je bila Stella. Damijan je naredil scenografijo, muziko Igor Leonardi, Polonca Valentinčič kostume, saj pravim, družinska predstava.

Kakorkoli, bil je profesionalen, moj Dajo. Vedno je naredil. Mislili smo, da ne bo šlo, da mu bo zmanjkalo časa, a je vedno naredil. In to dobro. Odlično je naredil vse, česarkoli se je lotil. A ni verjel, da je dobro. Ni verjel, da je dovolj dober.

Zadnje tedne je kazalo, da se spravlja k sebi. Spet je slikal. S punco Jano Prepeluh sta prepotovala območje nekdanje Juge in raziskovala obrede in rituale žalovanja, poslavljanja. Kako sprostiti žalost. Kako predelati bolečino.

• •

19. marec 2009, njegov rojstni dan. Drugo jutro, 20. marca navsezgodaj, se odpravim proti Drami, na vaje za Mameta. Sem še pred Platano, ko me pokliče Liza, Marijanina hčerka. Jokala je kot dež, ni mogla niti govorit.

V vikendu … ponoči … mu je odpovedalo srce. Nepovezano … na rojstni dan … V glavi mi je šumelo. Dajo je umrl.

Dajo je umrl. Spodneslo me je. Drgetal sem po celem telesu. Obrnil sem se nazaj proti domu, ker me noge niso več nesle. Punce, ki delajo v Platani in v bližnjem butiku, so me prestrašeno gledale. Bled kot stena. Ne vem, kako sem prišel k sebi.

Spomnim se, da mi je Liza med hlipanjem rekla, zdaj, Boris, ti bom jaz ostala v grdem spominu, ker sem ti jaz morala povedat. Da sem ti prav jaz morala to povedat …

Ne, jebemti, ne morem. O tem ne morem. Preblizu je. Dajmo, pustimo to.

Nekaj časa sem samo pil, pil, pil. Da se ne bi streznil. Da ne bi razmišljal. Da ne bi razmišljal, kaj bi, če bi takrat … če bi takrat, morda, če bi ga prisilil … Če bi. Koliko če bi je v tej zgodbi, Dajo. Poskušal sem, ne morem reči, da nisem poskušal, vsi so poskušali, ki so te imeli radi.

Bolj kot zase me je bilo strah za Sebastijana, to me je držalo pokonci. Vedel sem, da moram biti pri sebi zaradi Sebastijana, za Aleksa, končno tudi zase.

Dragi Dajo,

dragi moj najlepši fant, nikogar na svetu ne poznam in nisem poznala, ki bi si bolj kot ti želel, da bi bili ljudje okoli njega srečni.

Vsa zadnja leta, ko si z nami ustvarjal naše mlado gledališče, ni bilo poleg tebe nikogar, ki bi nas tako vztrajno razvajal s kavicami, bircami, refoškom in smehom, kosilci, večerjami, saj je bila scena zate mala šala, mimogrede si naredil skice, ideje so bile vedno točno odmerjene, prostor za režiserjevo in igralčevo ustvarjanje pa vedno varno pristanišče. Seveda so tvoji mnogi talenti rešili tudi marsikatero režiserjevo slabo idejo ali pa mu večkrat pomagali do ideje sploh, ampak kaj bi o tem, človek mora tudi kaj pojest, popit in se veselit, vse ostalo bomo že. In mi smo se s tabo res veselili. Neskončna lahkost ustvarjanja.

Dajo dragi, moj najlepši fant, ker sem te v tem življenju tolikokrat objela, vem, da bi, če bi se rodil Indijancem, dobil drugo ime. Tisti, ki joče v srcu. Ko je bil ta jok tako silovit, da je trgal prsi, smo ga slišali tudi ostali. Stali smo ti ob strani, kot smo zmogli in znali in vedno, vedno smo te imeli strašno radi. Neskončna teža življenja.

Drugi bodo našteli vsa tvoja dela v gledališču in filmu, ki jih ni malo, vse tvoje nagrade, vse tvoje slike, končane in ne, jaz pa bi rada preštela vse poljube tvojih deklet, ki so te imela zelo rada in nekoč, ko bodo starejše gospe, bodo v kotičku srca še vedno skrivale najlepšega »jadralca in teatralca« (prosto po tvoji Jani) svoje mladosti. Dajo dragi, bil si najbolj ljubljen fant, nikoli ne pozabi.

V italijanskih Alpah oz. dolini je prometni znak, na katerem piše Cavazzo 17 km, ne vem, ali ste od tam vi krasni fantje prišli, prišli pa ste skupaj, neločljivi in povezani bolj, kot si mi, naseljeni v dolino pod slovenske Alpe, lahko samo mislimo. Dragi Dajo, moj najlepši fant, vem, da so vaša srca prepletena v večni ples, ki ne neha in ne neha. Nekoč je Lucio Dalla napisal pesem, če bi vas poznal, bi vedel, da je za vas.

In zate Dajo, jo pojem zdaj, prevedla sem jo skromno, kolikor znam, in Patrik mi je napisal akorde, da lahko zaigrava skupaj: F MAJ 7, D-7, G-7, Eb, Bb, C, F.

Balla, balla ballerino, pleši, pleši vso noč, do jutra,

ne odnehaj, čeprav te je strah,

in če boš plesal na valovih morja, se ti pridružim.

Objemi nebo, saj letiš višje od letal,

ne odnehaj, saj ostaja le še nekaj let, mogoče so to dnevi.

In ni dneva, ki se vrne.

Pleši, ne boj se noči, ki je mrzla in temna,

Pleši v luči tisočerih cigaret in lune, ki ti osvetljujejo dan,

pleši s skrivnostmi sveta, ki izgoreva.

Verjemi, ni nobenega jutri.

Pleši za vse nasilneže, da bodo ob plesu spoznali,

da so mrtvi, čeprav živi.

Leti, leti in pleši, tvoj ples naj ozdravi uboge duše brez ljubezni,

ki ne ločijo med soncem in luno.

Pridi angel …

Pod kovinskim nebom človeku vseeno uspeva ljubiti brezpogojno,

Glej, kakšna nežnost …

Dragi Dajo, moj najlepši fant, bodi srečen in ljubljen pri mami in Kristijanu.

Tvoja Katja[*]

• •

Predvsem je čudno, vse to. Ker je še vedno tako živ. Najbolj živ človek, kar jih poznam.

Jan Cvitkovič

Bil je človek, ki je imel ventile, ki povezujejo zavedno z nezavednim, ves čas do konca odprte. Bil je tiste vrste človek, s katerim nisi potrošil gore besed, da bi dojel, kako velik in skrivnosten in lep je lahko svet, če izstopiš iz sivega vsakdanjega trolejbusa. Z njim si lahko komuniciral neslišno. Zdi se mi, da je odšel tja, kamor si je vedno želel. Nazaj domov, v širno deželo brez voznega reda.

Mitja Novljan

[*]Vrstice Katje Peganove, umetniške direktorice Koprskega gledališča; na pogrebu Damijana Cavazze jih je prebrala igralka Mojca Fatur.

VČASIH SNEŽI V APRILU

Sometimes it snows in April

Sometimes I feel so bad, so bad

Sometimes I wish life was never ending,

and all good things, they say, never last

Prince, Sometimes it snows in April

Včasih sneži v aprilu …

To pesem je imel najraje. Zavrtela se je na pogrebu. In bil je tam in se nam smehljal.

Nekaj tednov po Dajotovi smrti sem sedel pred Platano in pil kavo. Zatopljen sem bil v neke obrazce in formularje. Pred mano se ustavi ženska. Skuštranih las, nenavadno oblečena.

Gospod Cavazza, imate pol ure časa?

Sem mislil, da kaj hoče. Da pobira kakšne prispevke, da kaj prodaja, te stvari.

Nimam časa, sem rekel. Tole moram izpolnit in odnest na pošto.

Bom počakala, je rekla mirno.

Vmes, ko sem bil na pošti, sem že pozabil nanjo, vračal sem se proti domu, mimo Platane, in jo zagledal, kako stoji tam in me čaka.

Usedel sem se za mizo, ji ponudil stol.

Boste kaj spili?

Nič ni hotela.

Tukaj sem zato, ker vam moram nekaj povedati. Najbrž se vam bo zdelo neverjetno. A se je dvakrat ponovilo. Moram vam to povedati, vi boste že vedeli.

Povedala mi je, da imava skupno prijateljico. Da je prišla v njeno stanovanje, ko sem jaz ravno odšel od tam.

Ko sem vstopila, sem videla vašega sina. Čisto jasno se je pojavil pred mano in mi rekel: Povejte očiju, da ga imam zelo rad. Ampak da nisem več zdržal.

Rekla je: popolnoma jasno sem slišala glas. Čudno se je počutila, ni me hotela vznemirjati, ni vedela, kaj naj si misli. Potem se ji je čez nekaj dni ponovilo:

Še enkrat je slišala glas: Niste mu povedali. Povejte mu še enkrat, očiju, pejte mu povedat, kar sem vam reku. Da ga imam rad. Da naj bo pomirjen. Da sem v redu. A da nisem več zdržal.

Ne vem, kaj naj si mislim. Ampak njene besede so me pomirile, takrat.

Povejte očiju, da sem v redu. A da nisem več zdržal.

• •

Alenka Rebula je zadnjič govorila o tem, kako je treba živeti današnji dan, da ni prav obujati bolečine. Bolečina ostane.

Doma sem si naredil oltarček, vsak dan mu prižgem svečo. Poleg Damijanove fotografije sem dal še Mojčino in Kristijanovo. Zdaj so skupaj.

Ko se zazrem v Damijanove oči, začutim, da padam nekam, moram odmakniti pogled. Ne morem. Lahko gledam fotografijo Kristijana, lahko gledam Mojco. Damijana še ne morem.

A ne gre, da bi to potiskal. Zavestno si rečem. Njim je zdaj lepo. Sami nočejo, da trpim, to čutim, to vem, ne sprašujem se, zakaj.

Ko pomislim na Damijana. Kaj vse bi se lahko še zgodilo. Lahko bi bilo hujše. Pil je tudi, ko je vozil. Lahko bi povzročil nesrečo. Ne bi onesrečil le sebe, ampak …

Morda pa je bil res čas. Morda je bil ustavljen.

Potem pa spet pomislim, njegova punca je govorila, da je bil zadnje čase srečen, pomirjen, da je delal načrte, da je bil poln optimizma. Vsi njegovi prijatelji so rekli, da je bil optimističen. Cvitkovič mi je rekel, da sta se pogovarjala, da bo za diplomsko nalogo animiral njegovo poezijo iz zbirke Lačna žival.

Potrudil se je pri scenografiji za Mametovo predstavo, ki sva jo delala skupaj v Drami. Nikoli ni videl predstave.

Še po njegovi smrti so z občine prihajale kazni. Visoke vsote.

Vzeli so mu vozniško, pa je vozil brez izpita. Vozil alkoholiziran, napadal policaje, jih zmerjal.

Ko se je streznil, se ni nič spomnil. Ali pa je to potlačil, ne vem.

Ne alkohola, Dajo, tebi alkohol škodi. Ti postaneš razdvojena oseba. Tebi alkohol vzame vse tisto, kar je v tebi pozitivnega, in potencira tisto, kar je mračno. In kaj se rodi iz tega? Kaj se rodi iz tega, Dajo? Ne zate ne za nas nič dobrega.

Kolikokrat sva ga s Sebotom poskušala spraviti k sebi.

Drugi dan je sedel za mizo zabuhel, zastrupljen. Ni hotel govoriti, zaprl se je vase. Ni hotel poslušati, kaj je počel. Ni verjel, ni hotel verjeti, tega on ne bi nikoli počel.

Kolikokrat sem ga prosil, naj gre po pomoč. Česa vsega nisem poskusil.

To se je zgodilo petkrat na leto. In potem se Dajo ni nič spomnil. Moj Dajo.

Imel sem ga blazno rad, blazno rad.

Enkrat smo se usedli jaz, Seba, Tina, Dajotova takratna punca, in on.

Dajo, daj povej, kaj te teži? Povej! Povej Sebotu, svojemu bratu. Prosim te, bom vstal in bom šel, povej bratu. Povej svoji punci. Samo povej.

Imam prijatelja, psihiatra, prosim te, da greš k njemu.

Morda boš njemu povedal, kaj je tisto, kar te muči.

Potem se je začel jokati.

Razjokal se je kot otrok.

Z mojim prijateljem psihiatrom sem se dogovoril, da ga sprejme. Vsi smo upali, vsi smo čakali.

Na poti tja se je zapil in ga ni bilo nekaj dni.

Nisem ga mogel prisiliti.

Dajo moj, fant moj, zakaj? Kaj si nosil v sebi?

Njegovi prijatelji so rekli, da je bil preveč občutljiv za krivice okrog njega. Jana mi je rekla, da je preveč čutil, kot da je brez kože. Da ni mogel prenašati sveta, kakršen je bil.

Da so se ga stvari preveč dotaknile.

To je imel po Mojci, tudi po meni. Tudi jaz nisem mogel prinesti krivic.

Tudi jaz sem v življenju veliko popil, tudi jaz sem ga sral. A imel sem srečo, da se mi ni nič zgodilo. Se je pa njemu.

Sebastijan

Ma, saj ne vem. Vse se dogaja hitreje, kot se je včasih. Dimenzija časa se je spremenila. Nekaj pomisliš, in je že tukaj. Kot bumerang. In misel je meso postala.

Zakaj bi se sicer Dostojevski spraševal, ali je misel že sama po sebi greh? Misel razbija atome, molekule.

V glavi imam tri prizore. Tri slike izgube. Izgubo brata, izgubo mame, izgubo še enega brata.

Tisti večer, ko je odšel Kris, sem jaz dvignil slušalko. Klicali so iz bolnice. Kristijana ni več.

Ko je odšla Mojca. Prizor, kot v morastih sanjah. Krsta na stopnicah se zamaje, moška poprimeta, krsta se nagne. Iz nje pade moja mama. Noče od doma. Poberejo jo. Bela obleka, v katero smo jo oblekli, se zatakne. Dajo jo popravi. Z Dajotom stojiva, trda, kot da sva sredi sanj, kjer se ne moreš premakniti, kjer ne moreš spregovorit, rad bi zakričal, pa ne moreš, rad bi se premaknil, pa ne moreš, nemi počasni posnetek.

Takrat smo stopili skupaj, Boris, Dajo in jaz. Takrat smo se oprijeli drug drugega, bila je zaveza.

In dan po mojem rojstnem dnevu, dan po najinem rojstnem dnevu, sem jaz prvi dobil klic za Dajota. Dajo je mrtev. Na drugi strani slušalke joka ženski glas.

Nisem vedel, da boli tako, fizično boli, bolijo te notranji organi, celo telo boli. Tulil bi, pa ne pomaga, pil bi, pil sem, a ni pomagalo. Požrl bi vse, kar mi pride pod roke, da bi pomagalo. Nič ne deluje. Sam se moraš pregrizt, sam.

Zakaj prav jaz? Zakaj dvakrat. Za oba brata sem moral izvedeti prvi, prav jaz.

Ko se ti to zgodi drugič, se vprašaš. Se sprašuješ in ni odgovora.

Misliš, da se ti je v življenju zgodilo že dovolj bolečine, misliš, da si varen pred te vrste bolečino, varen, vsaj za nekaj časa. In ko se je po osemnajstih letih, v noči z devetnajstega na dvajsetega marca, to zgodilo, sem …

Ne vem.

Šel sem s Tino na večerjo, Damijana in njegovo punco sem povabil zraven. Nista mogla priti. Kakorkoli. Bila sta nekje drugje. In zjutraj … dobim to za svoj rojstni dan.

Dobim to za svoj rojstni dan. Dajo, nisi pomislil name? Si mislil, da lahko prenesem vse?

Ker … ne samo to, da sem sebe videl mrtvega … Ker sva bila ista. Ampak toliko stvari je odpadlo. Zelo na hitro, zelo radikalno. Pol mene je odpadlo stran. Sem pa dobil nekaj drugega. Tisto, kar mi je Dajo kot brat dvojček kazal v ogledalu. Tisto, kar sem vedno prepoznaval kot nekaj popolnoma drugačnega od sebe. Dvojčki si pač kažemo ogledalo. Zato zdaj živim. Ni dneva, da ne bi pomislil na to. Da ne bi bil v stiku s tem. Kaj je to zdaj? Kaj je to jutri? Ta vprašanja s tako izkušnjo dobijo drugo dimenzijo. Jutri je lahko karkoli. Kar je bilo včeraj, me ne zavira. Dajo mi daje. In po mojem je vesel, da se vračam nazaj k sebi. Ker on nikoli ni šel stran od sebe.

V tistem obdobju sem imel kar nekaj mističnih izkušenj. Ko flora in favna prevzemata neverjetne oblike, ne govorim o psihadeliji, ampak o neopisljivih izkušnjah. Lahko rečem, da sem bil na emotivnem vlaku smrti, na katerem sem šel čez vse: od jeze do občutka krivde, bolečine … čez vse, čez kar sem v življenju že šel, ampak stokrat bolj intenzivno.

Ljudje, kot je bil Dajo, na polno gorijo. Ni nobenih zavor. Jaz jim rečem kerozinci. Hkrati pa totalna senzibilnost. Introvertiranost. Čim pa emocijo zatolčeš, bo iz teh izpušnih cevi udarila ven na polno.

Tako da … On je v meni. Za zmeraj. In vse to, ko se sprašuješ, od kod bolečina, do kod vse to … Zakaj jaz? Zakaj naša familija? Skozi vse to sem šel. Spet še enkrat. Tretjič.

Ker moraš zdilat s tem. Dilat. Vsak dan. Ker si živ, pa četudi se tega zavedaš skozi bolečino. Ker ko si mrtev, takrat ne boli. No, prvi korak je razstava, zdaj. Zate, Dajo moj, zate!

ZAKAJ?

Zakaj sem zdaj pomislil na to?

Včasih mi uspe, da odženem misel, zdaj ne gre stran.

Nerazumen strah, da se ne bi še kaj zgodilo. To je tisto, kar me mori, če si dovolim samo pomisliti na to. Pomislim na Oriano, na Aleksandra. Moja žena, moj sin.

Samo fantje so prišli iz mene. Samo moško potomstvo. Štirje fantje. Kristijan, Damijan, Sebastijan in zdaj Aleksander. Tudi Sebastijan ima dva fanta.

Zakaj sem zdaj pomislil na to?

Včeraj zvečer sem si rekel, zbrati se moram in se spovedati samemu sebi.

Zdaj se moram res spraviti sam s sabo. Izprašati se moram, zares, iskreno. Nekaj moram ukreniti.

Nisem zmogel sam. Iskal sem odgovor, a nisem zmogel. Šel sem k ženski, ki se ukvarja s karmično diagnostiko. Neli ji je ime. Družinska karma, karma duše. Iskal sem odgovor.

Oblak črnih las, neverjetne mandljaste oči, s katerimi se je zavrtala vame.

Po moški strani so vaši moški družinski temelji zelo krhki, mi je rekla. Zato se to dogaja.

Pet, šest rodov nazaj je bilo nekaj …

Nekaj je moralo biti. Kaj je bilo, ne vem.

Ne vem niti, če sem pripravljen, da to izvem.

Poslušam besede ženske pred mano, govori nežno, s sočutjem, govori zgodbo, ki je ne čutim, ne še. Zaprl sem se, zakaj potem tako boli?

Odprl se je en drobec razumevanja v verigi izkušenj, ki jih najbrž nosimo v neraziskanem delu verige DNK, v svojem praspominu, v svoji kolektivni podzavesti. Vsi smo preigrali vse, to je le en drobec. Samo za izkušnjo gre, pravi ženska nasproti mene, izkušnjo brez predznakov, pravi, njene oči sta dva črna vodnjaka, ne morem noter, ne še, ne morem. Jutri bom. Drugič bom.

Konstelacija planetov. In kri in dediščina in naključje in karma duše in kaj jaz vem kaj še. Vse je mozaik, matrica, ki jo bom razumel morda šele takrat, ko se bom pridružil svojim. Takrat bo vse jasno. Takrat bo vseeno.

Nisem vraževeren, čeprav to ponavljam že predolgo časa, da ne bi bilo sumljivo. Verjamem pa, da je nekaj. Da se nekaj pretaka. Po smrti. Da ostaja nekaj časa po smrti, potem pa izgine. Ker ne more biti prisotno ves čas.

• •

Hitreje sem se spravil k sebi po smrti Damijana. Ampak ne smem niti pomisliti na to. Če srečam nekoga, ki mi izreče sožalje, hitro rečem, dajmo, prosim, raje kaj drugega …

Zadnjič sva šla z Marijano čez Rožnik. Stal sem tam pred Cekinovim gradom, kjer je vhod s psi. Pristopi visok tip, s svetlimi lasmi, spetimi v čop. V eni roki drži fotoaparat. Predstavi se, mi stisne roko in mi izreče sožalje. Sem že otrpnil. Nakar dojamem, da mi izreka sožalje za Kristijana. Krasen človek je bil, pravi. Jaz sem potem namesto njega igral kitaro pri Miladojki. Veliko sem se naučil od Kristijana.

Nenadoma reče: poglej te pse, a vidiš, da imajo jezike usmerjene navzgor?

Jaz bom to slikal. To je nezaslišano, da imajo jezike gor.

Sem še enkrat pogledal, nikoli nisem tega opazil.

Pa res, glej, res imajo jezike navzgor, pravi Marijana.

Čudno, sem rekel, saj bi jim morali viseti dol. Kdo pa jim jih je zavihal gor?

Jaz, pravi tip. Sam sem jim jih zavihal navzgor.

Sem ga pogledal, kot da je padel z lune.

Aha.

Z Marijano se spogledava.

Nekaj časa je tiho, vsi trije stojimo tam in strmimo v tiste pse, potem pa tip nenadoma pravi: Pa kateri kurac jim je zavihal jezike gor?

Naslednji dan, ko sem šel spet z Rožnika, sem natančno pogledal pse. Psi so imeli spet jezike obrnjene navzdol.

Jebemti, čisti absurd.

SPOMIN

Zakaj bi morali biti kanta za smeti. Briši, jebote. Briši spomin. Briši.

Vedno sem se čudil Josipu Vidmarju, kakšen spomin ima. Najbrž si je vse zapisoval.

Nikoli ne veš, če je to res točno to, kar se spomniš.

Z Daretom Valičem sva včasih obnavljala najino dansko avanturo.

Ne, ni blo tako, Boris. Vse si zamešal.

Točno tako je bilo, se ne spomniš?

Kot bi govorila vsak svojo zgodbo. Kot bi v njej nastopala druga Ida Pullsen in druga Bibi Jebessen.

Včasih s tem spominom manipuliram. Nekaj se mi dozdeva – in potem napletem cel kup okoliščin, ki morda niso bile točno take. Olepšam stvari, ali pa jih pogršam. Travmatične postanejo bolj travmatične, tiste lepe postanejo še lepše. Konec koncev ni važno. Spominjam se pač. Vse, kar je okrog teh ključnih dogodkov, je kvačkanje, vezenje, fino ročno delo prstov mojega spomina.

Vsake toliko se mi odpre kakšen fleš. To bi si moral zapisati. Pa si ne zapišem, ker že ležim v postelji in se mi ne da vstat, da bi šel po beležko in svinčnik. In potem gre. In tega ni več nazaj. Ali pa bo prišlo nazaj, v drugi barvi, z drugim vonjem, ne v celoti. Drobec.

Nostalgija je hrepenenje po tistih trenutkih, ki si jih doživel najbolj močno, najbolj polno, sem nekje prebral. Jaz nostalgijo vedno vežem z nekim skoraj bolestnim spominjanjem, s sentimentalnostjo glede nečesa, kar se nikoli ne bo več vrnilo.

• •

Nostalgija se veže za nazaj.

Morda sem imel nostalgijo edino za svojim mestom. Za Milanom.

Ko sva šla z Zafranovićem na festival Jugoslovanskega filma, sem si šel pogledat tisti del, kjer sem nekoč stanoval. Kako me je stisnilo, nič mojega ni bilo več tam.

Piazza Duomo, razočaran sem bil. Preplavljeno s Kitajci, z Afričani, Arabci, vsi nekaj prodajajo, vsi te posiljujejo s svojo kramo … To ni bilo več moje mesto.

Tudi Oriano sem peljal v Milano. Petelinil sem se. Ne skrbi, sem ji rekel, tu sem doma, vse poznam. Kakšna sramota. Nikakor nisem mogel iz tistih enosmernih ulic, vozil sem se kot po labirintu, vedel sem, kje sem, vedel sem, da je blizu, a nisem mogel do tja. In potem sva pustila avto v garaži – in sva šla s taksijem. Taksi me je pripeljal do mojega nekdanjega doma. Pripeljal me je do tistega kraja, ki je v mojem spominu živel drugače.

MARIJANA, 2009

Marijana je gladka, izklesana. Pazi, kaj jé. Zjutraj gre teč, potem na fitnes, potem pa še doma dela trebušnjake … Prekipeva od energije. Fant, koliko energije ima ta ženska!

Jaz se samo še režim. Samo še režim se. Srčkana je, zmešana, posebna.

Ne grem več s tabo na kosilo, ji rečem. Ni mi več v užitek … ker nič ne poješ.

Kako ne jem, se pritožuje …

Potem pa jaz pojem, ker se mi zdi škoda, in se lepo redim.

Marijana me je rešila. S tem povem vse.

Zadnja trdnjava, v katero sem se, potem ko sem jo osvojil, tudi naselil. Po dolgem času se spet počutim doma, varnega. Lepo mi je. O ljubezni ne bom govoril, ne še, nikoli nisem rad govoril o tem.

Njen obraz sije od zadovoljstva, nabita je z energijo. Teče, telovadi, ljubi naravo, ljudi, živali, poka od življenja.

Pravi, da sem prevečkrat negativen. Morda sem res.

Zalotim se, da ob tej njeni prekipevajoči sreči postanem zlovoljen, zoprn. Včasih se usajam kar tako. Tudi to je ljubezen.

Tako je mehka, topla, čutna, prekipeva od čustev. Fascinira jo vse lepo, kot otroka. Ona me je spet zvlekla nazaj v naravo, ona me je s svojim zgledom prepričala, da ne jem več mesa. No, kakšno ribico, tu in tam, z veseljem. Ona ne. Ne mleka ne jajc, nič živalskega izvora. Veganka.

Večkrat ji oponašam, da je mala fašistka do mesojedcev, v hecu. V resnici nisem srečal bolj tolerantne osebe, vse sprejema, v vsakomur najde nekaj dobrega, lepega.

Ne bom o Marijani. Je preveč tukaj in preveč zares, Ne bi je zamenjal, to bom rekel. Živim z njo in se imam fino. Tudi zaradi nje postajam boljši človek.

Kaj je staranje, kaj vam pomeni starost, me sprašujejo. Kaj je starost, jebemti. To, da se ne staraš. Da si zaposlen v glavi, da se imaš fino.

Hecno, še Casanova, ki ga imajo predvsem za ženskarja, pa je bil še precej več, se je v zadnjih letih, bolan, izčrpan od življenja, moral ozreti po svojem prejšnjem življenju. To najbrž čaka vse. Le da jaz nisem bolan, le da se jaz počutim, kot da sem vstal od mrtvih, mlajši, prerojen, poln želje po tem, da bi delal in ljubil, ljubil in delal. In oboje tudi počnem. Prav fino se imam, za mano je Don Juan v Mariboru, mislim, da smo naredili dobro stvar, z Glembajevimi gostujemo po celi Jugi, pravijo, da bom dobil nagrado, tudi prav; v Trstu z Martinom Turkom snemamo celovečerec. Nahrani me z besedami. Dober scenarij, bomo videli, kaj bo. Videti je, da Turk ve, kaj hoče, to je bistveno. Ah ja, spet sem oče in Seba je moj sin. Zadnjič sva se pred kamero skloftala, da nama je zvonilo v ušesih. Vidiš, Seba moj, vsaj enkrat sva se stepla, da vidiva, kako je, sem se režal. Na filmu bova predelala vse tisto, kar nisva zares. Ja, zadnje čase sem samo še foter.

Fotra sem igral tudi v tem madžarskem filmu, mednarodna koprodukcija Deviški ples smrti. Pediček me je vzel. Izjemna muzika. Moj del pa … Pravijo, da je v redu. Ni velika vloga, sem pa zajeban, zadrt star komunist in še bolj zajeban foter. Sem že rekel, da je čas za kakšnega ljubimca?

Marijana

Biti z Borisom pomeni biti z vsemi tistimi, ki so v njem. Enkrat kralj arene, dvorni norec, skrbno pokroviteljski, glava družine, zoprnež in nergač, veseljak, nemogoč romantik. Biti z Borisom je biti vsak dan z drugim moškim, včasih z večimi hkrati. Sicer pa nisem imela nobenih iluzij, da bo enostavno. Nobenih iluzij nisem imela sploh.

Kaj vse se je zamenjalo v tem letu. Od tistega trenutka, ko sva pila viski za viskijem v Sputniku in govorila, govorila, kot da se nama mudi, kot da si hočeva čimprej povedati vse, kot da ni več časa. Po sedmih urah, opita, zmešana od nenavadne magije, sva padla skupaj in od takrat sva, kjer sva. Ni bilo druge možnosti, nobene druge možnosti ni bilo. Je to ljubezen?

Je sploh mogoče, da ne bi ljubil take osebe, takšnega hrasta, ki stoji po vseh viharjih, včasih se zdi, da ima sto let in več, včasih je radoveden igriv dvanajstletnik. Mlado srce ima. Ves čas poskuša kaj novega.

Lepo mi je, da imam tudi jaz nekaj pri tem, da je postal vegetarijanec. Od nekdaj je bil sočuten, od nekdaj ga je bolelo ravnanje z živalmi.

Sem z moškim, ki se včasih zapre kot školjka in tuhta, tuhta, takrat vem, da nimam ključa, nimam vstopa. Takrat najbolj boli. Zapira mi en košček sebe in jaz mu pustim, nič drugega mi ne preostane.

Sem z moškim, s katerim odkrivam teater na drug način, odkrivam vino po gledaliških premierah, taka prijetna, mehka opitost, ko dovtipi padajo čez mizo, ko se oči bolj meglijo, ko vsi postajamo preveč iskreni … Sem z moškim, ki je takoj za vsako neumnost. Greva na Slavnik, pravim enkrat, po eni takih prepitih gledaliških noči v Kopru.

Si nora?

Daj, greva gor.

Obleče se in gre. V svojih modrih allstarkah, morda so bile tistikrat rdeče, ne vem.

Vsak kamenček čutim, jebemti, pravi in sopiha, ko stopa gor. Bo zdržal? Že mesece je njegovo edino gibanje samo na odru. Glembajevi so mi ga vzeli za skoraj devet mesecev. Edini kondicijski trening – pet ur vožnje v Beograd, pet ur nazaj.

Boš zdržal, dragi, rečem priliznjeno, saj ni treba, da greva do vrha.

Seveda greva do vrha, pribije, ne, on se ne da. Moški je, alfa samec, žilav, energičen, trmast kot bik.

Vmes ga opazujem, njegov obraz se iz zelene barve spreminja v rdečo, bo zdržal, kako ga bom odnesla dol, če pade.

Imaš kaj vode, vpraša.

Saj veš, da nimava nič, rečem tiho. Vztrajam, da izmeriva pulz. Stvar ni več smešna. Zakaj, zakaj, zakaj sem predlagala, da greva gor.

Ustavi se, izdihne zrak, zdaj, mislim, zdaj se bo vdal in bo rekel, daj, ustaviva se malo. Saj ne more takole, brez kondicije.

Ne, ne bo se ustavil, res je trmast, medtem ko hodi, začne recitirati Prešernovega povodnega moža, zagreto, zares, režim se, on pa tudi … Sopiha in recitira.

Nobene očem bilo bolj zaželene …

Recitira, in tako do vrha.

Boris v predinfarktnem stanju v tretji kitici Povodnega moža pride na vrh, za nagrado dobi poljub – in že ga obkrožijo vesele upokojenke, pohodnice. Hočejo avtograme in skupinsko fotografijo. In košček njega. Na to sem navajena. Vsi, ki jih kdaj srečava, na ulici, pred Dramo, v kavarni, vsak hoče košček njega. To je njegova usoda. In on se daje.

Najprej voda, izdavi, zadihan kot parna lokomotiva, najprej voda, potem pa vse ostalo, se reži, jih objame okrog ramen, vesele dame, se fotografira z njimi.

Vrževa se na travo, se primeva za roke in gledava v nebo. Prišla sva do vrha, skupaj.

KOMU?

Zadnjič sem se zjokal, ko sem gledal film Brata. Danski film. Zdaj so naredili ameriški rimejk. Ne vem, zakaj sem se zjokal, morda vem, ampak ne bi razpravljal o tem.

Nostalgija za tistimi stvarmi, ko si se imel dobro? To pa niti ne. Saj sem se imel dobro, saj se imam še vedno dobro, kaj bi rad? Ne nostalgičen, ranljiv sem. Ranljiv sem za stvari, ki so se mi zgodile takrat. In potem je konec. Odrežem in ne obujam. Vsake toliko me zvije, kadar pomislim na Dajota. Ampak si ne dovolim. Odrežem. Ker nima smisla. Njemu je lepo, to vem.

Komu pišem? Sebi? Niti ne. Damijanu. Mojci. Kristijanu. Stvari, ki bi jim jih rad povedal, pa jih nisem. Nisem mogel. Nisem znal. Ni bil pravi trenutek. Čeprav se mi vsake toliko zdi, da itak vedo že vse. Vsem trem pišem to knjigo. Morda tudi moji mami. In sestri in očetu.

Več kot pol moje družine je na drugi strani. Včasih se počutim star 320 let. Včasih se počutim, ko da jih imam 35. Tudi 15. Včasih, vse redkeje, imam občutek, da sem še vedno tisti deček v kratkih hlačah s pepita vzorcem in z bosimi nogami … Morda je spominjanje poskus, da bi se spet počutil tako, saj ne vem.

Kadar dam kakšen intervju, me tisti, ki se imajo za malo bolj resne novinarje, sprašujejo, kako sem se spopadal z bolečino. Kako sem preživel toliko smrti svojih najbližjih?

Kako sem preživel? Preživiš pač. Saj ne vem, če sem. Ne umreš samo enkrat.

Rad hodim na pokopališča. Prebiram priimke. Tak poseben mir je.

Razmišljam, kako malo domišljije imajo svojci, ko postavljajo spomenike.

Vsi spomeniki so isti. Vse postaja isto. Številke smo tudi na pokopališčih.

Gledam, koliko križev je na nagrobnikih, koliko ne. Vsak od njih je nosil svoj križ, pa če je imel križ na nagrobnem kamnu ali ne.

Zadnjič sem šel na Vič, peljal sem avto na servis. Tam blizu je pokopališče. Dvakrat ali trikrat sem bil tam, iskal sem grob Braneta Ivanca. Nisem ga našel. Poklical sem Jaka Ivanca, daj, povej mi, kje je grob tvojega fotra, kje je Branetov grob? Moral sem tja, ne vem, zakaj.

Bilo je lepo vreme, sonce je sijalo, sem se usedel na ograjo pokopališča in se sončil tam med mrliči. Samo hip je bil, ko je me je spreletelo, da so vsi mrtvi prišli ven iz grobov in da me zdaj opazujejo. Prav čutil sem, da me gledajo in da me nočejo imeti med sabo.

Pismo moji Mojčiki

Najsretniji dan u mom životu bio je kada sam upoznao tu ženu.

Miroslav Krleža: Glembajevi, januar 2011

Tmuren in deževen dan, depresiven. Stisnjen med štirimi stenami v napol razsutem beograjskem stanovanju pišem pismo. Pismo svoji pokojni ženi Mojčki. Upam, da se bodo te besede razpršile po vesolju in se ujele v tvoje duhovne mreže, ljuba moja Mojčka, zaljubljena v Belo krajino, brezove gaje in cigane.

Spet se vračam v preteklost, pretresam spomine, urejam v glavi, kar do zdaj nisem mogel, nisem upal.

Prvi spomin je najino prvo srečanje. To sem že povedal. Izgubil sem se v tvojih očeh.

Mojčka moja, kako sem se zatrapal vate. Občutek, da izgubljam razsodnost. Enkrat, ko si me obiskala na AGRFT-ju in sem v navalu ljubosumja zalajal, da bom tistemu tvojemu prerezal gume, če se še kdaj prikaže v Ljubljani. Ljubil sem te, kot se ljubi sonce, morje, breze, ptice. In ljubil sem te s strastjo, ki je nisem nikoli več doživel pri nobeni ženski.

Vedno si bila dobra, prizanesljiva, nežna. V najinem dolgem zakonu me je večkrat kam zaneslo, vsakokrat me je pekla vest, a ti si me vedno sprejela nazaj v svoje naročje.

Kolikokrat sem prijateljem govoril, da te nisem vreden, oni pa meni, da imam srečo, da imam tebe.

Bila si moj angel in moja učiteljica. Ob tebi sem dozoreval v moškega.

Tvoja zgodba je bila mnogo strašnejša od moje. Grozna, nepojmljiva zgodba za film, ki v Sloveniji ne bi zagledal luči sveta. Prav ob vaši družinski drami so se spremenili moji politični pogledi.

Kljub vsemu, kar se vam je dogajalo, nisem iz ust tvoje mame nikoli slišal ene same besede čez oblast. Prava svetnica, tvoja mama. Ko so ji ubili moža, tvojega očeta, je ostala sama, z dvema fantoma, ki zaradi kleščnega poroda nista mogla biti samostojna, in s tabo. Vrgli so jo iz lastne hiše, ki sta jo zgradila z možem, ker si je nek povojni heroj zaželel ključe.

Prosila je, da bi ji dovolili, da obdrži vsaj del hiše, ker ne more preživeti, ker nima kam s sinovoma. Enega so poslali v psihiatrično bolnico, drugi, Marko, je živel z vama, Mojčika.

Mogoče sva se zato ujela. Vsak s svojo nemogočo zgodbo, vsak s svojimi kompleksi, oropana normalnega otroštva. V bistvu dva luzerja, ne po svoji krivdi.

Med služenjem vojske si me obiskovala. Takrat sem se opogumil in zaprosil tvojo mamo, če privoli v najino poroko.

Danes se to sliši smešno, a takrat so bili pač drugi časi.

Rodila si mi tri krasne fante. Sedem se nas je gnetlo v stanovanju tvoje mame, na tistih 50 kvadratnih metrih Martina Krpana. Smo se pa imeli radi.

Leta pozneje, ko sem od Drame dobil stanovanje na Bratovševi ploščadi, smo končno zadihali. 96 kvadratov je bilo za nas veliko. Vsak je imel svojo sobo. Kristijan je imel malo sobico s knjižnico. Na vrata je nabil napis: Dvojčkoma vstop prepovedan. Onadva pa sta kar naprej rinila k njemu. Ko sta se rodila, je jokal, da je prosil samo za enega bratca, ne za dva.

In kako smo žurirali, Mojca. Polna hiša prijateljev, Vlado, Pero s Staziko, Miro, Zoran … ti pa tako ustrežljiva. Postregla si prav s tisto jedjo, ki je bila komu najljubša, rekla si tisto besedo, ki jo je hotel, hotela slišati. Ne preračunljivo, taka si bila. Pregovorna gostoljubnost. Vedno si govorila, mi Belokranjci smo gostoljubni, to nam je v krvi. Četrt Črnogorke, nekaj uskoških genov. Mislim, da si bila ponosna na svojo mešanico. Kolegicam si govorila o svojem dedu, brkatem možaku, ki je bil veren in je vedno molil v staroslovenskem jeziku.

Vsi tvoji po mamini strani so bili verni. Ko smo hodili v Čurile na žegnanje k trem faram, je teta Gelca naredila kosilo, stric France nas je prosil, da zmolimo za darove na mizi. Nakar je teta Liza, črna ovca družine, s svojim raskavim glasom Luisa Armstronga rekla: vi se samo pomolite Bogu, a ja ću popušiti cigaru. Ako budete dugo molili, sve ću vam pojest.

Lepo sva se imela, Brezica moja, lepo.

Najini trije fantje so uživali v Beli krajini, uživali so tudi z nama, mislim, da so imeli lepo otroštvo. Vse do tistega leta, ko se je začel naš družinski pekel.

Leta ’90 sva se vračala iz Sarajeva, kjer sem dobil Sterijino nagrado za življenjsko delo. Na podelitvi sem se zahvalil tebi, ker si mi ves čas stala ob strani. Ko sem stal na odru, sem gledal samo tebe. Ti si vstala in s tabo vsa dvorana, razlegel se je aplavz.

Na poti domov ti je v avtu postalo slabo. Morda zaradi vožnje, sem rekel, utrujena si. V tvojih očeh sem videl strah.

Poleti, ko smo bili na vikendu na Lipsenju, si me prosila, da te odpeljem v Ljubljano, k zdravniku. Takrat sem vedel, da je nekaj zelo zelo narobe. Nikoli si nisi dala opraviti s kakšno boleznijo, vse si obdelala tako, mimogrede. Sama si me prosila, naj te odpeljem.

Diagnoza: rak na jajčnikih. Takoj za tem se je ponesrečil še Kristijan. Dolga je bila ta kalvarija. In ko smo mislili, da smo se izvlekli, trije fantje, tako kot smo ti obljubili, je po devetnajstih letih šel še Damijan. Damijan, moj zlati fant, ki se je vse življenje boril sam s sabo.

Zdaj ste skupaj, vsi trije. Verjamem, da vam je lepo, nič drugega mi ne preostane, kot da verjamem. Ves čas vas čutim ob sebi, zelo blizu, ves čas. Hudo je, zame, za Sebastijana, hudo je, a se boriva. Vem, da moram živeti naprej, za malega Aleksandra, za Sebastijana in končno tudi zase.

Tema je zajela mesto, ulice so mokre od dežja, jutri napovedujejo sneg. Šel bom na vaje po zasneženem Beogradu v atelje 212 in ponavljal Krleževe stavke starega Glembaja. Rada si imela Krležo.

Ljuba moja Mojčka, moja Breza, objemi še Kristijana in Damijana.

Ljubim vas.

Tvoj Boris

Odhajanje

Sanjal sem, da sem se v sanjah zbudil iz sanj, v katerih sem sanjal, da sanjam o nekih drugih sanjah. Vmes so se pojavljali trenutki budnosti, a kmalu sem spet zaspal in sanjal, da sanjam.

Nekoč, pred mnogimi leti, sem sedel v brivnici in čakal, da pridem na vrsto. Na steni pred mano je viselo veliko ogledalo, ki se je zrcalilo v prav tako velikem ogledalu, ki je bingljalo na steni za mojim hrbtom.

Med ogledaloma, jaz.

V obeh se je zrcalna slika moje podobe podvajala v neskončnost. Ta, za oko zanimiva optična prevara ni ponazarjala nič cikličnega, nobenega vračanja, temveč eno samo neskončno odhajanje.

Boris Cavazza

Za podporo pri nastajanju knjige se iskreno zahvaljujemo Janezu Škrabcu, direktorju podjetja Riko in Dejanu Turku, predsedniku uprave Si.Mobila.

Hvala.

Vesna Milek CAVAZZA

Zbirka eBeletrina * Jezikovni pregled: Tina Škrajnar * Korekture: Jerneja Zajc * Oblikovanje naslovnice: Rok Marinšek * Fotografija na naslovnici: Sebastijan Cavazza * Tehnični urednik: Marko Hercog * Izdajatelj: Študentska založba, Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana, www.zalozba.org; Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani; Za založbo: Tomaž Gerdina * Ljubljana 2013 * © Študentska založba 2013

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: www.zalozba.org

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-312.6(0.034.2)

929Cavazza B.(0.034.2)

MILEK, Vesna

Cavazza [Elektronski vir] : biografski roman / Vesna Milek. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2013. - (Zbirka eBeletrina)

ISBN 978-961-242-660-6 (ePub)

267540992

Table of Contents

naslovnica

naslov

Vonj po Milu, 1942

Moj Oče, 1945

Amado Mio, 1946

Dom

Solkan, 1949

Maček

Sosed

Fašist

Gigi

Smrt

Milano, 1953

Carlo Porta, 1953

Clemente Fracchia, 1954

Emmanuela, 1955

Kino

Boks, 1954

Vitomil

Piran, Pirano

Morje, 1960

Leningrad, 1961

Nogavice, 1962

Neurje, 1962

Ženske

Ladja

Plavi Jadran, Neboder, 1960

Ljubiti na Daljavo

Gana, 1963

Ljubljana, 1964

Skandinavija, 1965

Mojca, 1966

Njen Oče

Kristijan, 1968

Mama, 1970

Družina

Mojčin Raj, 1978

Film

Sebastijan

Muke po Mateju, 1975

Strast

Sebastijan

Odhajanje, 1991

Kristjan

Moja Mojca

Sebastijan, 1992

Dmitrij

Igralec

Sir Boris Cavazza

Oriana, 1998

Oriana

Aleksander, 2002

Knafljev prehod, As, 21. oktober 2010

Tatjana

Dajo, Moj Dajo

Dragi Dajo

Včasih Sneži v Aprilu

Sebastijan

Zakaj?

Spomin

Marijana, 2009

Marijana

Komu?

Pismo moji Mojčiki

Odhajanje

kolofon