Ursula K. Le Guin

ČAROVNIK IZ ZEMLJEMORJA

Vojščaki v megli

Senca

Šola za čarovnike

Iz teme izpuščena Senca

Pendorski zmaj

Preganjan

Sokolov let

Lov

Iffish

Odprto morje

Spremna beseda

Samo v tišini beseda,

samo v temi luč,

samo v smrti življenje: sokolov let zablesti na praznini neba.

Stvarjenje Eaja

Vojščaki v megli

Otok Gont, ves ena sama gora, ki miljo visoko dviga vrh nad Severovzhodno morje, nenehno bičano od viharjev, slovi kot dežela čarovnikov. Veliko Gontčanov je iz vasi v visokih otoških dolinah in iz pristanišč v ozkih žalivih odšlo v velika mesta, zato da bi kot čarovniki ali magi služili otoškim knezom, ni pa bilo malo tudi takih, ki so željni pustolovščin odšli opravljat čarovniško obrt od otoka do otoka po vsem Zemljemorju.

Eden teh gontskih čarovnikov, po sodbi nekaterih največji med njimi, zagotovo pa največji popotnik med vsemi, je bil mož, ki so ga klicali Skobec in ki je doživel čast, da so ga imenovali Gospodar zmajev in Arhimag. O njegovem življenju pripovedujejo Gedova junaška dejanja in o njem pojejo številne pesmi. Ta zgodba pa pripoveduje o času, ko še ni bil slaven in ko se pesmi o njem še niso pele.

Rodil se je v vasi, ki je po desetih starih jelšah dobila ime Jelševje; sameva visoko v gori, na začetku doline, znane kot Severni Dol. Pod vasjo se vrstijo drug pod drugim pasovi orne zemlje in med njimi travnata pobočja, s katerimi se dolina spušča k morju. V zavojih reke Ar, ki teče po dolini, se nizajo druge vasi in mesteca. Nad vasjo se vrstijo z gozdom zarasli grebeni, ki se drug nad drugim dvigajo k skalovju in snegu višav.

Mati ga je imenovala Duny; tako so ga klicali kot otroka. A to ime in samo življenje sta bila edino, kar mu je mogla dati, kajti umrla je, še preden je dopolnil prvo leto. Njegov oče, ki je v vaški kovačiji obdeloval bron, je bil mrk možak redkih besedi. Vseh njegovih šest bratov je bilo precej starejših od njega in so drug za drugim zapuščali dom ter po drugih vaseh Severnega Dola kmetovali, se udinjali kot kovači ali se kot mornarji podali na morje. Tako ni bilo nikogar, ob komer bi otrok izkusil vsaj kanček nežnosti.

Odraščal je divje, kot trdovraten plevel, in zrasel v visokega, živahnega fanta, glasnega in ponosnega in hitre jeze. S peščico drugih vaških otročajev je pasel koze po strmih pašnikih nad rečnimi izviri. Ko je bil zadosti močan, da je lahko gonil veliki meh, je oče zahteval, da je začel delati kot vajenec v njegovi kovačiji. Tu si je prislužil obilo batin in udarcev z bičem.

Pri delu od Dunyja ni bilo kaj prida haska. Pravzaprav je zmeraj znova kam izginil: ali se je potepel globoko v gozd ali je šel plavat v tolmune reke Ar, čeprav je bila njena voda, tako kot voda vseh drugih rek na Gontu, zelo hitra in zelo mrzla. Ali pa je šel plezat po pečinah in strminah, vse do višav nad gozdom, od koder je lahko videl morje, širni ocean na severu, kjer ni onkraj Perregala nobenega otoka več.

V vasi je živela sestra njegove pokojne matere. Ona je bila tista, ki je postorila zanj, kar je bilo treba, ko je bil še čisto majhen. Kakor hitro je bil le malo sposoben skrbeti zase, pa se ni več zmenila zanj, saj je imela dovolj svojega dela. Nekega dne, ko je bilo dečku sedem let in je bil kajpak neveden in nepoučen o silah in veščinah, ki vladajo in s katerimi se vlada svetu, je opazoval teto, ki ji je koza ušla na slamnato streho in ni hotela dol. Slišal je, kako je zaklicala nekaj med seboj rimanih besed, in videl, kako je neposlušna koza, takoj ko je zaslišala te besede, skočila s strehe.

Naslednjega dne, ko je sam pasel dolgodlake koze na pašnikih v Visoki rebri, je Duny zaklical svoji čredi besede, ki jih je slišal od tete, ne da bi vedel, čemu so namenjene ali kaj pomenijo ali kakšne besede to sploh so:

Noth hierth malk man

Hiolk han merth han!

Besede je zaklical na ves glas in koze so prišle k njemu. Zgrnile so se okrog njega, kar najhitreje so jim dale noge, vse do zadnje in brez enega samega glasu. Strmele so vanj iz temnih rež svojih rumenih oči.

Duny se je zasmejal in ponovil klic, še enkrat izrekel besede, ki so mu dajale moč nad kozami. Obkrožile so ga še bolj tesno, strnjene v prerivajočo se gmoto.

Nenadoma ga je postalo strah njihovih debelih ukrivljenih rogov in čudnih oči ter njihovega nenavadnega molka. Poskusil se jih je osvoboditi in jim pobegniti. Koze so stekle z njim, ves čas tesno strnjene okrog njega. Tako so jo cvrli po bregu navzdol in nazadnje pridrli v vas: koze nagnetene druga drugi ob bok, kakor da bi jih tesno zategnjena vrv povežala skupaj, sredi med njimi pa deček, ki so mu solze tekle po licih in je glasno tulil. Vaščani so prihiteli iz hiš in začeli zmerjati koze ter se smejati fantiču. Med njimi je bila tudi Dunyjeva teta, ki pa se ni smejala. Kozam je rekla eno samo besedo. Živali so začele meketati, in kakor da bi bile osvobojene uroka, začele smukati travo in vsaka zase iskati pašo.

»Pojdi z menoj,« je rekla Dunyju.

Odpeljala ga je v kočo, v kateri je živela čisto sama. Po navadi ni nobenemu otroku dovolila, da bi stopil vanjo, in otroci so se njenega doma v strahu ogibali.

Koča je bila nizka in mračna, brez oken, polna prijetnih vonjav od zelišč, ki so se sušila, obešena s prečnih strešnih gredi, vonja po meti, zlatem luku, materini dušici in rmanu, po žajbljastem vredniku, paramalu in kraljevem perju, po vranjem parkeljcu, gosji travi in lovoriki. Teta je sedla k ognjišču in prekrižala noge. Motrila ga je od strani skozi štrene črnih las in ga vprašala, kaj je rekel.kozam in če ve, kaj pomenijo rimane besede, ki jih je izgovoril. Ko je sprevidela, kako se mu o tem niti ne sanja, a je kljub temu uročil koze, da so prišle k njemu in mu sledile, ji je postalo jasno, da se v njem prebuja skrita velika moč.

Dotlej je bil zanjo samo sestrin sin, kar ji ni pomenilo nič, zdaj pa je gledala nanj z novimi očmi. Pohvalila ga je in mu povedala, da ga lahko nauči izrekov, ki mu bodo bolj všeč. Nauči ga lahko na primer besede, s katero bo priklical polža iz njegove hiške, ali imena, ki bo priklicalo sokola z neba.

»Da, da, nauči me tega imena!« je dejal. V hipu je pozabil na strah, ki so mu ga koze nagnale v kosti, takoj pa se je že tudi prevzel od tetine hvale na račun njegove bistrosti.

»Obljubiti mi moraš,« je dejala čarovnica, »da drugim otrokom ne boš nikoli izdal te besede, če te je naučim.«

»Obljubim.«

Nasmehnila se je ob njegovi nevedni zagretosti. »Vse dobro in prav. Toda zavežala te bom s tvojo obljubo. Tvoj jezik bo ostal nem, dokler se ne bom odločila, da ga razvežem, in celo tedaj ne boš mogel, čeprav boš lahko govoril, nikoli izgovoriti besede, ki te je bom naučila, če bi te lahko še kdo slišal. Skrivnosti naše obrti morajo ostati skrbno zaklenjene.«

»Prav,« je rekel deček, ki si ni niti najmanj želel, da bi take skrivnosti razkril vrstnikom, in mu je bilo všeč, da bo vedel in počel stvari, ki jih oni ne bodo vedeli ne znali.

Sedel je čisto pri miru, medtem ko si je teta na zatilju spela skušle lase in si zavozlala pas na obleki, potem pa spet s prekrižanimi ;ami sedla k ognju in vrgla vanj več prgišč listja, da se je iz plaiov dvignil dim in napolnil mračno kajžo. Začela je peti. Njen i se je od časa do časa spremenil, kdaj v višjo lego, spet drugič v o, kakor da bi skozi njo pel nekdo drug. Njenega petja ni bilo Lee in deček kmalu ni več vedel, ali bedi ali spi. Tetin stari črni , ki ni nikoli lajal, je ves ta čas sedel ob njem, čeprav je imel od ta vse rdeče oči. Potem je čarovnica spregovorila. Govorila je v ku, ki ga Duny ni razumel, od njega pa je zahtevala, da za njo lavlja verze in posamezne besede, vse dokler mu ni urok zavežal ka.

»Govori!« mu je ukažala, da bi preskusila urok.

Deček ni mogel spregovoriti, se je pa zasmejal.

To je teto navdalo s strahom pred njegovo močjo, kajti ta urok il najmočnejši izmed vseh, kar jih je znala. Z njim ni hotela samo »iti oblast nad njegovim govorom in molkom, ampak ga je hotela i zavezati, da bi bil v čarovniški obrti pokoren njej. In vendar se ikrat, ko ga je urok že zvežal, zmogel zasmejati. Rekla ni besede, sto vodo je škropila ogenj, dokler se ni dim razkadil, dala pa jo jdi piti dečku. Ko je bil zrak čist in je spet lahko spregovoril, ga laučila imena, ki je sokolovo pravo ime in na katero se sokol ra odzvati.

To je bil prvi korak na poti, po kateri je Duny potem hodil vse jenje in katere del je bilo preganjanje skrivnostne Sence preko inih in morskih širjav, vse do daljnih obal, kjer ni nobene svete in kjer vlada smrt. A prvi koraki na tej poti so se zdeli kot korakipo široki, svetli poti.

Odkril je, da divji sokoli vedno, kadar koli jih pokliče z njihovim vim imenom, s kril vetra kot blisk strmoglavijo k njemu in mu d silnim hrumom peruti pristanejo na zapestju, kakor da bi bili ati lovci visokega princa. To ga je navdalo z željo, da bi poznal še več takih imen. Odšel je k teti in jo prosil, naj mu pove še imena skobca, kanje in orla. Zato da bi si zaslužil besede moči, je storil vse, kar je čarovnica zahtevala od njega, in se je od nje naučil vsega, kar ga je mogla naučiti — čeprav tisto, kar je zato storil ali izvedel, ni bilo zmeraj ravno prijetno.

Na Gontu za kakšno stvar rečejo, da ni nič močnejša, kot je žensko copranje, rečejo pa tudi, da ni hujšega zla kot ženska coprnija. Čarovnica iz Jelševja se sicer ni ukvarjala s črno magijo in se tudi ni nikoli poskusila v visoki umetnosti navezovanja stikov s Starodavnimi silami. A kot nevedna ženska, ki je živela med nevednimi ljudmi, je marsikdaj svoje sposobnosti uporabila za nespameten ali dvomljiv namen. Zanjo sta bila nekaj povsem neznanega Ravnovesje in Vzorec, ki ju pravi čarovnik pozna in jima služi in zaradi katerih ne uporabi nobenega uroka ali čara, če to ni res potrebno. Ona pa je imela ob vsaki priložnosti nared kakšen urok in je kar naprej nekaj čarala. Marsikaj izmed tistega, kar je znala, so bile prazne marnje ali pa sleparija; prav tako ni ločila pravih urokov od lažnih. Zakletev je poznala celo vrsto; kar zadeva bolezni, pa jih je najbrž bolje znala povzročati kakor zdraviti. Kakor vsaka vaška vešča, je tudi ona znala zvariti ljubezenski napitek, a pripravljala je tudi druge, veliko grše zvarke, take, ki so stregli človeškemu ljubosumju in sovraštvu. Vendar pa mladega vajenca ni učila tovrstnih spretnosti, ampak ga je, kolikor je pač bilo v njeni moči, učila le poštenega dela svoje obrti.

Sprva se je od vse umetnosti magije, prav po otroško, veselil le moči, ki mu jo je dajala nad pticami in štirinožnimi živalmi, in tega, da jih je spoznaval. In, resnici na ljubo, to ga je veselilo do konca življenja. Drugi otroci so ga začeli klicati Skobec, ker so ga pogosto videvali v družbi kakšne ujede na enem izmed visoko ležečih pašnikov. Tako je dobil ime, ki ga je obdržal kot vsakdanje ime, po katerem so ga poslej poznali vsi, ki niso vedeli za njegovo pravo ime.

Čarovnica mu je nenehno govorila o slavi in bogastvu in o tem, kako veliko moč čarovnik lahko dobi nad ljudmi. Zato se je deček začel učiti bolj uporabnih veščin. Učenje mu je šlo hitro od rok. Čarovnica je bila polna hvale, vaški otroci so se ga začeli bati, on sam pa je bil prepričan, da bo prav kmalu zasedel pomembno mesto med ljudmi. Napredoval je od besede do besede in od uroka do uroka, vse dokler ni dopolnil dvanajst let. V tem času se je od tete naučil veliko tistega, kar je znala. Tega ni bilo veliko, a dovolj za vaško veščo v majhni vasi in več kot dovolj za dvanajstletnega fantiča. Naučila ga je vsega, kar je vedela o zeliščih in zdravilstvu, in vsega, kar ji je bilo znanega o tem, kako kaj poiskati ali koga k čemu zavezati in kako kaj popraviti in kako koga razkrinkati ali kaj razkriti. Iz njenih ust je Duny slišal vse pesmi in vse junaške speve, kar jih je znala, naučila ga je tudi vseh besed pravoreka, jezika Resnice, kolikor se jih je sama naučila od coprnika, ki je bil njen učitelj. Od zaklinjevalcev vremena in potujočih rokohitrcev, ki jih je pot vodila iz kraja v kraj po vsem Severnem Dolu in po Vzhodnem lesu, pa se je naučil različnih trikov in zabavnih spretnosti, sejmarskih čarovnij in čarov za slepljenje čutov. Prav z eno takih čarovnij lahkotne sorte je prvič dokažal, da v sebi skriva veliko moč.

Tiste dni je bil Kargadski imperij močan. Kargad sestavljajo štiri velike otoške dežele, ki ležijo med Severnim in Vzhodnim otočjem: KaregoAt, Atuan, HuratHur in Atnini. Jezik, ki ga govorijo tod, se razlikuje od vseh drugih, ki jih govorijo na Arhipelagu in na drugih otočjih. Ljudje, ki ta jezik govorijo, so divjaško ljudstvo bele polti, pšeničnih las in nasilne nravi, ljudstvo, ki ljubi pogled na kri in vonj po gorečih mestih. V zadnjem letu pred tem so napadli Torikleške otoke in močno utrjeni otok Torheven ter jih s svojih ladij z rdečimi jadri izropali v več plenilskih pohodih. Novice o tem so se razširile tudi na sever, na Gont, a gontski knezi so imeli preveč opraviti s svojimi gusarskimi podvigi, da bi se kaj dosti menili za stisko drugih otoških dežel. Naslednja žrtev Kargov je bil otoček Spevy. Izropali so ga in razdejali, njegove prebivalce pa odpeljali v sužnost. Še dandanašnji je otok ruševin. Žejni osvajanja so Kargi zatem odpluli na Gont in pristali v njegovi Vzhodni Luki s tridesetimi izmed svojih dolgih ladij. Mesto so v uličnih bojih zavzeli in požgali. Ladje so pustili zastražene v ustju reke Ar in se podali navzgor po Dolu, ropali so in požigali in rušili, pobijali živino in ljudi. Med potjo so se razdelili v več tolp in vsaka je plenila po svoji volji. Begunci so prebivalce vasi na višavjih posvarili pred nevarnostjo. Vaščani Jelševja so kmalu videli, kako je vzhodno nebo potemnelo od dima. Tisti med njimi, ki so spležali na Visoko reber, so pod seboj uzrli Dol, zavit v dimno meglico in rdeče preprežen z ognji na žitnih poljih, ki so še pravkar čakala na žetev, in v sadovnjakih, v katerih se je na gorečih vejah peklo in smodilo sadje. Videli so kadeče se in razdejane skednje in domačije.

Nekateri vaščani so pobegnili v grape in se poskrili v gozdovih, drugi so se pripravljali, da se bodo borili za življenje, tretji pa niso zmogli ne enega ne drugega, ampak so samo čakali in jadikovali. Čarovnica je bila med tistimi, ki so pobegnili. Čisto sama se je zatekla v skalno votlino tam gori v pečevju Kapperdinga in z uroki zapečatila vhod vanjo. Dunyjev oče je ostal, saj ni bil voljan zapustiti kovačije, v kateri je že petdeset let talil in kalil ter koval bron. Iz kosov kovine, ki jih je imel pripravljene za obdelavo, je vso tisto noč koval konice za sulice in kopja, drugi, ki so mu priskočili na pomoč v kovačiji, pa so jih vežali na držaje grabelj in motik, ker ni bilo časa, da bi jih obdelali in konice nanje nasadili, kot je treba. V vasi ni bilo nobenega drugega orožja kot lovski loki in kratki noži, saj gontski gorjanci niso bili bojevito ljudstvo. Gont ni nikoli slovel po vojščakih, ampak je bil znan le po kozjih tatovih, morskih razbojnikih in čarovnikih.

Jutro je v višavja otoka prineslo gosto belo meglo, tako kot na marsikateri drug jesenski dan. Vaščani Jelševja so se zbrali vzdolž ulice, ki se je vila med hišami in kočami. Čakali so napadalce, oboroženi z lovskimi loki in nanovo izdelanimi sulicami. Ne

vedoč, ali so Kargi še daleč ali pa nemara čisto blizu, so vsi molčali in napeto strmeli v meglo, ki je njihovim očem skrila vse oblike in razdalje in nevarnosti.

Duny je bil z njimi. Vso noč je prebil v kovačiji, kjer je raztegoval in stiskal iz kozje kože narejena dolga kraka kovaškega meha, ki je z zrakom pojil ogenj. Zdaj so ga roke od tega dela tako bolele in mu drgetale, da ni mogel držati kopja, ki ga je izbral. Zdelo se mu je, da se ne bo mogel boriti in da vaščani ne bodo imeli od njega nobene koristi. Pri srcu ga je stiskalo ob misli, da bo umrl, naboden na sulici kakšnega Karga, čeprav še komaj deček; da bo odšel v deželo teme, ne da bi izvedel za svoje ime, za pravo ime, ki naj bi ga nosil kot odrasel mož. Povesil je pogled k tankim rokam, mokrim od jutranje rose iz megle. V prsih ga je razganjalo od besa, kajti zavedal se je svoje moči. Čutil je, da v sebi nosi moč, le vedeti bi moral, kako naj jo uporabi. Brskal je po urokih, ki jih je poznal, da bi našel takega, ki bi njemu in njegovim tovarišem prinesel prednost v boju ali vsaj kakšno možnost. A zato, da moč najde pot, ne zadošča gola želja, potrebno je tudi znanje.

Megla se je začela redčiti pod žarki sonca, ki je posijalo z jasnega neba nad vrhom gore. Ko so se meglice začele premikati in se razblinjati, ponekod v širokih tokovih in drugod v ozkih pramenih, so vaščani zagledali, kako se jim po pobočju gore bliža tolpa vojščakov. Nosili so čelade in obnožnice iz brona, prsne oklepe iz težkega usnja in lesene ščite, oboroženi pa so bili z meči in dolgimi kargovskimi bojnimi kopji. Vijugali so v strmi breg vzdolž reke Ar in njihova trgajoča se, s perjem okinčana, rožljajoča in žvenketajoča kolona je bila že zadosti blizu, da je bilo v njej mogoče razločiti njihove bele obraze in slišati besede, ki so si jih v svoji govorici klicali med seboj.

V tej tolpi plenilske vojske je bilo kakšnih sto mož, kar ni veliko; a v vasi jih je čakalo vsega osemnajst mož in fantov.

Tedaj je nuja priklicala znanje. Ko je Duny gledal, kako se megla zliva in spet redči čez stezo, po kateri se bližajo Kargi, se mu je posvetilo, kateri čarovni obrazec bi jim lahko koristil. Star zaklinjevalec vremena iz Dola, ki je fanta snubil, naj pride k njemu za vajenca, ga je naučil več čarov. Eden izmed teh, imenoval se je tkanje megle, je bil iz vrste urokov povezovanja. Z njim je mogoče za kratek čas zbrati vse megle na enem mestu. Tisti, ki je vešč v ustvarjanju slepil, lahko s tem čarom iz megle stke jasno izoblikovane prikazni, ki obstanejo le kratek čas, nato pa se razblinijo. Fant sicer ni bil vešč iluzionistične obrti, a njegov namen je bil povsem drugačen in v sebi je našel moč, da urok obrne sebi v prid. Hitro in naglas je imenoval vse dele svoje vasi in njene meje, nato izgovoril urok za tkanje megle, med besede čarovnega obrazca pa pri tem vtkal besede uroka skrivanja, ter na koncu zaklical še besedo, ki je pognala čarovnijo v tek.

Prav v trenutku, ko je izgovoril zadnjo besedo, ga je oče, ki se mu je približal za hrbet, trdo udaril z roko po senceh, da se je zgrudil na tla.

»Daj mir, bedak! Drži jezik za zobmi in skrij se, če se že ne moreš boriti!« je dejal.

Duny se je pobral s tal. S konca vasi je že slišal glasove Kargov, ki so prihajali od velike tise na strojarjevem dvorišču. Njihovi glasovi so bili razločni, tudi žvenketanje in škripanje njihove oprave ter orožja je bilo jasno slišati; a videti jih ni bilo. Megla se je poveznila nad vso vas in se v njej zgostila tako zelo, da je bila svetloba dneva le še sivina in je bilo vse zabrisano, tako da je človek še lastne roke komaj razločil pred seboj.

»Vse sem nas skril,« je rekel Duny s prav čemernim, nevoljnim glasom, saj ga je od očetovega udarca še bolela glava, čaranje z dvojnim urokom pa mu je tudi izsesalo moči. »To meglo bom

zadržal, dokler bom mogel. Zberi druge in jih popelji na Visoko reber.«

Kovač je strmel v sina, ki je kot kakšna prikazen stal pred njim v tisti čudni, mokri megli. Potreboval je kakšno minuto, da je dojel, kaj mu pravi Duny, ko pa je doumel, je takoj stekel po vasi. Neslišno, ker je poznal vsak plot in vsak vogal, je poiskal vse druge in jim naročil, kaj naj storijo. V sivi megli je zdaj zažarel rdeč madež, ker so Kargi zažgali slamnato streho na eni izmed hiš. Še vedno pa niso prestopili meje vasi, ker so na njenem spodnjem koncu čakali, da se bo megla dvignila in da se jim bo kot na dlani razgrnil njihov bojni plen.

Strojar, kateremu so zažgali hišo, je poslal dva fanta, da sta poplesavala Kargom naravnost pred nosom, jih dražila in kričala nanje, potlej pa se izgubljala, kot izginja v dimu dim. Starejši možje so se medtem, plazeč se ob ograjah in tekajoč med hišami, približali z druge strani in s točo puščic in kopij zasuli vojščake, ki so stali zgneteni v gručo. Eden izmed Kargov se je zvil in zrušil, preboden s kopjem, katerega konica je bila še topla od kovaškega kladiva. Drugi so jo skupili od puščic, vsi pa so besneli. Pognali so se, da bi naskočili in potolkli zanikrne nespretneže, ki so jih napadli, a vsenaokrog je bila le megla, polna glasov. Sledili so glasovom in zabadali v meglo svoje velike, operjene in okrvavljene sulice. Prignali so se do konca vaške ulice, ne da bi to vedeli, kajti prazne koče in hiše so zdaj nejasno vstajale iz sive megle, zdaj spet izginjale v njej. Vaščani so se % jim izmikali. Večini je uspelo ostati na varni razdalji, saj so dobro poznali svoj kraj; le nekaj dečkov in starcev med njimi je bilo počasnih. Kargi, ki so se spotaknili obnje, so na slepo zarivali sulice ali zamahovali z meči, ves čas tuleč svoj bojni krik, imeni atuanskih božanskih Belih bratov.

»Wulluah! Atwah!«

Nekateri iz tolpe so se ustavili, ko so začutili, da jim je pot pod

nogami postala groba. Drugi pa so nadaljevali naskok, še naprej iščoč vas, ki se jim je izmuznila kot prikazen. Zasledovali so nejasne in spreminjajoče se obrise, ki so se jim nenehno izmikali. Vsa megla je bila polna bežečih obrisov, ki so vznikali na vseh straneh, poplesavali, odskakovali in se razkrajali. Ena skupina Kargov se je pognala za prikaznimi naravnost na Visoko reber, prav na vrh pečevja nad izviri reke Ar. Tam so se bežeči obrisi spustili čez rob in se razblinili v zrak, njihovi preganjalci pa so skozi meglo in nenadno sončno bleščavo stopili v prazno in pristali celih sto čevljev niže, v plitvih kotanjah vodnih izvirov med skalovjem. Tisti, ki so prišli za njimi in jim niso sledili čez rob, so obstali vrh pečevja in napenjali ušesa.

V    srca Kargov se je naselila groza in v strašljivi megli so začeli iskati drug drugega, ne več vaščanov. Zbrali so se na pobočju, toda mednje so se še vedno mešali prikaznim in duhovom podobni obrisi v megli, pa tudi takšni, ki so jih naskočili v hrbet z nožem ali sulico, nato pa spet izginili. Kargi so se spustili v beg. Vsi do zadnjega so se pognali navzdol po bregu, molče in opotekaje, vse dokler niso pribežali iz nepredirne sive megle in zagledali reko in grapo pod vasjo, jasno razgrnjeno pred njihovimi očmi v jarki jutranji sončavi. Tedaj so obstali, strnili vrste in pogledali nazaj: čez pot se je raztežal zid iz valujoče in utripajoče nerazpoznavne sive gmote in zakrival vse, kar je bilo za njim. Iz njega je planilo dvoje, troje zamudnikov, sopihajočih in spotikajočih se njihovih tovarišev s sulicami, vrženimi na rame. Noben od Kargov se po tistem ni več ozrl v breg. Vsem se je samo mudilo z njega, vsi so hoteli samo čim prej proč s tega začaranega kraja.

V    nižjih delih Severnega Dola so potlej tem vojščakom potešili žejo po boju. Mesta v Vzhodnem lesu, vse od Ovarka do morske obale, so zbrala svoje može in jih poslala v boj z napadalci. S hribov se je spuščala četa za četo branilcev Gonta, ki so ves tisti in naslednji dan potiskali Karge nazaj proti peščinam nad Vzhodno Luko, kjer so jih pričakale požgane ladje. Potisnjeni s hrbtom k morju so se borili, dokler ni zadnji med njimi obležal mrtev. Vse peščine ob ustju reke Ar so bile rjave, šele plima je z njih sprala kargovsko kri.

Nad Jelševjem in v Visoki rebri nad vasjo je še nekaj časa visela mokra siva megla, potem pa se je nenadoma zrak zganil, jo razkadil in razblinil. V vetrovno in jasno jutro je vstal iz nje zdaj ta zdaj oni vaščan in se začudeno ozrl okrog sebe. Tu je ležal mrtev Karg z razpuščenimi in okrvavljenimi dolgimi lasmi; tam je pogled obstal na vaškem strojarju, ki je v kraljevskem boju našel smrt.

Spodaj v vasi so iz požgane hiše še zmeraj sikali plameni. Bitka je bila dobljena, zato so pohiteli gasit ogenj. Blizu velike tise so naleteli na kovačevega sina Dunyja. Stal je sam sredi ulice, na njem ni bilo sledu poškodbe, a iz sebe ni spravil nobenega glasu in je samo bebavo gledal predse, kakor da bi bil omamljen. Prav dobro so vedeli, kaj je storil, in so ga odpeljali v očetovo hišo, potem pa šli klicat čarovnico, naj pride iz svoje votline in pozdravi fanta, ki jim je rešil življenja in imetje. Rešil je vse, razen tistih štirih, ki so jih pobili Kargi, in ene same hiše, ki so jo zažgali.

Fant ni imel nobene rane od orožja, vendar ni mogel ne govoriti ne jesti ne zaspati. Zdelo se je, kakor da ne sliši ničesar, kar mu kdo reče, in da nikogar izmed obiskovalcev sploh ne vidi. Daleč naokrog ni bilo nikogar, ki bi bil toliko vešč magije, da bi ga znal pozdraviti.

»Prestopil je meje svoje moči,« je znala povedati njegova teta, vendar ni vedela, kako mu pomagati.

Medtem ko je Duny ležal potopljen v temo in nem, se je zgodba o fantu, ki je stkal meglo in z direndajem prikazni nagnal kargadskim vojščakom strah v kosti ter jih pregnal, razširila po vsem Severnem Dolu, po Vzhodnem lesu in visoko navzgor po gori ter celo onstran nje, vse do velike Gontske Luke, največjega pristanišča na Gontu. Tako se je zgodilo, da je peti dan po pokolu na peščinah ob ustju reke Ar prispel v Jelševje tujec, možak, ki ni bil ne star ne mlad in ki je hodil razoglav, zagrnjen v plašč in lahkotno postavljajoč obse mogočno palico iz hrastovine, veliko, kot je bil sam. V vas ni prišel iz nižine ob Aru, kot večina tujcev, ampak se je spustil vanjo iz gozdov na više ležečih pobočjih gore. Vaške gospodinje so v njem takoj prepoznale čarovnika, in ko jim je povedal, da je ranocelnik in zdravilec, ki ima lek za vse, so ga takoj napotile h kovaču. Tam je tujec najprej odslovil vse, razen fantovega očeta in njegove tete, nato pa se je sklonil nad ležišče, na katerem je Duny vznak buljil v temo, in položil dlan na fantovo čelo ter se enkrat samkrat dotaknil njegovih ustnic.

Duny je počasi sedel in se razgledal okoli sebe. Ni bilo dolgo, ko je spregovoril in ko je začutil, da se začenjajo vanj vračati moči, pa tudi lakota. Dali so mu nekaj malega piti in jesti, nakar je spet legel, ves čas pa začudenih temnih oči ni odvrnil od tujca.

»Vi pa niste navaden človek,« je kovač dejal tujcu.

»Tudi ta fant ne bo navaden človek,« mu je ta odvrnil. »Novica o njegovem junaškem dejanju z meglo je dosegla Re Albi, ki je moj dom. Prišel sem, da bi mu izročil njegovo ime, če je res, kakor pravijo, da še ni prestopil praga v moško dobo.«

»Dragi svak,« je čarovnica zašepetala kovaču, »to ne more biti nihče drug kot Ogion Tihi, realbijski mag, ki je umiril tla v potresu ...«

»Gospod,« je rekel kovač, ki si ni dovolil, da bi ga zveneče ime oplašilo, »moj sin bo ta mesec dopolnil trinajst let, vendar smo mislili, da bi obred prehoda ob njegovem sprejemu v moško družbo, opravili letos pozimi na praznik sončevega obrata.«

»Naj fant dobi svoje ime kar najhitreje mogoče,« je dejal mag, »kajti prišel je čas, ko ga potrebuje. Zdaj imam druge opravke, a vrnil se bom tisti dan, ki ga boste vi izbrali. Ko bom takrat odšel od vas, ga bom vzel s seboj, če vam bo prav tako. Vzel ga bom za svojega vajenca, če se bo izkažal primernega, ali pa bom poskrbel, da bo deležen šolanja, ki bo ustrežalo njegovim darovom. Pustiti v temi um nekoga, ki se je rodil kot čarovnik, je namreč zelo nevarno.«

Ogion je te besede izgovoril blago, vendar s tako prepričanostjo, da je celo kovač s svojo praktično pametjo moral pritrditi vsaki izmed njih.

Prav na dan, ko je fant dopolnil trinajst let, se je Ogion, ki je bil na enem svojih križarjenj po gontski Gori, vrnil v vas. Bil je eden tistih dni, ko je zgodnja jesen v polnem sijaju, ko se pisano listje še blesti na drevju. Opravili so obred prehoda. Čarovnica je fantu vzela ime Duny, ime, ki mu ga je dala mati kot otroku. Brezimen in gol je stopil v mrzli izvir, kjer med skalovjem pod skalno steno privre na površje reka Ar. Ko mu je voda oblila noge, so oblaki zagrnili sončevo lice in na vodo tolmuna so zdrsnile velike sence in zaplesale okoli njega. Drhteč od mraza, vendar pokončno vzravnan, kakor se je od njega pričakovalo, je s počasnimi koraki dosegel nasprotni breg ledene, živo žuboreče vode. Ko je stopil iz vode, je Ogion, ki ga je pričakal na bregu, iztegnil roko in mu z dlanjo objel nadlaket ter mu zašepetal njegovo pravo ime: Ged.

Tako se je zgodilo, da je prejel svoje ime od nekoga, ki je bil zelo učen v rečeh magije in rabe čarovne moči.

Nič še ni kažalo, da bi bilo lahko kmalu konec slavja in veseljačenja vseh vaščanov ob obilni jedači in pivu in Junaških dejanjih gospodarjev zmajev, ki jih je pel pevec s spodnjega konca doline — ko je mag s tihim, mirnim glasom dejal Gedu:

»Pridi, fant. Vzemi slovo od sovaščanov in pusti jih, naj sami praznujejo naprej.«

Ged je vzel, kar se je namenil nesti s seboj, to pa so bili odlični bronasti nož, ki mu ga je skoval oče, usnjeni plašč, ki ga je strojarjeva žena skrajšala in prikrojila po njegovi meri, in jelševa popotna palica, ki jo je teta zanj zagovorila s srečnimi uroki: to je bilo tudi vse, kar je imel svojega, poleg srajce in hlač, ki jih je imel na sebi. Poslovil se je od sovaščanov, edinih ljudi, ki jih je sploh poznal, in se še enkrat razgledal po vasi, ki se je z redko posejanimi hišami stiskala pod pečevjem nad rečnimi izviri. Potem se je s svojim mojstrom in novim gospodarjem podal na pot skozi gozdove na strmih pobočjih otoka gore, skozi listje in sence bleščeče pisane jeseni.

Senca

Ced si je sprva predstavljal, da se mu bodo kot učencu velikega maga takoj razkrile skrivnosti magije in bo spoznal umetnost njene uporabe. Mislil je, da bo razumel govorico živali in mu bo spregovorilo listje gozdnih dreves, da se bo na njegovo besedo dvignil veter, sam sebe pa bo znal spremeniti, v kar koli si bo zaželel. Pričakoval je, da bosta z mojstrom zdivjala skozi gozdove kot jelena, ali da ju bodo v Re Albi morda ponesla orlovska krila.

A zgodilo se ni nič od tega. Vzela sta pot pod noge in se najprej spustila v Dol, potlej pa jo počasi ubrala proti jugu in nato zavila okoli gore proti zahodu. Prenočevala sta v vasicah ob poti, včasih pa sta prebila noč kar zunaj, v divjini, kakor da bi bila ubožna potujoča coprnika ali navadna piskroveza ali berača. Mojster mu ni odprl vrat nobenega skrivnostnega sveta. Pravzaprav se ni nič zgodilo. Hrastova palica v magovi roki, ki je Gedu spočetka vlivala strah in spoštovanje, se je izkažala za nič drugega kot močno popotno palico. Minili so trije dnevi in minil je četrti, ne da bi Ogion izgovoril eno samo čarovno besedico, vsaj ne v Gedovi navzočnosti, in ne da bi svojega novega vajenca naučil enega samega imena ali ene same rune ali čarovnega obrazca.

Čeprav je bil mojster nadvse molčeč mož, je bil obenem tako blag in spokojen, da se je Ged prav kmalu znebil strahu pred njim in se je, potem ko je minil še kakšen dan ali dva, toliko opogumil, da ga je vprašal:

»Kdaj se bo začel moj uk, gospod?«

»Se je že začel,« je rekel Ogion.

Sledil je molk, ki je govoril, da Ged zadržuje v sebi nekaj, kar bi rad povedal. Potem je to vendarle izrekel:

»Toda doslej se nisem ničesar naučil!«

»Zato ker nisi dojel, česa te učim,« mu je odvrnil mag, ne da bi za hip zadržal odmerjene, dolge korake, s katerimi je meril pot po stezi, ki ju je vodila čez visoki prelaz med Ovarkom in Wissom. Bil je temnopolt, kakršna je bila večina Gontčanov, temne bakreno rjave polti; bil je sivolas, slok in žilav kot kak sledni pes, in temu enak po neutrudnosti. Spregovoril je le redkokdaj, jedel malo, spal še manj. Imel je oster vid in sluh in marsikdaj se mu je z obraza bralo, da pazljivo prisluškuje.

Ged mu ni odgovoril. Magu odgovoriti ni zmeraj lahko.

»Ti bi seveda hotel čarati,« je iznenada, sredi dolgega koraka, rekel Ogion. »Iz tega vodnjaka si zajel že preveč vode. Zdaj čakaj. Biti odrasel moški, pomeni biti potrpežljiv. Biti mojster, pomeni premoči devetkratno potrpljenje. Katera je tistale zel ob poti?«

»N.esmrtnica.«

»In ona tam?«

»Ne vem.«

»Štiriperesnica, tako ji pravijo.«

Ogion je obstal in bakreno konico svoje palice zasadil v zemljo zraven rastlinice. Ged si jo je zato od blizu ogledal in si odtrgal z nje suhi strok s semeni, nazadnje pa Ogiona, ki ni rekel nobene več, vprašal:

»Za kaj pa je dobra, mojster?«

»Ne vem, za kaj.«

Ged je potem, ko sta odšla naprej, še nekaj časa stiskal v dlani strok s semeni, nakar ga je vrgel proč.

»Ko boš štiriperesnico prepoznal v katerem koli letnem času, jo poznal po korenini, po listih in po cvetu, po videzu, po vonju in po semenu, tedaj boš nemara lahko izvedel, kako ji je zares ime, spoznal njeno bit: kar je veliko več kot to, za kaj je dobra. Za kaj pa si, navsezadnje, dober ti? Ali pa sem dober jaz? Je ta gora tu, na Gontu, za kaj dobra; ali pa Odprto morje?« Ogion je brez besed prehodil kakšne pol milje, preden je dodal: »Če hočeš slišati, moraš biti tiho.«

Fant se je namrščil. Ni imel rad, če se je ob kom počutil kot bedak. Zadržal je jezo in obvladal nestrpnost ter se trudil, da bi bil poslušen, vse zato, da bi se Ogion končno le odločil, da ga bo česa naučil. Kajti hlepel je po učenju, po pridobivanju magične moči. Vendar se mu je vse bolj dozdevalo, da bi se lahko več naučil, ko bi hodil naokrog s katerim koli zeliščarjem ali vaškim coprnikom. Ko sta zavila okoli gore proti zahodu, v samotne gozdove onkraj Wissa, je že začel tuhtati in se spraševati, v čem je pravzaprav veličina in moč tega velikega maga Ogiona. Ko je na primer deževalo, se Ogionu ni zdelo vredno izgovoriti čarovni urok, s katerim bi poslal nevihto proč, čeprav je ta urok znan prav vsakemu zaklinjevalcu vremena. Tam, kjer mrgoli coprnikov, kot na primer na Gontu ali na Enladskih otokih, je čisto običajen prizor deževen oblak, ki počasi tava čez nebo, ker ga sem ter tja preganjajo čarovni uroki, vse dokler ga ne odnese nad morje, kjer se lahko v miru izlije. Ogion pa je pustil dežju, da je padal, kjer ga je prijelo. Poiskal si je gosto obraščeno smreko in legel podnjo. Ged je ves moker in čemeren čepel v grmovju, od katerega je curljalo, in se spraševal, kakšno korist imaš od čarovne moči, če si preveč moder, da bi jo uporabil. Počasi se je že začenjal kesati, ker se ni šel udinjat za vajenca k onemu staremu zaklinjevalcu vremena iz Dola, pri katerem bi vsaj na suhem spal. Teh misli ni izgovoril. Izrekel ni niti besede. Njegov mojster pa se je nasmehnil, legel in zaspal na dežju.

Tam okrog sončevega obrata, ko so na višavjih Gonta že zadivjale prve snežne nevihte, sta prispela v Ogionovo domače mesto Re Albi. Ime pomeni sokolje gnezdo. Mesto stoji na robu visoke skalne stene, Nadviš imenovane. Od tod se daleč spodaj vidijo pristanišče Gontske Luke, ki se zajeda globoko v kopno, in stražna stolpa na vhodu v mesto; in opazovati je mogoče ladje, kako plovejo v žaliv ali ga zapuščajo med obema Utrjenima klečema, ki sta njegova vrata. Pogled pa seže tudi daleč na zahod, kjer je čez morje mogoče v daljavi razločiti modro hribovje. To je Oranea, najbolj vzhodno ležeči Notranji otok.

Magova hiša je bila velika in trdno grajena iz čvrstih brun. Namesto gorišča na tleh je imela dvignjeno ognjišče z dimnikom, sicer pa je bila enaka kočam v Jelševju: imela je samo en prostor, zunaj pa je bil z ene strani k njej prislonjen kozji hlev. Na zahodni strani sobe je bil nekakšen pregradek in tu je spal Ged. Nad njegovim slamnatim ležiščem je bilo okno, ki je gledalo na morje, vendar je ponavadi moralo biti zaprto s polkni, zaradi močnega vetra, ki je vso zimo pihal s severa in z zahoda. V tej mračni hiši je Ged na toplem prebil vso zimo, poslušal divjanje vetra in dežja zunaj ali prisluškoval tišini, kadar je snežilo, ves čas pa se je učil brati in pisati vseh šeststo run hardiškega jezika. Bil je vesel, da se uči teh starodavnih pismenk, saj brez njihovega poznavanja ni bilo mogoče doseči resničnega mojstrstva. Golo učenje urokov in drugih čarovnih obrazcev ni vodilo do njega. Hardiščina, ki se govori na Arhipelagu, sicer nima v sebi nič več magične moči, kot je ima kateri koli drug človeški jezik, vendar pa ima korenine v staroreku, torej v jeziku, v katerem so vse stvari poimenovane z njihovim pravim imenom. Pot do razumevanja staroreka pa se ne začne z ničimer drugim kakor z runami, ki so bile zapisane v tistih davnih časih, ko so otoki sveta vstali iz morja.

Še zmeraj se ni zgodilo nič čudežnega in ni bil priča nobeni čarovniji. Vso zimo se ni dogajalo nič drugega, kot da je obračal težke strani Knjige run, in je deževalo ali snežilo. Dogodek je bil že, da se je Ogion vrnil s potikanja po žaledenelem gozdu ali od opravkov pri kozah, si s škornjev otresel sneg in brez besed sedel k ognju. Magov prisluškujoči dolgi molk je vsakič napolnil sobo, polnil pa je tudi Gedove misli in jih včasih tako zelo izpolnil, da mu je bilo, kakor bi se ne spomnil več, kako besede sploh zvenijo; in ko je potlej Ogion nazadnje le spregovoril, je bilo, kakor bi bil prav tedaj prvi izumil govorico. Vendar pa besede, ki jih je spregovoril, niso bile nič posebnega, bile so le besede o najpreprostejših rečeh, o kruhu, vodi, o vremenu, spanju.

Ko je napočila pomlad, prišla pa je na hitro in naenkrat v polnem blesku, je Ogion pogosto poslal Geda, naj gre nabirat zelišča na pašnike nad Re Albijem. Naročil mu je, naj si za to vzame čas, naj ostane, kolikor dolgo ga je volja. Tako se je smel svobodno tudi po ves dan potikati ob potokih, ki so kipeli od obilice dežja, in skozi gozdove ter po mokrih poljih, ki so se zelenila v soncu. Ged se je vsakič z veseljem odzval na tako povabilo in se zadržal zunaj vse do noči; vendar ni nikoli povsem pozabil na zelišča. Vedno je budno oprežal za njimi, kamor koli je šel, kjer koli je pležal ali pohajal ali bredel in raziskoval; in nikoli se ni vrnil praznih rok. Nekoč ga je pot zanesla na travnik med dvema potokoma, ki je bil na gosto zaraščen z belo svilnico. Njeni cvetovi so redki in pri zdravilcih visoko čislani, zato se je naslednjega dne spet vrnil ponje. A tokrat ga je nekdo prehitel: dekle, ki jo je na videz poznal kot hčerko starega kneza Realbijskega. Sam je ne bi ogovoril, ona pa se mu je približala in ga prijazno pozdravila:

»Tebe pa poznam, ti si Skobec, vajenec pri našem magu. Prosim, povej mi kaj o čaranju!«

Povesil je pogled k belim cvetovom, ki so se dotikali njenega belega krila, in najprej sramežljivo in zlovoljno spravil iz sebe nekaj, kar je bilo komaj podobno odgovoru. Ona pa je kar govorila, tako sproščeno, prostodušno in neutrudno, da mu je počasi vlila pogum. Bila je visokoraslo dekle, nekako njegove starosti, zelo bledikasta, skoraj belopolta; njena mati, tako se je govorilo v vasi, je bila z Osskila ali iz neke podobne tuje dežele. Dekletu so ravni dolgi lasje padali kot črn slap. Gedu se je zdela zelo grda, vendar je začutil željo, da bi ji ustregel in da bi si pridobil njeno občudovanje. Ta želja je v njem vse bolj naraščala, kolikor dalj sta govorila. Pregovorila ga je, da ji je povedal od začetka do konca vso zgodbo o ukanah z meglo, s katerimi je porazil kargadske vojščake. Poslušala ga je, kakor da bi se čudila in ga občudovala, vendar pa ga ni niti z besedo pohvalila. Njene misli so bile že čisto drugje:

»Ali znaš priklicati k sebi ptice in štirinožne živali?« ga je vprašala.

»Znam,« je rekel Ged.

Vedel je, da v pečevju nad travnikom gnezdi sokol, in poklical ga je z njegovim pravim imenom. Ptič je priletel k njemu, vendar ni pristal na njegovem zapestju; brez dvoma ga je od tega odvrnila dekletova navzočnost. Kriknil je in zaplahutal s širokimi progastimi krili ter se znova dvignil visoko v zrak.

»Kako praviš takemu uroku, s kakršnim si pripravil sokola, da je priletel k tebi?«

»Urok priklica.«

»Ali lahko prikličeš k sebi tudi duhove umrlih?«

Mislil je, da se mu s tem vprašanjem posmehuje, zato ker sokol ni popolnoma ubogal njegovega poziva. Ni mogel dovoliti, da bi se mu posmehovala.

»Če bi hotel, bi jih lahko,« je mirno odgovoril.

»Ali ni zelo težko, zelo nevarno, če prikličeš duha?«

»Težko, to že. A nevarno?« Skomignil je z rameni.

Tokrat je bil skoraj prepričan, da v njenih očeh vidi občudovanje.

»Ali znaš koga začarati, da se žaljubi?«

»Za to pa res ni treba biti poseben mojster.«

»Prav res,« je rekla, »to zna vsaka vaška čarovnica. Ali pa znaš nekaj začarati v kaj drugega? Ali znaš sam sebe spremeniti v kaj drugega; tako, kot pravijo, da se znajo čarovniki?«

Spet ni bil prepričan, ali ni morda vprašanja zastavila posmehljivo, zato je tudi tokrat odgovoril:

»Če bi hotel, bi se lahko.«

Začela je moledovati, naj se spremeni, v kar koli hoče — v kragulja, v bika, v ogenj, v drevo. Zavračal jo je s kratkimi, skrivnostno zvenečimi besedami, kakršne je za take namene uporabljal njegov gospodar in mojster. A ko ga je začela dražiti, ni vedel, kako naj jo odločno zavrne, poleg tega pa si ni bil več prav na jasnem, ali svojemu hvalisanju sam verjame ali ne. Zapustil jo je, rekoč, da ga mag, njegov gospodar, kmalu pričakuje doma. Naslednji dan ga ni bilo na travnik. Tretji dan pa se je spet odpravil tja; sam sebi je rekel, da mora nabrati še več tistih rož, dokler cvetijo. Dekle je bilo tam in skupaj sta bosonoga bredla skozi močvirsko travo in nabirala težke bele cvetove svilnice. Pomladno sonce je sijalo z neba, ona pa se je pogovarjala z njim tako živahno, kakor so se kdaj kozje pastirice iz njegove domače vasi. Spet ga je spraševala o čarovništvu in čaranju in s široko odprtimi očmi poslušala vse, kar ji je pripovedoval, tako da ga je znova premamilo in se je začel hvalisati. Potem ga je spet vprašala, ali ji ne bi pokažal, kako se začara v kaj drugega. Ko jo je zavrnil, se je zazrla vanj izza črnih las, ki si jih je odgrnila z obraza, ter mu dejala:

»Pa se menda ne bojiš storiti tega?«

»Ne, ne bojim se.«

Malce zaničljivo se je posmehnila in dejala:

»Mogoče si še premlad za to.«

Tega ni bil pripravljen požreti. Ni rekel veliko, a bil je odločen, da se bo izkažal pred njo. Če hoče, ji je dejal, naj pride naslednji dan na travnik. S temi besedami se je poslovil in se vrnil domov, še preden je prišel tudi mojster. Stopil je naravnost k polici in vzel z nje Knjigi učenosti, ki ju Ogion dotlej v njegovi navzočnosti ni še nikoli odprl. Iskal je čarovni obrazec za samopremeno, toda branje run mu je šlo še zelo počasi in tudi razumel je le malo od vsega tistega, kar je prebral; zato ni našel, kar je iskal. Knjigi sta bili častitljive starosti. Ogion ju je bil dobil od svojega učitelja, mojstra Heletha Daljegleda, in Heleth ju je dobil od svojega mojstra maga Perregalskega, in tako bi lahko naštevali nazaj, vse do časov, ko so se rodili miti. Pismenke so bile majhne in nenavadne, marsikje prekrite ali dopolnjene s pripisi, ki so bili delo številnih rok. Vse te roke, prav vse do zadnje, so bile zdaj samo še prah. Vsemu navkljub je Ged, ki so mu ves čas rojila po glavi dekletova vprašanja in njen posmeh, tu in tam le razumel kanček tistega, kar se je trudil brati; in tako se je ustavil na strani, kjer je bil zapisan čarovni obrazec za priklic duhov umrlih.

Medtem ko je bral urok, ko je s težavo razvozlaval rune in razne znake v njem, drugega za drugim, ga je preplavilo občutje groze. Oči so mu bile kakor ujete v odprto stran, z nje ni mogel dvigniti pogleda, dokler ni prebral uroka prav do konca.

Ko je končal in dvignil glavo, je videl, da se je v hiši medtem popolnoma stemnilo. Bral je bil brez vsakršne svetlobe, v temi. Ko je zdaj povesil pogled na knjigo, ni mogel razbrati ene same rune. Groza pa je v njem še kar rasla in zdelo se je, da ga je prikovala na stol. Bil je mrzel. Ko se je ozrl čez ramo proti zaprtim vratom, je videl, da nekaj čepi poleg njih, nekakšna brezoblična kepa sence, ki je bila še temnejša od teme. Zazdelo se mu je, da se izteguje proti njemu in da nekaj šepeta, da ga šepetaje kliče: vendar v tem šepetu ni razločil prav nobene besede.

Vrata so se sunkoma odprla na stežaj. Skoznje je vstopil človek, ves obdan s plamtečo belo svetlobo; bil je mogočna, slepeče svetla pojava, in ko je spregovoril, je bil to silovit in nepričakovan krik. Teme v kotu in šepeta ni bilo več, izgnana sta se razblinila v nič.

Groza je zapustila Geda, ki pa je bil še vedno na smrt prestrašen, kajti na vratih ni stal nihče drug kot sam mag Ogion, ves oblit s svetlobo, in hrastova palica v njegovi roki je žarela z belim sijem.

Mag je brez besed šel mimo Geda, prižgal svetilko in postavil knjigi nazaj na polico. Potem se je obrnil k fantu in mu dejal:

»Tega uroka ne boš uporabil nikoli, razen v enem samem primeru: če bosta na kocki tvoja čarovna moč ali tvoje življenje. Ali si brskal po knjigah zato, da bi našel ta urok?«

»Ne, mojster,« je zamrmral fant in osramočeno povedal Ogionu, kaj je iskal in čemu.

»Se mar ne spomniš, kaj sem ti povedal o materi tega dekleta, o ženi gospodarja te vasi? Da je čarovnica?«

Ogion je bil to res nekoč omenil, toda Ged ni temu pripisal posebnega pomena, čeprav je zdaj že vedel, da mu Ogion nikoli ničesar ne pove, če nima za to zelo dobrega razloga.

»Tudi dekle je zdaj že napol čarovnica. Prav mogoče, da jo je mati poslala, naj govori s teboj. Sile, ki jim služi njena mati, niso sile, ki jim služim jaz: ne vem sicer, kaj hoče, vem pa, da meni noče nič dobrega. Ged, zdaj pa me dobro poslušaj. Ali nisi še nikoli pomislil, da mora čarovno moč obdajati nevarnost, prav kakor svetlobo obdaja tema? Te čarovniške zadeve niso nobena igra, ki bi se jo igrali za zabavo ali zaradi hvale. Zamisli se ob temle: kadar koli uporabimo svoje znanje iz te Umetnosti, to storimo bodisi zato, ker hočemo dobro, ali pa zato, ker hočemo zlo. Preden kaj izrečeš ali storiš, moraš vedeti, kakšno ceno bo za to treba plačati!«

Ged je tedaj, gnan od svoje osramočenosti, zaklical:

»Kako pa naj vse to vem, ko me ničesar ne naučite? Odkar živim z vami, nisem še ničesar storil, ničesar videl ...«

»Zdaj si pač nekaj videl,« je rekel mag. »Pri vratih, v temi, takrat ko sem jaz vstopil.«

Ged je molčal.

Ogion je pokleknil k ognjišču, naložil dračje in ga zanetil, kajti v hiši je bilo hladno. Potem je, še vedno kleče, spregovoril z mirnim glasom:

»Ged, moj mladi sokol, ne misli, da si s čim zavezan meni ali da si mi dolžan služiti. Nisi ti prišel k meni, ampak sem jaz prišel k tebi. Zelo mlad si še za to odločitev, toda jaz se ne morem odločiti namesto tebe. Če želiš, te bom poslal na otok Roke, kjer poučujejo vse visoke umetnosti magije. Česar koli se boš želel izučiti, te tudi bodo naučili, kajti obdarjen si z veliko močjo. Tvoja moč je celo večja od tvojega napuha, vsaj upam tako. Pripravljen sem te še naprej imeti pri sebi, zakaj to, kar premorem jaz, tebi manjka. Vendar pa te ne bom zadrževal proti tvoji volji. Odloči se zdaj in izberi: Re Albi ali Roke.«

Ged je obstal in obnemel, ves zmeden v duši. Vzljubil je tega moža, Ogiona, ki ga je ozdravil z dotikom roke in ki ni imel v sebi niti kančka jeze: imel ga je rad in tega se je šele zdaj zavedel. Pogledal je hrastovo palico, prislonjeno v kot ob dimniku, se spomnil njenega žarenja, ki je izžgalo v temi skrito zlo, in imelo ga je, da bi ostal pri Ogionu, da bi pohajal z njim po gozdovih, da bi hodila dolgo in daleč in da bi se učil, kako ostati tiho. Toda v sebi je čutil tudi drugačno hrepenenje, ki ga ni mogel utišati, željo po slavi, voljo za dejanja. Ogionova pot do mojstrstva se mu je zdela kot dolga, počasna stranska steza, na drugi strani pa se mu ponuja, da lahko razpne jadra in se prepusti morskim vetrovom, ki ga bodo ponesli naravnost do Notranjega morja v srcu Arhipelaga, na Otok modrih, ki se blesti od čarovnije in po katerem se veliki mag Arhimag sprehaja med samimi čudesi.

»Mojster,« je dejal, »šel bom na Roke.«

Tako je nekaj dni pozneje, v sončnem pomladnem jutru, Ogion koračil ob njem po strmi cesti, ki je vodila Nadviša k morju in ju po petnajstih miljah pripeljala v veliko Gentsko Luko. Tam so stražarji pri kopenski mestni dveri, ki stoji med stebroma v podobi zmajev, takoj ko so zagledali maga, pokleknili z izvlečenimi meči in mu izrekli dobrodošlico. Prepoznali so ga, zato so mu izkažali čast, ker je tako zaukažal knez, gospodar mesta, in tudi zato, ker se je to njim samim zdelo prav. Pred desetimi leti je namreč Ogion mesto rešil potresa, ki bi bil drugače razrušil in zravnal s tlemi stolpe bogatih meščanov in s kamnitim plazom zaprl preliv med Utrjenima klečema, ki je vhod v pristanišče. Takrat je pomirjujoče nagovoril Goro in umiril drhtenje tal v prepadnem višavju nad Nadvišem, tako kot človek tolažeče umiri prestrašeno žival. Ged je bil nekaj slišal o tem, in zdaj se je, začuden ob pogledu na oborožene stražarje, ki so pokleknili pred njegovega tihega mojstra, spomnil teh pripovedi. Ozrl se je v moža, ki je ustavil potres, malone s strahom v očeh, toda Ogionov obraz je bil spokojen, kot zmeraj.

Napotila sta se proti pomolom in na nabrežju jima je prihitel naproti luški kapitan, da bi pozdravil Ogiona in ga vprašal, s čim mu lahko ustreže. Mag mu je povedal in takoj dobil odgovor, da je v pristanišču ladja, ki bo odplula proti Notranjemu morju in na kateri bi Ged lahko našel mesto kot potnik.

»Ali pa ga bodo najeli kot prinašalca vetra,« je dejal kapitan, »če se spozna na to. Na krovu nimajo nobenega zaklinjevalca vremena.«

»Nekaj izkušenj ima z meglo in meglicami, z morskimi vetrovi pa nobenih,« je dejal mag in nalahno položil roko Gedu na ramo. »Nikar ne poskušaj ničesar z morjem in njegovimi vetrovi, Skobec; za zdaj ti je domače le kopno. Kako pa je, kapitan, ladji ime?«

»Senca. Njen domači pristan je na Andradskih otokih, namenjena pa je v mesto Hort, natovorjena s krznom in mrožjimi okli. Dobra ladja je, mojster Ogion.«

Magu se je zmračil obraz, ko je slišal ime ladje, vendar je rekel:

»Bodi torej tako. Tole pisanje, Skobec, na Rokeju izroči ravnatelju tamkajšnje šole. Želim ti dober veter. Srečno pot!«

To je bilo vse, kar je rekel v slovo. Obrnil je hrbet pristaniškemu nabrežju in se z dolgimi koraki napotil po ulici, ki je vodila stran od njega. Ged je izgubljeno obstal in gledal za svojim mojstrom.

»Pojdi z menoj, fant,« mu je dejal luški kapitan in ga odpeljal po obali do pomola, ob katerem se je Senca pripravljala, da dvigne jadra.

Zdi se nemara čudno, da na otoku, ki meri povprek le petdeset milj, lahko otrok iz vasi pod pečevjem, s katerega je mogoče videti morje, odraste, ne da bi enkrat samkrat stopil v čoln ali pomočil prst v slano vodo; toda tako je. Človek, ki ne živi ob morju, pa naj bo kmet ali kozji ali kravji pastir, lovec ali rokodelec, bo vedno gledal na ocean kot na neko slano nestanovitno prostranstvo, ki nima z njim nič opraviti. Vasem, do katerih je iz njegove vasi dve uri hoda, reče tuji kraji; in otok, do katerega z njegovega otoka prijadraš v enem dnevu, je nekaj, o čemer se govori, je nekakšna meglena vzpetina daleč onkraj vode, ne pa kopno, po kakršnem sam hodi.

Za Geda, ki še nikoli dotlej ni sestopil s pobočij Gore, je bila Gontska Luka čudovit in obenem strašljiv kraj: povsod same velike hiše in utrjeni stolpi iz klesanega kamna, pod njimi pa obrežje pomolov in dokov, podvodni bazeni in sidrišča. V pristanišču je bilo kakšnih petdeset bark in galej, ki so se bodisi zibale ob pomolu ali ležale na obali, zvrnjene na bok in pripravljene za popravilo, ali stale na sidrišču pred luko z zvitimi jadri in zaprtimi veselnimi linami. Od vsepovsod je bilo slišati mornarje, ki so si nekaj klicali v čudnih narečjih, in pristaniške delavce, ki so težko otovorjeni hiteli med sodi in zaboji in svitki vrvi. Bradati trgovci v oblačilih, podloženih s krznom, so previdno ubirali pota po sluzastem kamenju nad vodo in se spotoma tiho pogovarjali. Ribiči so iztovarjali svoj ulov, sodarji so tolkli po vehah in graditelji ladij zabijali kline, prodajalci školjk so pojoče vabili k nakupu in ladijski kapitani kričali povelja. Za vsem tem pa je tiho ležal spokojno lesketajoči se žaliv. Ged je stopal za luškim kapitanom, z očmi, ušesi in dušo prepolnimi in zmedenimi od vsega. Prišla sta do širokega doka, kjer se je na privezu pozibavala Senca, in tam ga je luški kapitan predstavil ladijskemu kapitanu.

Ladijski kapitan je po le nekaj spregovorjenih besedah pristal, da se Ged lahko vkrca kot potnik za otok Roke, ker za to prosi mag; in tako je luški kapitan fanta pustil pri njem. Kapitan Sence je bil možak mogočne postave, velik in debel, oblečen je bil v rdeč plašč, obrobljen s pellawijevim krznom, kakršne nosijo andradski trgovci. Ne da bi privoščil Gedu pogled, ga je vprašal z mogočnim glasom:

»Ali znaš delati vreme, fant?«

»Znam.«

»Pa znaš priklicati veter?«

Moral je priznati, da ne zna, in s tem je bila za kapitana stvar končana; ukažal mu je, naj si najde prostor, kjer bo spravljen s poti, in naj se potlej drži tam.

Veslači so začeli prihajati na krov, kajti ladja se je morala pred nočjo umakniti na sidrišče, od koder bo ob jutranji oseki še pred zoro odplula. Na ladji ni bilo prostora, kjer bi bil zares spravljen s poti, a Ged si je poiskal prostor, ki je bil še najbližje temu, se umestil med zvezanimi, z jermeni povezanimi in z živalskimi kožami prekritimi svežnji tovora na krmi, in od tam opazoval vse, kar se je dogajalo. Veslači, tršati možje širokih pleč, so se vihteli na krov, medtem ko so pristaniški delavci iz doka kotalili sodce z vodo, da je vse bobnelo, in jih zlagali pod veslaške klopi. Trdno grajena ladja se je pod težo tovora globoko ugrežala, a se vendar na valovih, ki so pljuskali ob obalo, rahlo pozibavala, pripravljena, da izpluje. Tedaj je ladijski krmar zasedel svoje mesto na krmni statvi, s pogledom uprtim v kapitana, ki je stal na mostiču, postavljenem tam, kjer sta bila spojena kobilica in premčeva statva; ta je bila izrezljana in je predstavljala andradsko Staro kačo. Kapitan je mogočno zarjovel svoja povelja in Senco so odvežali in z dvema čolnoma odvlekli iz doka. Potem je kapitan zagrmel:

»Odprite veselne line!«

Velika vesla so bliskoma zaropotala v vodo, petnajst na vsako stran. Veslači so usločili močne hrbte ob udarcih na boben, s katerimi jim je dajal takt mladec poleg kapitana. Gladko, kot zajadra galeb na svojih krilih, je ladja zdrsnila čez gladino. Hrup in direndaj pristanišča sta nenadoma začela pojemati. Z vseh strani jih je objela tišina, ki je vladala na vodah žaliva, nad njimi pa je vstal visoki vrh Gore, za katerega se je dozdevalo, kakor da se je nagnil nad morje. V ustju plitvega potoka na zavetrni strani za južno Utrjeno klečjo so vrgli sidro in tam prebili noč.

Med sedemdesetčlansko ladijsko posadko je bilo nekaj zelo mladih fantov, nič starejših kot Ged, vendar so vsi že imeli za seboj obred prehoda v moškost. Ti fantje so ga povabili medse, naj se jim pridruži pri hrani in pijači; njihov odnos do njega je bil prijateljski, čeravno grob, poln zbadljivk in roganja. Klicali so ga kozji pastir, kaj pa drugega, saj je bil Gontčan. A dlje od tega niso šli. Po rasti in moči se je lahko meril s petnajstletniki, zmeraj pa je tudi imel takoj pripravljen odgovor na prijazno besedo ali na porogljivko. Zato se je dobro znašel med njimi in je že takoj prvo noč zaživel kot eden izmed njih in se je začel učiti njihovega dela. To je bilo pogodu ladijskim častnikom, saj na krovu ni bilo prostora za brezdelne potnike.

Na odprti galeji, polni ljudi, opreme in tovora, je bilo malo proštora in nobenega udobja za posadko. Sicer pa, kaj je Gedu pomenilo udobje? Ko je prišel čas za spanje, je legel med povezi nestrojenih kož s severnih otokov in opazoval zvezde pomladnega neba nad pristaniškim žalivom in drobne rumene mestne luči, ki so migljale nad krmo; tako je zaspal in ko se je spet zbudil, je bil radostne volje. Pred zoro se je bibavica obrnila. Dvignili so sidro in počasi zaveslali med Utrjenima klečema. Ko je Gora za njimi pordela od jutranje zarje, so dvignili veliko jadro in zapluli čez Gontsko morje proti jugozahodu.

Med Barniskom in Torhevnom so imeli v jadrih lahen veter in drugi dan so že ugledali Havnor, Veliki otok, ki je srce in srčika Arhipelaga. Zeleno hribovje Havnorja so imeli pred očmi vse tri dni, kolikor časa so pluli vzdolž njegove vzhodne obale, na kateri pa niso pristali. Minilo je še veliko let, preden je Ged stopil na to obalo ali ugledal bele stolpe havnorske Vele Luke, ki segajo k nebu v središču sveta.

Eno noč so prebili v ustju reke Kember, kjer je severno pristanišče otoka Waya, naslednjo pa na vhodu v Felkwayski žaliv na otoku tega imena, nakar so obpluli severni rt otoka Oja in zapluli v Ebavnorsko ožino. Tam so spustili jadro in poprijeli za vesla. Kopno je bilo na obeh straneh ves čas blizu in venomer so si klicali v pozdrav s posadkami drugih ladij, velikih in majhnih, tovornih in trgovskih. Nekatere so se po več letih vračale z Zunanjih otočij, natovorjene z nenavadnim blagom, druge pa so plule samo po Notranjem morju in kakor vrabci skakale z otoka na otok. Ko so se na koncu prenatrpane ožine obrnili na jug in pustili Havnor za krmo, so zapluli med slikovitima otokoma Ark in Ilien, ki ju v terasah vse do vrha krasijo mesta in vasi, nato pa se v dežju in vse hujšem vetru začeli prebijati čez Notranje morje proti otoku Rokeju.

Ponoči se je veter sprevrgel v vihar, zato so ne le sneli jadro, ampak tudi podrli jambor. Ves naslednji dan so veslali. Ladja je bila dolga in je zanesljivo režala valove, toda krmar za dolgim krmilnim veslom na krmi je s pogledom zaman vrtal v dež, ki je bičal morje; videl ni drugega kakor dež. Pot proti jugozahodu jim je kažala magnetna igla, zato so vedeli, kam plovejo, niso pa vedeli, po kakšni vodi. Ged je slišal, kako se možje pogovarjajo o plitvinah severno od Rokeja in o Boriloških čereh na vzhodni strani otoka. Spet druge je slišal, kako se pridušajo, da jih je doslej lahko odneslo že daleč iz njihove smeri, tja v prazno vodovje južno od Kameryja. Veter se je še kar naprej krepil, cefral je robove visokih valov v prhutajoče penaste krpe, oni pa so še vedno z vetrom v hrbtu veslali proti jugozahodu. Veslanje je postalo zelo naporno, zato so se veslači hitreje menjavali pri veslih; mlajše fante so razporedili po dva na veslo in tudi Ged je prišel na vrsto, da je poprijel zanj, tako kot sicer že tudi kdaj prej, vse odkar so zapustili Gont. Kadar niso veslali, so črpali vodo, kajti morje je silovito butalo ob ladjo. Tako so garali med valovi, ki so se v vetru gnali nanje kot od dima kadeče se gore, medtem ko jim je dež bičal hrbte s silovitimi in ledeno mrzlimi udarci, ladijski boben pa se je v ritmu utripajočega srca prebijal skozi trušč viharja.

Ged je bil pri veslu, ko je prišel do njega eden izmed mož in ga zamenjal, obenem pa mu naročil, naj se zglasi pri kapitanu na premcu. Kapitan, ki mu je deževnica s curkom tekla z obrobe plašča, je tršat in čvrsto, kot vinski sod zasidran na malem poveljniškem mostiču, zvrha ošinil Geda s pogledom in ga vprašal:

»Ali znaš ublažiti ta veter, fant?«

»Ne, gospod.«

»Ali znaš ukazovati železu?«

S čimer je mislil, ali Ged zna pripravitfmagnetno iglo, da bi jim kažala pot na otok Roke, da se torej ne bi ravnala po severu, temveč po njihovih željah. Ta spretnost je skrivnost Zapovednikov morja in Ged je moral znova odgovoriti z ne.

»Če je tako,« je kapitan zatulil skozi veter in dež, »potem si boš moral poiskati ladjo, ki te bo iz mesta Hort odpeljala nazaj na Roke. Kajti Roke je zdaj zanesljivo zahodno od nas in le čarovnija bi nas lahko pripeljala tja po tem morju. Še naprej se moramo držati južne smeri.«

Gedu je bilo to vse prej kot všeč, kajti slišal je mornarje, ki so se pogovarjali o tem, kakšno mesto je Hort, v katerem vlada brezzakonje in se sklepajo prepovedani posli, kjer pogosto koga ugrabijo in ga prodajo za sužnja na Južno otočje. Vrnil se je na svoj prostor za veslom in ob tovarišu, krepkem fantu z Andradov, sledil ukazujočim udarcem bobna. Gledal je svetilko na krmi, kako mežikajoč poplesuje, kakor jo neusmiljeno premetava veter: bila ni nič več kot nemočna svetlobna lisa v temi, ki jo biča dež. Kolikor pogosto mu je dovoljeval naporni ritem potezanja vesla, se je ozrl na zahod. Ko se je ladja vzpela na posebno visok val, je nad temno razpenjeno vodo za trenutek zagledal luč med oblaki, kakor bi zagledal zadnji žarek zahajajočega sonca: le da ta svetloba ni bila rdeča, ampak bela.

Čeprav njegov soveslač te svetlobe ni videl, je Ged vseeno zaklical, kaj je videl. Krmar je na vrhu vsakega visokega vala pazljivo napel oči in jo je tudi sam uzrl, vendar je zaklical Gedu, da je to le zahajajoče sonce. Ged je tedaj prosil enega izmed fantov, ki so črpali vodo, naj ga za kakšno minuto zamenja na veslaški klopi. S težavo se je prebil med klopmi do premca, kjer se je oklenil izrezljane premčeve statve, da ga ne bi vrglo v morje. Dvignil je pogled in zakričal kapitanu:

»Gospod! Tista svetloba na zahodu je otok Roke!«

»Nobene svetlobe nisem videl,« je zatulil kapitan, a ni še izgovoril zadnje besede, ko je Ged pokažal z iztegnjeno roko in vsi so videli, kako se je nekaj zasvetlikalo nad pršečim in hrumečim razburkanim morjem na zahodu.

Kapitan je takoj zatulil krmarju, naj usmeri ladjo na zahod, proti svetlobi. Pa ne zato, da bi ugodil svojemu potniku, ampak zato, da bi svojo ladjo rešil iz viharja. Gedu pa je rekel:

»Fant, govoriš, kakor da bi bil Zapovednik morja. A povem ti: če si nas v tem vremenu narobe vodil, te bom vrgel čez krov in boš lahko kar odplaval na Roke!«

Namesto da bi bežali pred viharjem, je bilo zdaj treba z vesli presekati vetru pot. To je bila težka naloga: valovi, ki so butali ladji v bok, so jo vedno znova potiskali južneje od njene nove smeri, jo nagibali na bok in jo žalivali z vodo, ki jo je bilo zdaj treba črpati brez prestanka. Veslači so morali paziti, da jim takrat, ko ladjo zaziblje na bok, ne bi dvignilo vesel v zrak in jih vse skupaj pometalo med klopi. Pod nevihtnimi oblaki je bila skoraj tema, a kdaj pa kdaj so na zahodu razločili svetlobo, ravno toliko, da so lahko držali smer in se naprej borili z morjem. Končno se je veter malo polegel, svetloba pred njimi pa se je širše razlila. Veslali so naprej in naenkrat je bilo, kakor da so med dvema zaveslajema zapeljali skozi zaveso: zdaj še sredi viharja so bili naslednji hip pod jasnim nebom, tega pa je, in morsko gladino prav tako, ožarjala svetloba sonca, ki je pravkar zašlo. Nad razpenjenimi grebeni valov so nedaleč proč zagledali visok, zaobljen zelen hrib, pod njim pa mesto, zgrajeno ob majhnem žalivu, v katerem so se mirno pozibavale zasidrane ladje.

Krmar se je naslonil na dolgo krmilno veslo, zasukal glavo in zaklical kapitanu:

»Gospod, je to kopno mar resnično ali pa je le nekakšna čarovnija?«

»Drži smer, ti teslo trapasto! Veslajte, vi medlike sužnjeglave! Tisto tam je Thwillski žaliv in nad njim Rokejski holmec, ki bi ju prepoznal vsak bedak! Veslajte torej!«

Tako so ob udarcih bobna utrujeno zaveslali v žaliv. Tam je bilo tako mirno, da so razločili glasove ljudi v mestu nad žalivom in potrkavanje zvona, piš in hrum viharja pa je ostal nekje v daljavi.

Temni oblaki so viseli nad morjem tako na severu kot na vzhodu in na jugu, le miljo proč od otoka. Nad Rokejem pa so se na jasnem in spokojnem nebu druga za drugo prižigale zvezde.

Šola za čarovnike

je tisto noč prespal na krovu Sence, zgodaj zjutraj pa se je poslovil od svojih prvih prijateljev med pomorščaki, ki so ga z veselimi klici in željami za vse dobro pospremili na pot po pristaniškem nabrežju. Mesto Thvvill ni veliko, njegove visoke hiše se stiskajo tesno skupaj ob le nekaj ozkih ulicah. Gedu se je kajpak zdelo veliko mesto. Ne vedoč, kam naj se obrne, je vprašal prvega Thwillčana, ki mu je prekrižal pot, kje bi lahko našel ravnatelja rokejske šole. Možak ga je nekaj časa od strani meril s pogledom in nato dejal:

»Modrim ni treba spraševati, bedak sprašuje zaman,« nakar je šel naprej po svoji poti.

Ged se je podal navkreber in prišel do trga, ki so ga s treh strani obdajale s skriljem krite hiše, na četrti pa zid velike zgradbe, katere redka mala okna so gledala na trg z večje višine, kot so jo dosegali dimniki sosednjih hiš: trdnjava ali palača, tako je vse kažalo, zgrajena iz mogočnih skalnih klad. Na trgu pod njo so bile stojnice, okoli katerih je bilo nekaj ljudi. Ged je zastavil svoje vprašanje ženski s košaro školjk. Odgovorila mu je:

»Ravnatelja ne najdeš zmeraj tam, kjer je, včasih pa ga najdeš tam, kjer ga ni,« nato pa nadaljevala oklicevanje školjk naprodaj.

V zidu velike zgradbe so bila blizu enega izmed vogalov čisto majhna lesena vrata. Ged je stopil do njih in glasno potrkal. Starcu, ki jih je odprl, je dejal: »Prinašam pismo, ki ga Ogion, gontski mag, pošilja ravnatelju šole na tem otoku. Po tem ravnatelju vas sprašujem, vendar pa za odgovor ne bom sprejel kakšne uganke ali posmehovanja!«

»To je šola,« je blago rekel starec. »In jaz sem vratar. Vstopi, če moreš.«

Ged je napravil korak naprej. Zdelo se mu je, da je stopil skozi vrata, in vendar je stal zunaj na pločniku, kjer je stal poprej.

Še enkrat je stopil korak naprej in še enkrat ostal pred vrati. Vratar na oni strani ga je blagohotno opazoval.

Ged je bil bolj jezen kot pa zmeden, kajti imel je občutek, da je spet tarča posmeha. Z besedo in kretnjo je izvedel urok odpiranja, kakor ga je bila pred davnim časom naučila teta. To je bil najimenitnejši izmed vseh urokov, kar jih je poznala, in Ged ga je zdaj izvedel po vseh pravilih. Toda bil je le urok, kakršne znajo čarovnice, in čarovna sila, ki je obvladovala ta vrata, ni niti najmanj popustila.

Potem ko mu ni uspelo, je Ged dolgo samo stal na pločniku. Nazadnje je pogledal starca, ki je čakal onstran vrat.

»Ne morem vstopiti,« je nerad dejal, »če mi ne pomagate.«

»Povej svoje ime,« je odgovoril vratar.

Ged je spet za nekaj časa nemo obstal; kajti človek nikoli ne izgovori na glas svojega pravega imena, dokler ni na kocki kaj več kot samo njegovo življenje.

»Ime mi je Ged,« je glasno dejal.

Stopil je naprej in tokrat prestopil prag odprtih vrat. Vendar pa se mu je zazdelo, da mu za petami, čeprav mu sonce sije v hrbet, sledi nekakšna senca.

Ko se je ozrl, je tudi opazil, da podboj vrat, skozi katera je prišel, ni lesen, kakor je prej mislil, ampak je narejen iz oklovine in to brez enega samega spoja ali šiva: izdelan je bil, kakor je pozneje izvedel, iz zoba Velikega zmaja. Vrata, ki jih je starec zaprl za njim, so bila iz zglajene roževine, ki jo je dnevna svetloba medlo presevala, na njihovi notranji strani pa je bilo izrezljano Drevo tisočerih listov.

»Dobrodošel v tej hiši, fant,« je dejal vratar in ga popeljal, ne da bi še kaj spregovoril, skozi dvorane in hodnike do odprtega dvorišča daleč znotraj zidovja zgradbe.

Dvorišče, ki ni bilo nikjer pokrito s streho, je bilo delno tlakovano s kamni, imelo pa je tudi majhno trato z mladim drevjem, sredi katerega je stal vodnjak z vodometom, ki se je veselo iskril v sončni luči. Tu je starec pustil Geda nekaj časa čakati, čisto samega. Ged se ni ganil z mesta, srce pa mu je divje razbijalo, kajti dozdevalo se mu je, da ni sam in da čuti delovanje nevidnih sil; vedel je, da ta kraj ni bil zgrajen le s kamenjem, ampak z magičnimi silami, ki so močnejše od kamna. Stal je v najbolj skriti sobi Hiše modrih in strop te sobe je bilo nebo. Potem se je iznenada zavedel navzočnosti v belo oblečenega moža, ki ga je opazoval skozi padajoče curke vodometa.

Ko sta se njuna pogleda srečala, je visoko v vejah drevesa glasno zapela ptica. V tistem trenutku je Ged razumel, kaj poje ptica, in razumel je jezik vode, ki pada v posodo vodometa. Razjasnilo se mu je, od kod in zakaj oblakom njihova oblika in kje je začetek in kje konec vetra, ki vznemirja listje. Zazdelo se mu je, da je on sam beseda, ki jo je izgovoril sončni žarek.

Ta trenutek je potem minil in on in svet sta bila kot poprej, ali skoraj taka kot sta bila prej. Stopil je proti Arhimagu in pokleknil predenj, z Ogionovim pismom v iztegnjeni roki.

Arhimag Nemmerle, ravnatelj Rokeja, je bil star mož; tisti čas, tako so pravili, starejši kot kdor koli drug. Ko je spregovoril in izrekel Gedu prijazno dobrodošlico, se mu je glas zatresel, kakor se ptiču, ko zagostoli. Njegovi lasje, brada in kuta so bili čisto beli. Zdelo se je, kakor da so dolga leta počasi izlužila iz njega vse, kar je bilo temnega in težkega, in ga pustila belega in izsušenega, da je bil kot plavni les, ki ga je voda sto let nosila s seboj.

»Moje oči so stare, zato ne morem prebrati, kar je napisal tvoj mojster,« je dejal s tresočim se glasom. »Preberi mi pismo, fant.«

Ged je torej razbral in na glas prebral, kar je bilo zapisano v pismu; v hardiških runah je v njem pisalo samo tole:

Milostni gospod Nemmerle!

Pošiljam vam nekoga, ki bo največji med vsemi čarovniki na Gontu, če mi veter govori resnico.

Pismo ni bilo podpisano z Ogionovim pravim imenom, ki ga Ged še ni poznal, ampak z Ogionovo runo, z znakom molčečih ust.

»Pošilja te on, ki je ukrotil potres, zato bodi dvakrat dobrodošel. Mladi Ogion mi je prirasel k srcu, ko je prišel sem z Gonta. Povej mi zdaj, moj fant, kakšno je bilo morje in kakšna znamenja so te spremljala na potovanju semkaj.«

»Pluli smo z ugodnimi vetrovi, gospod, vse do viharja včeraj.«

»S katero ladjo si priplul?«

»S Senco, trgovsko ladjo z Andradov.«

»Čigava volja te je pripeljala sem?«

»Moja lastna.«

Arhimag je pogledal Geda, nato je pogledal vstran in začel govoriti v jeziku, ki ga Ged ni razumel; nekaj si je momljajoče mrmral v brado, kakor imajo navado starci, kadar jim misli zatavajo med leti in otoki. A v tisto njegovo mrmranje so bile vpletene besede, ki jih je prej prepevala ptica, in one, ki jih je govorila voda, ko je padala v posodo vodometa. Ni izgovarjal čarovnega obrazca in vendar je imel njegov glas moč, ki je vplivala na Gedov razum, tako da je bil fant zmeden in se mu je za hip zazdelo, da opazuje samega sebe, kako stoji v nekakšni čudni puščavi, obkrožen s sencami in čisto sam. Ves ta čas pa je bil seveda na dvorišču, obsijanem od sonca, in je poslušal žuborenje vodometa.

Čez kamniti tlak in travo se je našopirjeno prizibal velik črn ptič, osskilski krokar, in obstal ob robu Arhimagove halje. Črn kot oglje je nagnil glavo na stran, s kljunom kot bodalo in z očmi, podobnimi okroglima kamenčkoma, ter nepremično zrl v Geda. Trikrat je kljunil belo palico, na katero se je opiral Nemmerle, in stari čarovnik je nehal mrmrati in se je nasmehnil.

»Pojdi se igrat, fant,« je nazadnje dejal, kakor da bi govoril z majhnim otrokom.

Ged je znova pokleknil predenj na eno koleno. Ko je vstal, Arhimaga ni bilo več. Tam je bil le še črni krokar, s pogledom, uprtim vanj, in s kljunom, iztegnjenim predse, kakor da bo še enkrat kljunil v palico, ki je ni bilo več. Tedaj je spregovoril v jeziku, za katerega je Ged domneval, da ga najbrž govorijo na Osskilu.

»Terrenon ussbuk!« je rekel s krakajočim glasom. »Terrenon ussbuk orrek!« In potem se je, pomembno vzravnan, odmajal proč, kakor je bil prišel.

Ged se je obrnil, namenjen, da odide z dvorišča, a ne da bi vedel, kam naj gre. Pod obokanim prehodom je srečal visokoraslega mladeniča, ki se mu je lahno priklonil in ga zelo spoštljivo pozdravil.

»Ime mi je Jaspis, sin Enwita sem, kneza Eolškega, z otoka Havnorja. Danes sem ti na uslugo, da ti razkažem Veliko hišo in ti po najboljših močeh razložim, kar te bo zanimalo. Kako naj te kličem, gospod?«

Ged, preprost fant iz gorske vasice, ki še nikoli ni bil med sinovi bogatih trgovcev in plemenitnikov, je mislil, da se mladec z »gospodom« in s svojim »na uslugo« in z vsem tistim priklanjanjem in leporečjem norčuje iz njega. Odgovoril je na kratko:

»Skobec, tako me kličejo.«

Oni drugi je za hip postal, kakor da bi pričakoval še kakšen bolj vljuden odgovor, ko pa tega ni dobil, se je vzravnal in se obrnil rahlo vstran. Bil je kakšni dve, tri leta starejši kot Ged, zelo velik, malce prisiljeno uglajenega obnašanja, ves čas nekako v pozi, tako se je zdelo Gedu, kakor kak plesalec. Na sebi je imel sivo kuto s kapuco na hrbtu. Najprej je Geda odpeljal v oblačilnico, da si bo, zdaj ko je učenec šole, tudi sam izbral tako kuto in si poiskal še druga oblačila, ki jih nemara potrebuje. Izbral je temnosivo kuto in si jo nadel.

»Tako, zdaj si eden izmed nas,« je dejal Jaspis.

Jaspis je imel navado, da je pri govorjenju razpotegnil usta v rahel nasmešek, kar je Geda napeljalo na misel, da njegove vljudne besede morda skrivajo posmeh.

»Ali mar obleka naredi čarovnika?« je zato čemerno odvrnil.

»To ne,« je dejal starejši fant. »Čeprav sem slišal reči, da lepo vedenje naredi človeka. In kam zdaj?«

»Kamor koli sam hočeš. Jaz te hiše ne poznam.«

Jaspis ga je popeljal po hodnikih Velike hiše in mu razkažal odprta notranja dvorišča in pokrita preddverja. Nato mu je pokažal Sobo polic, v kateri so bile shranjene učene knjige in mogočni zvezki s čarovnimi obrazci in uroki, pa veliko Kaminsko dvorano, v kateri se je ob prazničnih dnevih zbrala vsa šola, ter mu razkažal zgornje prostore, kjer so v malih celicah na podstrešjih in v stolpih spali učenci in mojstri. Gedova spalnica je bila v Južnem stolpu, njeno okno je čez strme thvvillske mestne strehe gledalo na morje. Tako kot vse spalne celice tudi ta ni imela nobenega pohištva ali druge opreme, le v kotu je ležala slamnjača.

»Tu živimo zelo preprosto,« je pojasnil Jaspis. »A upam, da te to ne bo motilo.«

»Tega sem navajen.« V hipnem navdihu, porojenem iz želje, pokazati uglajenemu oholemu mladeniču, da mu je kos, je še dodal: »Drugače kot ti, ki si se najbrž po prihodu moral na to šele navaditi.«

Jaspis mu je namenil pogled, ki je govoril brez besed: »Kaj neki bi se tebi lahko sanjalo o tem, na kaj sem bil jaz, sin kneza Eolškega, na Havnorju navajen in česa nisem bil navajen?« Na glas pa je Jaspis preprosto rekel:

»Pridi, tule bova šla.«

Medtem ko sta bila zgoraj, se je oglasil gong, zato sta se spustila v veliko obednico, kjer sta se pridružila sto in nekaj več fantom in mladeničem pri opoldanskem obedu za Dolgo mizo. Vsakdo si je sam šel iskat hrano h kuhinjskim okencem in se pri tem mimogrede pošalil s kuharji, si iz velikih skled, ki so se kadile na policah okenc v obednico, naložil na krožnik, kolikor ga je bilo volja, ter potlej sedel za Dolgo mizo refektorija, kamor ga je bilo volja.

»Za to mizo,« je Jaspis povedal Gedu, »lahko sede, tako pravijo, kolikor hočeš ljudi, pa nikoli ne bo zmanjkalo prostora.«

Vsekakor je bilo dovolj prostora tako za veliko hrupnih skupinic dečkov, ki so govorili in jedli na vsa usta, kakor tudi za njihove starejše tovariše, ki so imeli kute za vratom spete s srebrnimi zaponkami. Ti učenci so sedeli vsak zase ali v dvoje, bili so bolj tihi, resnobnih, v misli zatopljenih obrazov, po katerih bi sodil, da imajo razmišljati o marsičem. Jaspis je skupaj z Gedom prisedel k plečatemu fantu, ki mu je bilo ime Vošč; ta je bil redkih besed in očitno trdno odločen, da spravi vase kar največ mogoče hrane. Po naglasu je kažalo, da je z Vzhodnega otočja. Bil je zelo temne polti, ne rdečerjave, kakršne sta bila Ged in Jaspis in ob njiju sploh večina prebivalcev Arhipelaga, temveč črnorjave. Bil je preprostega videza in neuglajenega vedenja. Ko je pospravil hrano, je nekaj zagodrnjal na njen račun, nato pa se obrnil h Gedu, rekoč:

»Je pa vsaj zaresna in ne utvara, kot toliko stvari tod okoli; v želodcu čutiš, da je.«

Ged ni vedel, kaj je hotel s tem reči, bil pa mu je fant nekako všeč, zato je bil vesel, ko je po kosilu ostal z njima.

Skupaj so odšli v mesto, zato da bi se Ged naučil, kako se znajti v njem. Thwill je imel malo ulic in še te so bile kratke, vendar pa so med visokimi hišami tako čudno zavijale in vijugale, da se ni bilo težko izgubiti. Sploh je bilo to čudno mesto in čudni so bili tudi njegovi prebivalci. Sicer so bili ribiči in delavci in rokodelci, kot kjer koli drugje, toda bili so tako navajeni na čarovne sile, ki so na Otoku modrih vselej na delu, da so bili še sami videti kot napol čarovniki. Govorili so, kakor je Ged že izkusil, samo v ugankah. Nihče izmed njih ne bi niti trenil, če bi se pred njegovimi očmi kak deček spremenil v ribo ali pa bi se mu pred nosom kakšna hiša dvignila s tal in poletela. Neprizadeto bi nadaljeval krpanje čevljev ali sekanje bravine, vedoč, da gre le za še eno potegavščino kakšnega šolarčka.

Ko so se trije fantje vračali, so mimo Zadnjih vrat zavili skozi vrtove Velike hiše, čez leseni mostič prečkali kristalno čisto rečico Thwilburn in se podali proti severu, med drevje in na pašnike. Steza je vijugala in se vzpenjala. Šli so skozi hrastove ga je, kjer je vladala gosta senca, vsej sončni bleščavi navkljub. Nedaleč na levi s poti je bila gruča dreves, ki je Ged nikakor ni mogel dobro razločiti. Steza se je ni nikoli dotaknila, čeprav je ves čas kažalo, da jo bo zdaj zdaj dosegla. Razločiti ni mogel niti tega, kakšna drevesa rastejo v gaju. Vošč, ki je opazil, kako nenehno pogleduje tja, je tiho rekel:

»Tistole je gaj Znotrajsvet. Mi ne moremo priti vanj, za zdaj še ne ...«

Vroči, od sonca obsijani pašniki so bili obilno posuti z rumenim cvetjem.

»Iskrečnice,« je rekel Jaspis. »Rastejo povsod, kjer je veter odložil pepel z gorečega Iliena, takrat ko je ErrethAkbe branil Notranje otoke pred Gospodarjem ognja.« Pihnil je v posušeno cvetno glavico in semena, ki jih je osvobodil, so se dvignila v zrak in zajadrala v vetru, pobliskujoč v sončnih žarkih kot iskre, ki švigajo z ognja.

Steza jih je pripeljala pod vznožje, nato pa okoli velikega zelenega griča, okroglega in neporaslega z drevjem, prav tiste vzpetine, ki jo je Ged prvo zagledal, ko so zapluli v začarane vode otoka Rokeja. Jaspis je na pobočju obstal.

»Doma na Havnorju sem veliko slišal o čarovniških sposobnostih Gontčanov, in to samo dobro. Zato si že dolgo želim, da bi se na lastne oči prepričal o njih. Glejte, zdaj je tu med nami pravi Gontčan in pod našimi nogami je Rokejski holmec, ki mu korenine segajo do središča zemlje. Tukaj je vsak urok še posebno močan. Pokaži nam kakšno izmed svojih umetnij, Skobec. Razkaži nam blišč svoje umetnosti.«

Ged je, nepripravljen in zmeden, ostal brez besed.

»Pozneje, Jaspis,« se je na svoj preprosti način oglasil Vošč. »Nekaj časa ga pusti pri miru.«

»Če ne bi imel čarovniškega znanja ali sposobnosti, ga vratar ne bi spustil noter. Zakaj se ne bi prepričali o njej; in zakaj ne bi bil zdaj prav tako primeren čas kakor pozneje? Mar ni tako, Skobec?«

»Ne manjka mi niti znanja niti sposobnosti,« je rekel Ged. »A pokaži mi, o čem pravzaprav govoriš.«

»O iluzijah, utvarah, kaj pa drugega — o trikih, igrah s čuti in z videzom. Kot je na primer tale!«

Jaspis je uperil prst v tla in izgovoril nekaj čudnih besed, in tam, kamor je kažal njegov prst, je iz travnatega pobočja griča pricurljal tanek curek vode, začel se je krepiti in že je vrel na dan studenček in njegova voda je odtekala po pobočju. Ged je pomočil dlan v potoček in začutil, kako je mokra; zajel je vodo v prgišče, jo ponesel k ustom in občutil, da je hladna. A žeje si z njo ni pogasil, kajti bila je samo utvara. Jaspis je izgovoril še eno besedo in voda je presahnila, trava pa se je spet suha zibala v vetru.

»Zdaj si na vrsti ti, Vošč,« je rekel s hladnim nasmeškom.

Vošč se je popraskal po glavi in se čemerno skremžil, vendar je vzel v roko malce prsti in začel enolično peti nad njo, jo gnesti med temnimi prsti in jo oblikovati, jo stiskati in gladiti. Kar naenkrat je bilo v njegovi dlani majceno bitje, nekaj čmrlju ali kosmati muhi podobnega, kar je brenčeč odletelo nad Rokejski holmec in izginilo.

Ged je obstrmel in se začutil nemočnega. Kaj pa je sploh znal, kaj je znal takega, kar ni bilo čisto navadno vaško copranje, uroki za klicanje koz, za odpravljanje bradavic, za premikanje težkih bremen ali za krpanje starih loncev?

»S takimi triki se ne ukvarjam,« je rekel.

Za Vošča je bilo to dovolj in je predlagal, naj gredo naprej. Jaspis pa je dejal:

»In zakaj ne?«

»Čarovništvo ni igra. Mi z Gonta se ne ukvarjamo z njim, zato da bi koga zabavali ali da bi poželi hvalo,« je vzvišeno dejal Ged.

»Zakaj pa se ukvarjate z njim,« je zanimalo Jaspisa, »... za denar?«

»Ne!« je pribil, vendar pa se ni domislil ničesar, kar bi še lahko rekel, da bi prikril neznanje in rešil svoj ponos. Jaspis se je zasmejal, a prav nič zlovoljno, in krenil naprej po poti, po kateri jih je vodil okoli Rokejskega holmca. Ged mu je sledil, čemeren in prizadet, ker se je zavedal, da se je obnašal kot kak tepec, za to pa je bil v njegovih očeh kriv Jaspis.

Ko je tisto noč na slamnjači v svoji mrzli, nerazsvetljeni kamniti celici ležal zavit v kuto, sta mu v gluhi tišini rokejske Velike hiše začela težko legati na prsi nenavadnost tega kraja in misel na vse uroke in čarovnije, ki jih je videl ta kraj. Obdajala ga je tema, navdajala ga je groza. Zaželel si je, da bi bil kjer koli drugje, samo ne na Rokeju. Tedaj se je na vratih pojavil Vošč. Nad glavo mu je lebdela lučna obla, majcena obla mežikajoče modrikaste svetlobe, ki mu je kažala pot. Vprašal je, ali lahko vstopi, ker bi se rad malo pogovoril. Povprašal je Geda, kako je na Gontu, nato pa ljubeče'spregovoril o svojih domačih otokih na Vzhodnem otočju. Pripovedoval je, kako se po vaseh ob večerih dviga dim z ognjišč, veter pa ga nosi čez mirno morsko gladino z enega otoka na drugega; noben izmed njih ni posebno velik, vsi po vrsti pa imajo smešna imena: Krop, Kopp pa Holp, Venway in Vemish, Iffish, Koppish in Sneg. Medtem ko je razlagal, je na kamniti tlak s prstom zarisoval oblike in medsebojno lego otokov. Njegov prst je za kratek čas puščal za seboj medlo svetlikajočo se sled, kakor da bi za srebrno paličico ostajala črta, ki je hitro bledela. Vošč je bil v šoli že tri leta in ga je kmalu čakalo napredovanje v čarodeja; izvajanje manjvrednih čarovniških umetnij se mu ni zdelo nič bolj posebno, kot se ptiču zdi letenje. Odlikovala pa ga je neka veliko večja, nenaučena sposobnost, namreč veščina prijaznosti. Tisto noč in vselej odtlej je Gedu ponudil in naklonil prijateljstvo, odkrito in zanesljivo prijateljstvo, in Ged ni mogel drugače, kakor da ga je sprejel in vračal.

Toda Vošč je bil prijateljski tudi do Jaspisa, ki je bil kriv, da se je Ged tisti prvi dan na Rokejskem holmcu počutil kot bedak. Ged tega ni mogel pozabiti, vse pa je kažalo, da tudi Jaspis ne, saj je vedno, kadar je govoril z njim, to sicer storil vljudno, vendar s porogljivim nasmeškom. Ged ni mogel dovoliti, da bi kdo prizadel njegov ponos z vzvišenostjo ali žaljivo blagohotnostjo. Prisegel si je, da bo Jaspisu in vsem drugim učencem v tej šoli, med katerimi je Jaspis veljal za nekakšnega vodjo, dokažal, kako velika je njegova čarovna moč v resnici — enkrat že. Kajti nihče izmed njih, pa naj so bili še tako spretni pri svojih zvitih trikih, nihče ni s čarovnijo rešil svoje vasi. O nobenem med njimi ni Ogion zapisal, da bo največji čarovnik na Gontu.

Odločen, da okrepi svoj ponos, se je z močno voljo lotil dela, ki so mu ga nalagali, lekcij in obrtnih spretnosti ter naukov iz zgodovine in veščin, kakor so jih poučevali v sive kute odeti rokejski mojstri, ki so jim rekli deveterica.

Vsak dan je nekaj časa prebil z mojstrom Pevcem, ki je učil Dejanja junakov in Speve modrosti, začenši z najstarejšo izmed vseh pesnitev, imenovano Stvarjenje Eaja. Potem se je skupaj s kakšnim ducatom drugih fantov pri mojstru Vetrovniku vadil v umetnosti obvladovanja vetrov in vremena. Kadar je bilo spomladi in poleti jasno vreme, so se v malih jadrnicah na vodah Rokejskega žaliva po cele dneve učili krmariti z besedo in umirjati valove in nagovarjati zemeljske vetrove in priklicati čarovni veter. Vse to so zelo zahtevne veščine in zato se je pogosto zgodilo, da je jadrno deblo udarilo Geda v glavo, ko se je jadro zasukalo okoli jambora, ker je veter nenadoma zapihal v nasprotno smer. Ali pa se je zgodilo, da sta se njegova in kakšna druga jadrnica žaleteli, čeprav sta imeli za manever na voljo ves žaliv. Ali pa, da je vse tri fante iz njegove jadrnice odplaknil v morje nepričakovano visok val, ki so ga pomotoma izzvali. Drugi, nesončni dnevi so jim minevali bolj mirno: mojster Zeliščar jih je na pohodih po otoku učil o navadah in lastnostih stvari, ki rastejo, mojster Rokohitrc pa jih je učil čarovniških trikov in rokohitrstva ter manj zahtevnih primerov spreminjanja.

Ged se je odlikoval pri vseh teh predmetih in je v enem mesecu že prekašal fante, ki so prišli na Roke leto dni prej kot on. Zlasti iluzionistične trike je obvladoval s tako lahkoto, da se je zdelo, kakor bi se že rodil z vednostjo o vseh ukanah z utvarami in ga je bilo treba le spomniti nanje. Mojster Rokohitrc je bil blag in dobrovoljen starec, ki je neskončno užival v duhovitosti in lepoti veščin, ki jih je poučeval. Ged se je prav kmalu znebil vsakega strahu pred njim in ga je sproščeno prosil, naj mu pokaže še to in ono čarovnijo, mojster pa je vsako njegovo prošnjo sprejel z nasmehom in ji ugodil. Toda nekega dne, ko so bili v Dvorani utvar, je Ged, ki je imel pri tem v mislih, kako bi končno osramotil Jaspisa, dejal mojstru Rokohitrcu:

»Gospod, vse te čarovnije so si precej podobne; ko poznaš eno, veš vse o vseh. Kakor hitro končaš čarovni obrazec, je konec tudi utvare. Če na primer spremenim navaden kamenček v diamant...« in ko je izgovoril besedo in bliskovito zasukal roko v zapestju, je to tudi storil,»... kaj moram storiti, da bo diamant tudi ostal diamant? S čim zaklenem urok premene in dosežem, da premena traja?«

Mojster Rokohitrc je pogledal dragi kamen, ki se je svetlikal v Gedovi dlani, sijajen kot dragulj iz zmajevega zaklada. Stari mojster je zamrmral eno samo besedico: »Tolk,« in na Gedovi dlani je ležal kamenček, nikakršen dragulj, ampak grob košček sive kamnine. Mojster ga je vzel in ga podržal v svoji dlani.

»To je kamen; tolk v pravoreku,« je dejal in se blago zazrl v Gedove oči. »Košček kamnine, iz katere je otok Roke, majhen delček kopnega, na katerem živijo ljudje. Je to, kar je. Je del sveta. Z utvaro premene lahko dosežeš, da je videti kot diamant — ali pa cvetlica ali muha ali oko ali plamenček ...« Kamenček se je spreminjal iz ene oblike v drugo, kakor jih je imenoval, in se vrnil v svojo kamnito podobo. »Toda vse to je zgolj videz. Utvara se poigra s čuti opazovalca; stori, da vidi in sliši in čuti, da se je stvar spremenila. Ne spremeni pa stvari same. Zato da bi ta kos kamna spremenil v diamant, bi moral spremeniti njegovo pravo ime. Če storiš to, moj sin, pa čeprav samo tako majcenemu delčku sveta, s tem spremeniš svet. To je mogoče storiti. Prav res, da je mogoče. To umetnost uči mojster Spreminjevalec in tudi ti se je boš učil, ko boš pripravljen na to. Toda ničesar ne smeš spremeniti, niti kamenčka, tudi zrnca peska ne, dokler ne veš, kakšno dobro in kakšno zlo se bo rodilo iz tega dejanja. Svet je v ravnovesju, Ekvilibrij imenujemo to stanje. Sposobnost čarovnika, da na svetu nekaj spremeni ali da nekaj nanj prikliče, lahko poruši to ravnovesje sveta. Ta sposobnost, ta njegova moč je nevarna. Nadvse nevarna in lahko usodna. Uporabiti jo sme le, kdor ima zadosti znanja in modrosti, in to takrat, ko je res nujno.

Ne moreš prižgati sveče, ne da bi priklical senco ...« Znova je povesil pogled na kamen. »Veš, tudi kamen je dobra stvar,« je rekel z manj resnobnim glasom. »Če bi bili otoki Zemljemorja vsi iz diamantov, bi bilo naše življenje tu presneto trdo. Le uživaj v ustvarjanju utvar, fantič, kamenju pa pusti, da ostane kamenje.«

Nasmehnil se je, toda Ged je odšel od njega nezadovoljen. »Kadar koli pritisneš maga,« si je rekel, »naj ti izda svoje skrivnosti, ti bo začel govoriti tako kot Ogion, razkladati o ravnovesju in o nevarnosti in o temi. A ne more biti dvoma, da je čarovnik, ki je prerasel te otročje trike in ukane z ustvarjanjem utvar in ki obvlada resnično umetnost priklica in premene, lahko toliko močan, da stori, kar ga je volja, in uravnovesi svet, kakor se mu zdi najbolje, in s svojo lučjo temo prežene nazaj na njeno mesto.«

Na hodniku je srečal Jaspisa, ki je Geda, pod vtisom vsesplošne hvale njegovih dosežkov v šoli, zdaj ogovarjal na način, ki je bil na prvi pogled bolj prijateljski, a je bil v resnici še bolj posmehljiv.

»Nekam čemeren se mi zdiš, Skobec,« ga je tokrat nagovoril, »pa ne, da se ti je kakšna rokohitrska ukana spridila?«

Ged, ki je tako kot vedno hotel biti enakovreden Jaspisu, je odgovoril na vprašanje, ne da bi se menil za njegov ironični podton.

»Naveličan sem že rokohitrstva,« je rekel, »sit teh iluzionističnih trikov, ki niso dobri za nič drugega kot za to, da zabavajo brezdelno gospodo po njenih gradovih in domovih. Edina resnična magija, ki so me je doslej naučili tu na Rokeju, je to, kako pričaraš lučno oblo, in pa nekaj vremenskih umetnij. Vse drugo so navadne bedarije.«

»Celo bedarije so lahko nevarne,« je rekel Jaspis, »če pridejo v roke bedaku.«

Ged se je na te besede zdrznil, kot da bi dobil klofuto, in že napravil korak proti Jaspisu. A starejši fant se je nasmehnil, kakor da ni imel namena koga užaliti, se na svoj običajni zadržano elegantni način lahno priklonil in odšel naprej.

Ged je obstal in poln besa v srcu gledal za Jaspisom. Prisegel si je, da bo prekosil svojega tekmeca; in to ne v kakšnem navadnem iluzionističnem tekmovanju, ampak v pravi preizkušnji čarovne moči. Takrat se bo izkažal, iz kakšnega testa je, Jaspis pa bo osramočen. Ne bo dovolil, da bi se ta mladec takole postavljal in gledal nanj zviška, ves eleganten in zaničljiv in odvraten.

Ged se ni nikoli vprašal, zakaj bi ga Jaspis lahko sovražil. Vedel je le to, da sam sovraži Jaspisa. Drugi učenci so kmalu spoznali, da se le redko lahko primerjajo z Gedom, pa naj so merili moči kar tako, za šalo, ali pa je šlo zares. O njem so govorili, nekateri z občudovanjem, spet drugi kljubovalno: »Ta se je rodil čarovnik, ta ti ne bo nikoli dovolil, da ga prekosiš.« Jaspis je bil edini, ki ga ni niti hvalil niti se ga ni izogibal, ampak je preprosto gledal nanj zviška, s komaj opaznim nasmeškom na ustnicah. Zato je edinole Jaspisa videl kot tekmeca, ki ga je treba zasenčiti.

Ged ni uvidel ali pa ni hotel sprevideti, da se v tem rivalstvu, ki se ga je tako oklepal in iz katerega se je precej napajal njegov ponos, lahko skriva nekaj tiste nevarnosti, tiste teme, na katero ga je mojster Rokohitrc blagohotno opozoril.

Vselej, kadar ni bil poln besa, je dobro vedel, da še ni dorasel Jaspisu niti kateremu drugemu izmed starejših fantov, pa je zato vztrajno opravljal svoje delo in se držal običajnih opravil. Konec poletja so delovne zahteve postale malce bolj ohlapne, zato je bilo več časa za šport in razvedrilo: za tekme uročenih čolnov v žalivu, za merjenja moči v iluzionističnih ukanah in prevarah po dvoriščih Velike hiše ter za večerne skrivalnice po gajih. Slednje so radi raztegnili dolgo v noč, vsi razigrani in razgreti so se jih šli nevidni. Tako skrivači kot iščoči so bili le glasovi, ki so se smejoči in kličoči smukali med drevjem, sledeč in izmikajoč se malim, urno švigajočim šibkim lučnim oblam. Pozneje, ko je prišla jesen, pa so se znova lotili vsak svojih nalog in se učili novih čarovnij. Prvi meseci na Rokeju so tako Gedu minevali hitro, polni razburljivih in čarobnih doživetij.

Pozimi je bilo drugače. Skupaj s sedmimi fanti so ga poslali na drugo stran Rokeja, na njegov najbolj oddaljeni, najbolj severno ležeči rt, kjer stoji Stolp osame. Tam je čisto sam zase živel mojster Imenodajalec. Klicali so ga z imenom, ki ni v nobenem jeziku ničesar pomenil: Kurremkarmerruk. Milje daleč od stolpa ni bilo nobene kmetije ne drugega človeškega bivališča. Mračna je bila podoba stolpa, ki se je dvigoval nad skalnato severno obalo, sivi so bili oblaki, ki so prekrivali zimsko nebo. Neskončno je bilo število imen, ki se jih je morala naučiti osmerica Imenodajalčevih učencev, skupaj s seznami in razpredelnicami, v katere so bila vpisana. Kurremkarmerruk je v visoki sobi stolpa sedel med njimi na visokem stolu in pisal na pergamentne pole sezname imen, ki so se jih morali naučiti, še preden je opolnoči črnilo zbledelo in je bil pergament spet prazen. Tu je bilo vedno mraz in napol temno in je zmeraj vladala tišina, ki jo je motilo le praskanje mojstrovega peresa in kdaj pa kdaj nemara kakšen vzdih katerega izmed učencev, ki se je moral do polnoči naučiti imena vseh in vsakega rta in rtiča, žaliva, zajede in žalivčka, kanala, pristana, plitvine, kleči in čeri na obali Lossowa, majcenega otočka v Pelniškem morju. Učencu, ki se je pritožil, se je lahko zgodilo, da mojster ni rekel ničesar, ampak mu je samo pripisal še nova imena na seznam, ali pa mu je dejal:

»Kdor hoče biti Zapovednik morja, mora poznati pravo ime vsake kapljice vode v morju.«

Ged je včasih zavzdihnil, pritožil pa se ni nikoli. Sprevidel je, da se v tej zaprašeni in brezdanji snovi, v tem učenju pravih imen vsakega kraja, vsake stvari in bitja, skriva čarovna moč, ki si je želi, kakor da bi dragocen dragulj ležal skrit na dnu presušenega vodnjaka. Tako jim je povedal Kurremkarmerruk že prvo noč, ki so jo prebili v stolpu. Svojih besed ni nikoli več ponovil, a Ged si jih je dobro zapomnil:

»Marsikateri mag, ki slovi po veliki moči,« je takrat dejal, »je vse svoje življenje posvetil iskanju imena ene same stvari — iskanju enega samega izgubljenega ali skritega imena. Kljub temu seznami še niso dokončani in tudi nikdar ne bodo, vse do konca sveta ne. Poslušajte in sprevideli boste, zakaj. Na tem svetu pod soncem, in na onem drugem svetu, kjer ni sonca, je veliko takega, kar nima nič opraviti z ljudmi in z jeziki, ki jih ljudje govorijo. Tako tukaj kakor tam so sile, ki so onkraj naše moči. Magija, prava magija, pa je prihranjena samo za tista bitja, ki znajo hardiški jezik, kakor se govori tu v Zemljemorju, in za tiste, ki govorijo starorek, iz katerega se je hardiščina razvila.

Starorek je jezik, ki ga govorijo zmaji. Govorili so ga tudi Segoyji, ki so ustvarili otoke tega sveta. To je tudi jezik naših junaških epov in pesnitev, jezik urokov, čarovnih obrazcev in zaklinjanj. Njegove besede skrite in spremenjene najdemo pomešane med našimi hardiškimi besedami. Peni na valovih pravimo sukien: ta beseda je sestavljena iz dveh besed, vzetih iz staroreka, suk, pero, in inien, morje. Peresa morja, tako pravimo morski peni. Toda morske pene ne moremo pričarati, tako da ji rečemo sukien; uporabiti morate njeno pravo ime, ki ga ima v staroreku, in to je essa. Vsaka čarovnica zna nekaj teh besed iz staroreka, mag jih zna veliko. Toda teh besed je še veliko več, kot jih poznamo. Nekatere izmed njih so se skozi stoletja izgubile, druge so kdove kje skrite, nekatere spet poznajo samo zmaji in zemeljske Stare sile, za nekatere pa ne ve nobeno živo bitje. Noben človek se ne bi mogel naučiti vseh. Kajti besedje tega jezika je neskončno.

Poglejmo, zakaj. Morje se imenuje inien. Vse lepo in prav. Toda to, čemur mi pravimo Notranje morje, ima svoje ime tudi v staroreku. Nič ne more imeti dveh pravih imen, zato lahko inien pomeni le ‘vse morje razen Notranjega morja’. Seveda pa tudi tega ne pomeni, saj je še brez števila morij in morskih žalivov in morskih ožin, in vsak izmed teh delov morskega vodovja ima svoje pravo ime. Če bi bil kdaj kakšen mag, ki je Zapovednik morja, tako nor, da bi poskusil uročiti ves ocean, bodisi priklicati nanj nevihto ali ga vsega umiriti, potem za njegov urok ne bi zadoščala ta edina beseda inien, ampak bi moral imenovati vsak, tudi najmanjši delček morja, ki obliva otoke in otočja Arhipelaga, pa vsa otočja, ki ga obdajajo, in vodovja onkraj njih, katerih imen ne vemo. Tako tisto, kar nam daje moč, da z magijo kaj storimo, obenem določa meje, do katerih ta naša moč lahko seže. Vsak mag lahko obvlada samo tisto, kar je v njegovi bližini, kar more natančno in v celoti poimenovati. Dobro je, da je tako. Ko bi ne bilo tako, bi se že zdavnaj zaradi zlobe in objestnosti mogočnih ali pa zaradi trenutne muhavosti modrih dogodilo, da bi se kdo lotil spreminjati tisto, česar ni mogoče spremeniti, in Ravnovesje bi bilo porušeno. Iz ravnovesja vrženo morje bi preplavilo otoke, na katerih živimo, in neizmerna tišina bi pogoltnila vse glasove in izgubljena bi bila vsa imena.«

Ged je dolgo premišljeval o teh besedah in pustile so globoko sled v njegovem razumevanju stvari. Veličastnost naloge pa dela, ki ga je bilo treba opraviti v stolpu v tistem dolgem letu, vendarle ni mogla napraviti manj težkega in manj pustega. Ko je bilo leto naokrog, mu je Kurremkarmerruk dejal: »Dobro si začel.« Nič več kot to. Čarovniki govore resnico in bilo je res, da vse mojstrstvo v poznavanju imen, do katerega se je Ged v tistem letu dokopal s trdim delom, ni bilo nič več kot samo začetek spoznavanja nečesa, o čemer se bo moral učiti do konca svojih dni. Iz Stolpa osame mu je bilo dovoljeno oditi prej kakor drugim, ki so prišli hkrati z njim, kajti bil je res urnejši pri učenju; a kakšne večje hvale ni bil deležen.

Na začetku zime se je tako čisto sam podal na jug, po praznih cestah, ki so vodile čez otok, ne da bi se dotaknile enega samega mesta ali vasi. Ko se je znočilo, je začelo deževati. Izgovoril ni nobenega uroka, ki bi zadržal dež, kajti vreme na Rokeju je bilo v rokah mojstra Vetrovnika in njemu se ni smelo mešati štren. Poiskal si je zavetje pod velikim pendikom, drevesom z mogočno krošnjo, legel in se zavit v kuto predal mislim na Ogiona, svojega starega mojstra, ki se nemara tedaj še ni vrnil s svojih jesenskih potepanj po višavjih Gonta in je morda spal kje zunaj, kjer so mu bile gole drevesne veje za streho in deževne zavese za stene prenočišča. Ob teh predstavah se je Ged nasmehnil, kajti v mislih na Ogiona je vedno našel uteho. Zaspal je z mirom v srcu, čisto sam v mrzli temi, ki jo je polnilo šepetanje dežja. Ko se je zdanilo, se je zdramil in dvignil glavo. Dež je ponehal. V gubah kute je zagledal spečo živalco, ki se je zavlekla tja, ko je iskala toploto. Začudil se je, kajti žival, na kateri mu je obstal pogled, je bil otak, zelo redka in nenavadna zverinica.

Te živali je mogoče najti le na štirih južnih otokih Arhipelaga, na Rokeju, Ensmerju, Podyju in Wathortu. So majhne in vitkega života, širokega obraza in temno rjavega ali progastega kožuha in imajo velike svetle oči. Njihovi zobje so neusmiljeno ostri, njihova nrav pa napadalna, zato jih ne poskušajo udomačiti. Ne kličejo, ne vreščijo, so sploh brez glasu. Ged je pobožal živalco in ta se je prebudila in zazdehala, pri tem pa razkrila majhen rjav jeziček in bele zobe, ni pa bila videti preplašena.

»Otak,« je rekel, takoj nato pa se spomnil na vseh tisoč imen živali, ki se jih je naučil v stolpu, in ga poklical z njegovim pravim imenom, kakršnega je imel v staroreku: »Hoeg! Ali bi šel rad z menoj?«

Otak mu je sedel na odprto dlan in si začel umivati kožušček.

Posadil si ga je na ramo, v gubo svoje kapuce, in tu je bilo odtlej njegovo mesto. Čez dan je kdaj pa kdaj skočil na tla in šinil v gozd, vendar se je vedno vrnil k njemu. Enkrat je prinesel gozdno miško, ki jo je ujel. V smehu mu je rekel, naj jo kar sam poje, kajti on se posti, ker ga to noč čaka praznovanje ob sončevem obratu. V vlažnem večernem mraku je prispel na Rokejski holmec in ga obkrožil, brž nato pa zagledal, kako v dežju nad strehami Velike hiše veselo poplesujejo svetle lučne oble. Še malo in vstopil je. V dvorani, razsvetljeni od ognja na odprtem ognjišču, je bil deležen dobrodošlice zbranih mojstrov in tovarišev.

Ged se je počutil, kot da je prišel domov, saj pravega doma ni imel, da bi se lahko kdaj vrnil vanj. Vesel je bil, da vidi toliko znanih obrazov, najbolj pa se je razveselil Vošča, ko mu je s širokim nasmehom na temnem obrazu prišel naproti, da ga pozdravi. Minulo leto je svojega prijatelja pogrešal bolj, kot si je bil mislil. Vošč je bil tisto jesen povzdignjen v čarodeja, a to, da ni bil več vajenec, ni pomenilo nobene ovire za njuno prijateljstvo. Takoj sta se razgovorila in Gedu se je zdelo, da je v tisti prvi uri spregovoril več besed, kot jih je v Stolpu osame vse leto, ki ga je preživel tam.

Ko sta sedla k večerji za eno izmed dolgih miz, ki so jih za praznovanje postavili v Kaminski dvorani, mu je otak še vedno sedel na rami, udobno ugnezden v gubi kapuce. Vošč je občudoval živalco in je čez čas segel z roko proti njej, da bi jo pobožal, a otak je brž pokažal ostre zobe in šavsnil proti njemu. Zasmejal se je.

»Veš, Skobec, za človeka, ki mu divja žival izkaže naklonjenost, pravijo, da mu bodo Stare sile, ki bivajo v kamenju in v izvirih, spregovorile s človeškim glasom.«

»Pravijo, da so si čarovniki z Gonta pogosto zaupni z živalmi,« je dejal Jaspis, ki je sedel Vošču nasproti. »Naš gospodar, mojster Nemmerle, ima svojega krokarja. O Rdečem magu Arkovskem pojejo pesmi, da je vodil s seboj divjega merjasca na zlati verigi. Nikoli pa še nisem slišal, da bi kak čarovnik ali coprnik v svoji kapuci gostil podgano!«

Pri teh besedah so se vsi zasmejali in tudi Ged se je smejal z njimi. To je bila noč veselja in bil je vesel, da je tam, na toplem in med nasmejanimi tovariši, s katerimi se veseli prazničnega dne. Toda ob Jaspisovi šali se je, tako kot ob vsem, kar mu je kdaj rekel, jezno nasršil.

Tisti večer je bil gost šole knez Ojski, ki je bil sam slovit čarovnik. Bil je Arhimagov učenec in se je včasih vrnil na Roke, bodisi za zimski praznik ali pa za dolgi ples na začetku poletja. Z njim je bila njegova žena, sloka in mlada dama, ki je bila vsa blesteča kot na novo zloščen baker, krona njenih črnih las pa je bila posuta z opali. Le redko se je zgodilo, da je v kateri izmed dvoran Velike hiše sedela kakšna ženska in nekateri izmed starih mojstrov so jo gledali postrani, z negodovanjem. Mladeniči pa so jo seveda skoraj požirali z očmi.

»Za takole bitje,« je Vošč rekel Gedu, »bi bil sposoben zganjati kakršne koli čarovnije ...« Zavzdihnil je in se zasmejal.

»Saj je samo ženska,« mu je odvrnil Ged.

»Princesa Elfarran je bila samo ženska,« je dejal Vošč, »pa so zaradi nje zravnali z zemljo ves Enlad, in zaradi nje je umrl magheroj Havnorski, otok Solea pa je potonil na dno morja.«

»Stare štorije,« je rekel Ged. Vendar pa se je tedaj tudi sam zamislil ob pogledu na gospodarico Oja in se začel spraševati, ali njena lepota ni vendarle morda tiste vrste smrtna lepota, o kakršni pripovedujejo stare zgodbe.

Mojster Pevec je zapel Junaštva mladega kralja, za konec pa so vsi skupaj zapeli Zimski hvalospev. Nastopil je kratek premor, preden so vsi vstali od miz, in tedaj se je Jaspis dvignil in stopil do mize, ki je bila najbližja ognjišču in pri kateri je sedel Arhimag z gosti in z drugimi mojstri. Nagovoril je kneginjo Ojsko. Jaspis ni bil več deček, bil je mladenič visoke rasti in prikupne pojave. Njegova kuta je bila za vratom speta s srebrno zaponko; tudi on je bil tisto leto povzdignjen v čarodeja in srebrna zaponka je pričala o tem. Kneginja se je nasmehnila ob njegovih besedah in opali v njenih črnih laseh so se zasvetlikali in zasijali. Jaspis je, potem ko so mu mojstri s prikimavanjem blagohotno dovolili, za gostjo izvedel iluzionistično čarovnijo. Iz kamnitih tal je priklical belo drevo. Njegove veje so se dotaknile visokih tramov v strehi dvorane in na vsaki vejici vsake izmed vej je zasijalo zlato jabolko, vsako zase sonce, kajti to je bilo Drevo vseh dni. Nenadoma je med vejami zaprhutala ptica, bila je vsa bela in njen rep je bil kot slap snežink, in zlata jabolka so se spremenila v semena, izoblikovana kot kristalne kaplje. Semenakaplje so popadale z drevesa, a še preden je zvok tega dežja potihnil, že so zavele po prostoru prijetne vonjave, drevo pa je zanihalo in pognalo liste rožnatih plamenčkov in bele cvetove, podobne zvezdam. Utvara je s tem tudi počasi izzvenela, ugasnila. Kneginja Ojska je z glasnim vzklikom izrazila svoje zadovoljstvo in s priklonom blesteče glave izrazila priznanje mojstrstvu mladega čarodeja.

»Pojdite z nami, pridite živet v Otokne — kajne, da lahko pride, moj gospod?« se je skoraj otročje obrnila k svojemu resnobnemu možu.

»Potem,« se je brž oglasil Jaspis, »ko se bom naučil takih umetelnosti, ki bodo vredne mojih učiteljev, mojstrov te slavne šole, in ki bodo zaslužile vašo hvalo, milostna gospa, tedaj bom pač rade volje prišel k vam in se vam z veseljem ponudil v službo.«

S tem se je prikupil vsem, izjema je bil edino Ged. Tudi on se je oglasil v Jaspisovo hvalo, a besede mu niso prišle iz srca. »Jaz bi se odrežal bolje,« si je na tihem rekel, poln žgoče zavisti. Zanj je ta večer zato izgubil ves svoj lesk.

Iz teme izpuščena Senca

isto pomlad je Ged le poredko srečeval tako Vošča kot ( m Jaspisa, kajti tadva, zdaj že čarodeja, sta poslej študirala

pri mojstru Oblikodajalcu, ki je poučeval in živel od vseh ločeno v gaju Znotrajsvet. Ged je še naprej ostajal v Veliki hiši in se z mojstri izpopolnjeval v vseh spretnostih, ki so jih vešči čarodeji, to je tisti, ki se ukvarjajo z magijo, a ne hodijo ob čarovniški palici: umetnosti, kako dvigniti veter in kako narediti vreme, kako kaj poiskati ali koga k čemu zavezati, pa skrivnosti izgovarjanja urokov in zaklinjanja, branja usode in vedeževanja ter obrti pevcev epov, zdravilcev in zeliščarjev. Ponoči pa je v samoti svoje celice, pri soju lučne oble, ki mu je namesto sveče osvetljevala knjigo, študiral Posebne rune in Rune Eaja, ki se uporabljajo za Velike uroke. Nobena izmed teh veščin mu ni povzročala težav in med učenci šole so se šepetaje širile govorice, kako je ta ali oni mojster rekel, da dotlej še nihče na Rokeju ni napredoval tako hitro kakor ta fant z Gonta. Širile pa so se tudi govorice o otaku, češ da je v kožuharja preoblečen duh, ki šepeče modre nasvete Gedu na uho. Govorilo se je celo, da je Arhimagov krokar Geda, takrat ko je prvič prestopil prag šole, nagovoril kot »bodočega Arhimaga«. Šolski tovariši so Geda občudovali, pa naj so takim zgodbicam verjeli ali ne, in so mu rade volje sledili, kadar koli se jim je pridružil pri igrah, s katerimi so si zapolnjevali vse daljše pomladne večere. To se je zgodilo takrat, ko je bil bolj razigrane volje, kar pa je bilo le poredko. Večino časa so ga bili samo delo, ponos in samoobvladanost ter se je držal zase. Zdaj, ko je bil Vošč odsoten, med vsemi ni imel enega samega prijatelja in si ga tudi ni želel imeti.

Imel je petnajst let in je bil zelo mlad za to, da bi se izučil katere koli izmed Visokih umetnosti čarovnikov ali magov, torej tistih, ki hodijo ob palici. Toda vse skrivnosti obrti iluzionistov je obvladal tako hitro, da ga je mojster Spreminjevalec, ki je bil tudi sam mlad, kmalu pričel poučevati ločeno od drugih in mu pripovedovati o pravih urokih oblikovanja. Razložil mu je, kako je treba stvar, kadar bi jo hotel v resnici spremeniti v nekaj drugega, z novim imenom poimenovati tako dolgo, kolikor dolgo urok traja, in mu povedal, kako to vpliva na imena in naravo stvari, ki spremenjeno stvar obdajajo. Spregovoril je o nevarnostih, ki jih spreminjanje prinaša, predvsem tedaj, ko čarovnik spremeni svojo lastno podobo in s tem tvega, da se bo sam ujel v past uroka. Postopoma je mladi mojster, spodbujen z zanesljivostjo fantovega dojemanja, prešel tudi na kaj več kot samo razlaganje teh skrivnosti. Naučil ga je najprej enega in potem drugega izmed Velikih urokov premene, posodil pa mu je tudi Knjigo oblikovanja, za študij. Tako se je odločil brez Arhimagove vednosti in čeprav to ni bilo modro, vendar z najboljšimi nameni.

Ged je zdaj delal tudi z mojstrom Priklicevalcem, ki je bil strog mož, zelo postaren in otrdel od globokih skrivnosti in mrakobnosti čarovnij, ki jih je poučeval. Utvare, iluzije niso bile njegovo področje, ukvarjal se je le s pravo magijo, s priklicevanjem takih energij, kot sta svetloba in toplota, sile, ki privlači magnetno iglo, in tistih sil, ki jih ljudje dojemajo kot težo, obliko, barvo, zvok. To so resnične sile, ki se napajajo iz neskončnih, neizmerljivih energij vesolja, in katerih človek z nikakršnim urokom, z nikakršno rabo ne more vreči iz ravnovesja. Z obrtnimi veščinami zaklinjevalcev vremena in zapovednikov morja so bili njegovi učenci sicer že seznanjeni, on pa je bil tisti, ki jim je odkril, zakaj se pravi čarovnik za take uroke odloči le takrat, ko je to res potrebno, kajti priklicati take zemeljske sile pomeni spremeniti svet, katerega del so.

»Dež na Rokeju lahko pomeni sušo na Osskilu,« je dejal, »in brezvetrje na Vzhodnem otočju lahko pomeni vihar in razdejanje na Zahodnem otočju, razen če natančno veš, česa se lotevaš.«

Kar zadeva priklic resničnih stvari in živih ljudi pa dviganje duhov pokojnih na zemeljsko površje in zaklinjanje Nevidnega, uroke torej, ki so krona umetnosti priklicevalca in sploh vrhunec magove moči — o vsem tem jim je mojster Priklicevalec le redko spregovoril. Enkrat ali dvakrat je Ged poskusil napeljati pogovor na te skrivnosti, da bi mu o njih kaj malega povedal, toda mojster se je zavil v molk in mu namenil dolg in strog pogled, ob katerem je bilo Gedu neprijetno in je odnehal.

Včasih je bil v zadregi celo pri izvajanju takih preprostih urokov, kakršnih ga je Priklicevalec učil. Na določenih straneh Knjige učenosti so se mu nekatere rune zdele znane, čeprav se nikakor ni mogel spomniti, v kateri knjigi jih je že videl. Nekatere stavke, ki jih je bilo treba izgovoriti pri čarovnih obrazcih priklica, je zelo nerad izustil. Ob njih so se mu za hip prikradle v misli podobe senc v temačni sobi, podobe zaprtih vrat in senc, ki segajo po njem iz kota za vrati. Take misli je vsakič nemudoma odrinil in nadaljeval urok. Ti trenutki strahu in teme, si je govoril, niso nič drugega kot sence njegove nevednosti. Več ko se bo naučil, manj bo tega, česar se bo bal, dokler se mu nazadnje kot čarovniku, ko bo v njegovih rokah vsa moč magije, ne bo treba ničesar bati, ničesar na vsem svetu.

V drugem mesecu tistega poletja se je vsa šola ponovno zbrala v Veliki hiši, zato da bi obhajali noč lune in praznik dolgega plesa, ki sta se tisto leto združila v eno slavje v dveh zaporednih nočeh, kar se zgodi le enkrat vsakih dvainpetdeset let. Vso prvo noč, najkrajšo noč polne lune v vsem letu, so z okoliških poljan zvenele flavte, ozke thwillske ulice so bile polne bobnov in bakel, zvoke petja pa je odnašalo daleč nad gladino Rokejskega žaliva, ki se je kopal v mesečini. Ko je naslednje jutro sonce vstalo iz žalivske vode, so Rokejski pevci začeli peti Junaška dejanja ErrethAkbeja, junaški spev, ki pripoveduje o tem, kako so bili zgrajeni beli stolpi na otoku Havnorju, in o ErrethAkbejevih popotovanjih, ki so ga s Starega otoka, Eaja, vodila po vsem Arhipelagu in po vseh otočjih okrog njega, vse do potovanja, ki ga je pripeljalo prav na skrajni konec Zahodnega otočja, kjer je na robu Odprtega oceana srečal zmaja Orma. Njegove kosti v razbitem oklepu še vedno ležijo med zmajevimi kostmi na samotnem Selidorju, toda njegov meč, zasajen vrh najvišjega havnorskega stolpa, še vedno rdeče zažari, kadar ga obsije večerno sonce, ko zahaja v Notranje morje. Ko je spev izzvenel, se je začel dolgi ples. Ob udarcih bobnov, monotonem piskanju dud in zvokih flavt so meščani Thwilla, čarovniški mojstri in njihovi učenci ter kmetje iz okolice, vsi skupaj in vsi hkrati, tako moški kakor ženske, zaplesali po vseh ulicah in se med plesom skozi mrak in prah spustili k morskim peščinam. Z njih so nato zaplesali naprej, naravnost v morje, ki je bilo obsijano od mesečine prve noči po polni luni in ki je z bučanjem valov zadušilo zvoke glasbe. Ko se je na vzhodnem nebu pričelo svetlikati, so se vrnili na obalo in se z nje pričeli vzpenjati po ulicah, zdaj le še ob nežnih, četudi rezkih zvokih flavt, kajti bobni so ostali nemi. Tako je bilo tisto noč na vseh otokih Arhipelaga: z enim plesom in eno glasbo so bile za eno noč povezane dežele, ki jih je delilo morje.

Ko se je dolgi ples končal, je večina ljudi zaspala in prespala dan, zvečer pa se spet zbrala ob hrani in pijači. Skupina mladeničev, tako vajencev kot čarodejev, si je prinesla hrano iz obednice in si pripravila zasebno slavje na dvorišču Velike hiše. Tam so bili Vošč, Jaspis in Ged ter šesterica ali sedmerica drugih iz njihove družbe. Poleg njih je bilo tam še nekaj mladih fantov, ki so dobili dovoljenje, da za kratek čas zapustijo Stolp osame, kajti to praznovanje je celo Kurremkarmerruka izmamilo iz njegove samote. Gostili so se in se smejali in iz čiste razposajenosti uganjali take čarovniške mojstrije, da bi bile v ponos vsakemu kraljevskemu dvoru. Neki fant je razsvetlil dvorišče s sto lučnimi oblami, ki so kot zvezde v barvah dragih kamnov, razporejene v vzorcu premikajoče se mreže, lebdele med njimi in pravimi zvezdami na nebu. Dva fanta sta kegljala s kroglami iz zelenih plamenov in s keglji, ki so poskakovali in odskakovali, ko se jim je krogla približala. Vošč pa se je prekrižanih nog mastil s kurjo pečenko, ves čas lebdeč nad tlemi, in mirno opazoval, kaj se . dogaja pod njim. Eden izmed fantov ga je poskusil potegniti na zemljo, Vošč pa se je samo nasmehnil in zaplaval malo više, zunaj dosega rok, in ostal spokojno zleknjen na zraku. Vsake toliko časa je odvrgel oglodano kurjo kost, ki se je spremenila v sovo in hukajoč odplahutala proti lučni mreži zvezd. Ged je za vsako sovo izstrelil puščico, krušno drobtino, in jo sklatil izpod zvezd. Vsakič, ko sta se ptica in puščica dotaknili zemlje, je bilo slepila konec, kost in drobtina pa sta se pridružili drugim, ki so ležale po tleh. Ged je še poskusil, da bi se pridružil Vošču, lebdečemu nad zemljo, ker pa ni poznal ključa čarovnega obrazca, ni smel prenehati kriliti z rokami, če je hotel ostati v zraku. Zato je njegovo poletavanje s tal in kriljenje in zanašanje spravljalo vso druščino v glasen smeh. S svojimi norčavimi poskusi ni prenehal prav zaradi smeha, ki se mu je tudi sam pridružil, saj sta ga ti dve dolgi noči, polni plesa, mesečine, glasbe in čarovnij, spravili v stanje omamljenosti in razigranosti, v katerem je bil pripravljen na kar koli.

Nazadnje se je, prav poleg Jaspisa, mehko dotaknil tal in Jaspis, ki se vse dotlej ni naglas zasmejal, je odstopil za korak in rekel:

»No, Skobec, ki ne zna leteti ... «

»Hej, Jaspis, mar ni jaspis drag kamen?« mu je, smejoč se, vrnil Ged. »O, dragulj med čarodeji! O biser havnorski, zasij za nas!«

Fant, ki je imel na vesti v zraku poplesujoče lučke, je eno spustil k Jaspisovi glavi, da je plesala in svetila okrog nje. Jaspis, ki ni bil tako hladne krvi kot ponavadi, je namrščeno odmahnil z roko in z eno kretnjo poslal lučno oblo proč in jo hkrati utrnil.

»Vrh glave imam že fantičev in hrušča in norčij,« je rekel.

»Staraš se, fant moj,« se je iz višav oglasil Vošč.

»Za tiste, ki jih mikata tišina in čemernost,« se je oglasil eden izmed mlajših fantov, »je zmeraj na voljo stolp.«

»Kaj je torej tisto, česar si želiš?« ga je vprašal Ged.

»Želim si družbe sebi enakih,« je rekel Jaspis. »Daj, no, Vošč, pusti že vajence in njihove otročarije.«

Ged se je zazrl Jaspisu naravnost v obraz.

»Kaj pa imajo čarodeji, česar čarovniški vajenci nimamo?« je vprašal. Govoril je mirno, toda vsi drugi fantje so v hipu obmirovali, kajti ton njegovega glasu kakor tudi Jaspisovega je zdaj izdajal sovražno napetost med njima tako jasno in nedvoumno, kakor da bi meča siknila iz nožnic.

»Moč,« je rekel Jaspis.

»Svojo moč pomerim s tvojo, v čemer koli hočeš.«

»Me mar izzivaš?«

»Izzivam te.«

Vošč, ki se je medtem spustil na zemljo, je resnobno stopil mednju.

»Dvobojevanje v čarovnijah nam je prepovedano, to oba prav dobro vesta. Nehajta zdaj s tem!«

Ged in Jaspis sta obmolknila, kajti res sta vedela, kakšna so pravila šole. Zavedala sta se tudi, da iz Vošča govori ljubezen, iz njiju pa sovraštvo. Toda njuna jeza se ni polegla, le zadržala sta jo za hip. Prav hitro je Jaspis, ki je stopil malo vstran, kakor da bi hotel, naj ga sliši samo Vošč, zopet spregovoril, na obrazu pa mu je pri tem igral njegov hladni nasmeh:

»Zdi se mi, da bi moral še enkrat opozoriti svojega prijatelja kozjega pastirja, kakšno je pravilo, ki ga ščiti. Videti je nejevoljen. Sprašujem se, ali je zares mislil, da se bom pustil izzvati nekomu, kot je on? Fantinu, ki smrdi po kozah, vajencu, ki ne pozna Prve premene?«

»Jaspis,« je dejal Ged, »kaj pa ti veš o tem, kaj jaz vem in znam?«

Za trenutek je Ged, ne da bi ga kdo slišal izgovoriti eno samo besedico, izginil izpred njihovih oči, tam, kjer je prej stal, pa je v zraku lebdel velik sokol in odpiral zakrivljeni kljun, kakor da bo kriknil. Tako je bilo le trenutek, takoj nato se je v migetajoči svetlobi bakel spet pojavil Ged, z mrkim pogledom uprtim v Jaspisa.

Jaspis se je bil prej osuplo umaknil za korak nazaj; zdaj je le skomignil z rameni in izrekel eno samo besedo:

»Slepilo.«

Drugi so se oglasili z mrmrajočim godrnjanjem. Vošč je dejal:

»To ni bilo slepilo. To je bila resnična premena. Zdaj je bilo pa dovolj, Jaspis, poslušaj ...«

»Dovolj, da je dokažal, kako je za hrbtom svojega mojstra ukradel pogled v Knjigo premen: pa kaj potem? Le tako naprej, kozji pastir. Prav všeč mi je ta past, ki si jo sam nastavljaš in vanjo lezeš. Bolj ko se trudiš dokazati, da sva si enaka, bolj se v pravi luči kažeš in dokazuješ, kaj v resnici si.«

Pri teh besedah je Vošč Jaspisu obrnil hrbet in zelo mirno nagovoril Geda:

»Skobec, pokaži se moža in takoj nehaj ... pridi, greva ...«

Ged je pogledal prijatelja in se mu nasmehnil, rekel pa je le:

»Popazi mi malo na hoega, saj boš?« Položil je Vošču v roke malega otaka, ki mu je ves ta čas, tako kot po navadi, sedel na rami. Vse dotlej ni otak še nikomur, razen Gedu, dovolil, da bi se ga dotaknil, zdaj pa je sedel Vošču v dlan in mu nato po roki spležal na ramo, kjer je obsedel. Toda velikih svetlih oči ni niti za trenutek umaknil z gospodarja.

»No, torej,« je Ged dejal Jaspisu z enako mirnim glasom kot prej, »kaj kaniš storiti, da bi mi dokažal, kako me prekašaš?«

»Ničesar mi ni treba storiti, kozji pastir. A vendar bom. Dal ti bom možnost, ponudim ti priložnost. Zavist te žre kot črviček jabolko. Dajva, izbezajva tega črvička na piano. Nekoč si se na Rokejskem holmcu širokoustil, da se čarovniki z Gonta ne gredo igric. Pridi zdajle na Rokejski holmec in nam pokaži, kaj pa je tisto, kar se gredo. Potem ti bom mogoče še jaz pokažal majhno čarovnijo.«

»Da, to bi pa rad videl,« je odgovoril Ged. Njegova hladna umirjenost je mlajše fante začudila, saj so bili vajeni, da je njegova srdita nrav izbruhnila že ob najmanjšem znamenju prezira ali namigu žalitve. Vošč ni občutil začudenja, ampak vse hujšo zaskrbljenost. Znova je poskusil posredovati, toda Jaspis mu je dejal:

»Daj, no, Vošč, nehaj se vmešavati. No, kozji pastir, kaj boš storil s priložnostjo, ki ti jo ponujam? Nas boš počastil s kakšno utvaro, morda z ognjeno kroglo, z zagovorom za kozje garje?«

»In kaj bi ti, Jaspis, rad, da storim?«

Starejši fant je skomignil z rameni.

»Zaradi mene lahko tudi prikličeš duha iz dežele mrtvih!«

»To bom tudi storil.«

»Ne, ne boš.« Jaspis, ki mu je nenadoma vzplamteli gnev preglasil prezir, je pogledal tekmeca naravnost v oči. »Ne, ne boš. Ne moreš. Samo ustiš se in ustiš ...«

»Pri mojem imenu, prav to bom storil!«

Vsi so za trenutek kakor primrznili k tlom.

Ged se je iztrgal Vošču, ki ga je hotel s silo zadržati, in odkorakal z dvorišča, ne da bi se ozrl. Plešoče lučne oble so se utrnile in poniknile k tlom. Jaspis je za hip okleval, potem pa odšel za Gedom. Preostanek druščine mu je, radoveden in prestrašen, sledil brez glasu, razkropljeno in na razdalji.

Pobočja Rokejskega holmca so se vsa črna dvigala v temino poletne noči, ki je še ni obsijala mesečina. Navzočnost te vzpetine, na kateri je bilo izvedenih že veliko čarovnij, so vsi čutili kot nekaj težkega, kar visi v zraku in pritiska nanje. Ko so stopili na pobočje, so pomislili na njegove korenine, ki segajo globoko, veliko globlje, kot leži dno morja, tako globoko, da se dotikajo starodavnih, slepih, skrivnih ognjev v sredici zemlje. Ustavili so se na vzhodnem pobočju. Nad črno travo, ki je prekrivala teme griča, so lebdele zvezde. Zrak je bil negiben, brez vetra.

Ged se je ločil od drugih in napravil še nekaj korakov navkreber, nato pa se obrnil in razločno rekel:

»Jaspis! Čigavega duha naj pokličem?«

»Kliči, kogar koli hočeš. Noben duh te ne bo poslušal.« Jaspisu se je glas malce zatresel, morda od jeze.

»Kaj te je strah?« se mu je s pridušenim glasom posmehnil Ged.

Ged ni čakal na Jaspisov odgovor in ga tudi ni slišal, če ga je morda dobil. Za Jaspisa se sploh ni več menil. Zdaj ko so bili na Rokejskem holmcu, sta se gnev in bes umaknila popolni gotovosti. Nikomur mu ni treba zavidati. Vedel je, da je njegova čarovna moč to noč, na tej temni, začarani zemlji večja, kakor je bila kdaj prej; čutil jo je v sebi, čutil, kako raste, vse dokler ga ni obšel drget od občutka silne moči, ki jo komaj še lahko brzda. Zdaj je vedel, da daleč prekaša Jaspisa, ki mu je bil nemara poslan samo zato, da ga bo to noč pripeljal sem gor, Jaspisa, ki ni nikakršen njegov tekmec, ampak zgolj služabnik njegove usode. Pod nogami je čutil korenine holma, kako segajo vse globlje in globlje. Nad glavo je videl suhi sij daljnih zvezd. Vse, kar je bilo vmes, je bilo v njegovi oblasti, in je čakalo na njegov ukaz. Stal je v središču sveta.

»Ne boj se,« je dejal z nasmeškom. »Poklical bom duh ženske. Ženske se ti ni treba bati. Poklical bom Elfarran, blagorodno gospo iz Junaških dejanj z Enlada.«

»Umrla je že pred tisoč leti, njene kosti ležijo daleč proč, na morskem dnu Eaja, nemara pa v resnici sploh ni nikoli živela.«

»Mar leta in razdalje za mrtve kaj veljajo? Mar Pesmi lažejo?« je dejal Ged z enakim blagim posmehom v glasu, nato pa se z besedami: »Dobro glejte zrak med mojimi dlanmi!« obrnil proč od drugih in obmiroval.

Z veličastno kretnjo je počasi razširil roke, in jih razprostrl v kretnjo dobrodošlice; z njo se začne vsako priklicevanje, vsaka invokacija. Začel je izgovarjati besede.

Minili sta že dve leti in več, odkar je v Ogionovi knjigi bral rune tega uroka za priklic, in odtlej jih ni nikoli več videl. Tudi tedaj jih je bral v temi. V temi, ki ga je zdaj obdajala, je bilo, kakor da jih znova bere iz odprte knjige, ki leži pred njim pod nočnim nebom. Toda tokrat je razumel, kaj bere, in je glasno izgovarjal besedo za besedo. Prepoznal je tudi oznake, kako je treba oblikovati glas pri izgovarjanju čarnih besed in s kakšnimi kretnjami jih je treba pospremiti.

Drugi fantje so ga opazovali, ne da bi spregovorili in ne da bi se ganili. Le kdaj pa kdaj je koga spreletel srh, kajti urok je pričenjal delovati. Gedov glas je bil še vedno blag, vendar spremenjen, dobil je nekakšen globok zven; besede, ki jih je izgovarjal, so jim bile čisto neznane. Obmolknil je. Nenadoma je vstal veter in zahrumel skozi trave. Ged se je spustil na kolena in zaklical na vse grlo. Nato je padel naprej, razširjenih rok, kakor da bi hotel objeti zemljo, in ko je spet vstal, je v krčevito sklenjenih dlaneh in napetih rokah držal nekaj temnega, nekaj tako težkega, da je od napora ves trepetal, ko se je znova postavil na noge. Vroči veter je ječal skozi valujoče trave na griču. Ali so zvezde še sijale, ne bi vedel povedati nihče izmed njih.

Besede čarovnega obrazca so sikajoče in mrmrajoče prihajale Gedu z ustnic, nato pa je glasno in razločno zakričal:

»Elfarran!«

Še enkrat je zakričal ime:

»Elfarran!«

In še tretjič:

»Elfarran!«

Brezoblična gmota teme, ki jo je dvignil z zemlje, se je razklala. Razpolovila se je in med njegovimi razprostrtimi rokami se je zasvetilo bledo vreteno svetlobe, bledikast oval, ki je iz zemlje segal do višine njegovih dvignjenih rok. V ovalu svetlobe se je za trenutek nekaj izoblikovalo, nekaj v obliki človeške postave: visokorasla ženska, ki se je ozirala čez ramo. Njen obraz je bil prelep, a na njem sta se zrcalila žalost in strah.

Svetlikajoča se pojava duha je vztrajala tam le trenutek. Že naslednji hip je bledikasti oval med Gedovimi rokami močneje zasvetil. Zrasel je in se razširil. Skozi to režo v temini zemlje in noči, skozi raztrganino v tkivu sveta je buhnila strašljivo močna svetloba. Skozi slepečo pošastno poč se je prikažalo nekaj brezoblični kepi črne sence podobnega, nekaj ostudnega in bliskovito hitrega, in to nekaj se je pognalo v Geda, skočilo mu je naravnost v obraz.

Ged se je opotekel pod težo stvora, iz grla pa se mu je izvil kratek, raskav krik. Mali otak, ki je vse skupaj opazoval z Voščeve rame, žival, ki ni imela glasu, je prav tako glasno zavreščal in skočil, kakor da hoče napasti.

Ged je padel, otepajoč in zvijajoč se, medtem ko se je svetla razpoka v temini sveta nad njim širila in se raztegovala. Fantje, ki so opazovali prizor, so se razbežali, Jaspis se je sklonil k zemlji in si zastri oči pred strašljivo svetlobo. Samo Vošč je pohitel k prijatelju. Zato je samo on videl kepo črne sence, ki se je oklepala Geda, kot da mu hoče iztrgati živo meso. Podobna je bila črni zveri, velika je bila kot majhen otrok, čeprav se je zdelo, da se zdaj poveča, zdaj spet uskoči. Imela ni ne obraza ne glave, samo štiri krempljaste šape, s katerimi je grabila in trgala. Vošč je zaječal od groze, vendar je iztegnil roke, da bi poskusil odtrgati stvor z Geda. Še preden se ga je dotaknil, mu je zvežalo roke in se ni mogel več ganiti.

Neznosna svetloba je zbledela in raztrgani robovi sveta so se spet zaprli. Nekje blizu je neki glas govoril tako tiho, kot šepetajo drevesa ali kot pošumeva vodomet.

Zvezde so znova zasvetile in travnato pobočje so pobelili žarki lune, ki se je pravkar začela vzpenjati nad obzorje. Noč je bila ozdravljena. Ravnovesje svetlobe in teme je bilo vnovič vzpostavljeno, kakor da ne bi bilo nikoli skaljeno. Zverisence ni bilo več. Ged je ležal na hrbtu, razkrečenih udov, z rokami široko razprostrtimi, kot da bi še vedno vztrajal v kretnji dobrodošlice in invokacije. Obraz je imel počrnel od krvi in na srajci je imel velike črne madeže. Mali otak je čepel ob njegovem ramenu in drgetal. Nad njim pa je stal starec, ki se mu je kuta bledo svetlikala v mesečini: Arhimag Nemmerle.

Konica Nemmerlove palice je srebrnkasto lebdela Gedu nad prsmi. Enkrat se ga je nežno dotaknila pri srcu, drugič se je dotaknila njegovih ustnic, Nemmerle pa je pri tem nekaj šepetal. Ged se je zganil, ustnice so se mu razprle in začel je hlastati za zrakom. Tedaj je stari Arhimag dvignil svojo palico in jo postavil na zemljo ter se sklonjene glave z vso težo oprl nanjo, kot da bi premogel komaj toliko moči, da stoji pokonci.

Vošč je ugotovil, da se lahko spet premika. Ko se je ozrl naokrog, je videl, da so tam tudi že drugi, med njimi mojstra Priklicevalec in Spreminjevalec. Veliko čarovniško dejanje ne more biti storjeno, ne da bi pritegnilo pozornost takih mož, in ti poznajo načine, kako zelo hitro priti na kraj dogodka, če se za to pokaže potreba. A nihče ni bil hitrejši kot Arhimag. Zdaj so poslali po pomoč. Nekateri prišleci so odšli z Arhimagom, drugi, ki se jim je pridružil Vošč, so odnesli Geda v prostore mojstra Zeliščarja.

Priklicevalec je vso noč ostal na Rokejskem holmcu, na straži. Na pobočju griča, kjer se je razparalo tkivo sveta, se ni nič zganilo. Nobena senca se ni priplazila po mesečini, iščoč poč, da bi se skoznjo zavlekla v svoje kraljestvo. Pobegnila je pred Nemmerlom in pred mogočnimi zidinamiuroki, ki obdajajo in varujejo otok Roke. Toda zdaj je bila na svetu. Tam nekje, na tem svetu, se je prikrila. Če bi Ged tisto noč umrl, bi morda poskusila najti vrata, ki bi jih on odprl, in bi mu sledila v kraljestvo smrti, ali pa se izmuznila tja, od koder je prišla, pa naj je bilo to, kjer koli že. To je bilo tisto, na kar je čakal Priklicevalec na Rokejskem holmcu. Toda Ged je ostal živ.

Položili so ga na posteljo v zdravilski sobi in mojster Zeliščar mu je oskrbel rane na obrazu, na vratu in na rami. Imel je globoke, raztrgane in zločeste rane. Bile so polne črne krvi, ki se ni hotela strditi, ampak je ves čas mezela iz njih, kljub vsem zagovorom in čarom ter v pajčevine zavitim perriotovim listom, ki so mu jih polagali na rane. Ged je ležal slep in nem, žgala ga je vročica, od katere je gorel kot palica v počasnem ognju, in ni bilo čarovnega obrazca, s katerim bi bilo mogoče zagovoriti in pogasiti tisto, kar ga je žgalo.

Nedaleč proč, na nepokritem dvorišču, kjer je pošumeval vodomet, je ležal Arhimag. Tudi on je ležal nepremično, a bil je mrzel, zelo mrzel. Žive so bile samo njegove oči, ki so opazovale padanje od mesečine obsijanih vodnih kapljic in migetanje z mesečino oblitih drevesnih listov. Ob njem zbrani niso izgovarjali nobenih zagovorov in mu niso dajali nobene zdravilske pomoči. Od časa do časa so tiho izmenjali nekaj besed in takoj nato spet posvetili vso pozornost svojemu gospodarju. Ta je mirno ležal na mesečini, ki je pobelila njegov orlovski nos in visoko čelo in bele lase, da so bili videti enake barve kot obeljena kost. Zato da bi se postavil po robu uroku, ki je ušel Gedu izpod oblasti, in da bi odgnal od njega Senco, je Nemmerle porabil vso svojo čarovno moč, z njo pa se je izcedila iz njega tudi vsa njegova telesna moč. Ležal je na pragu smrti. Toda smrt velikega maga, ki se je v svojem življenju mnogokrat vzpenjal po pustih, strmih pobočjih kraljestva smrti, je čudna zadeva, kajti umirajoči ne hodi na slepo, ampak z zanesljivim korakom, ker pozna pot. Ko se je Nemmerle zazrl skozi listje drevesa nad seboj, tisti ob njem niso vedeli, ali z očmi išče zvezde poletnega neba, ki bledijo v prvem jutranjem svitu, ali pa one druge zvezde, ki se nikoli ne dvignejo nad griče, ki nikoli ne ugledajo jutranje zore.

Osskilski krokar, ki ga je trideset let udomačeno spremljal, je izginil. Nihče ni videl, kam so ga odnesle peruti.

»Pred njim leti,« je dejal mojster Oblikodajalec, ki je tudi bedel ob umirajočem.

Naredil se je topel in jasen dan. Velika hiša je bila zavita v tišino, thwillske ulice prav tako. Od nikoder ni bilo slišati glasu, vse dokler niso v Pevčevem stolpu malo pred poldnem železni zvonovi glasno spregovorili z ostrim klenkanjem.

Naslednji dan so se rokejski mojstri, vsa Deveterica, zbrali na skritem kraju nekje pod temnimi drevesi gaja Znotrajsvet. Celo na tem skritem kraju so se obdali z devetimi zidovi molka, da jih noben človek in tudi nobena sila ne bi mogla doseči z besedo niti jih slišati, ko so sklepali o tem, koga izmed magov vsega Zemljemorja bodo izbrali za novega Arhimaga. Izbrali so Gensherja z otoka Way. Nemudoma so čez Notranje morje na otok Way odposlali ladjo, ki naj Arhimaga pripelje na Roke. Mojster Vetrovnik je stopil na krmo ladje, dvignil je čarovni veter, ki je napolnil jadra, in ladja je odplula ter kmalu izginila očem.

O vsem tem Ged ni vedel nič. Štiri tedne tistega vročega poletja je preležal slep in gluh in mutast, le kdaj pa kdaj je zastokal ali zatulil kot žival. Potrpežljivost in zdravilsko znanje mojstra Zeliščarja sta nazadnje obrodila sad, rane so se začele celiti in vročica je popustila. Postopoma je začelo kazati, da spet začenja slišati, čeprav še ni spregovoril. Nekega jasnega jesenskega dne je mojster Zeliščar odprl polkna sobe, v kateri je ležal Ged. Vse od teme tiste noči na Rokejskem holmcu je poznal samo temo. Zdaj je zagledal luč dneva in sonce na nebu. Skril je brazgotinasti obraz v dlani in zajokal.

Prišla je zima, njemu pa se je jezik pri govoru še vedno jecljajoče zatikal. Mojster Zeliščar ga je zadrževal v zdravilski sobi in se trudil, da bi si njegovo telo in duh postopoma opomogla. Bila je že zgodnja pomlad, ko mu je mojster končno dovolil oditi, pri tem pa ga je najprej poslal k Arhimagu Gensherju, da mu priseže zvestobo. Takrat ko je Gensher prišel na Roke, Ged namreč ni bil sposoben, da bi skupaj z vsem drugim osebjem šole opravil to dolžnost.

Ves čas njegove bolezni ga ni smel obiskati noben izmed njegovih tovarišev. Ko je zdaj hodil mimo njih, so se med sabo spraševali: »Kdo pa je to?« Prej je bil lahkega koraka in gibčen in močan. Zdaj ga je hromila bolečina, hodil je oklevajoče in sklonjene glave; levo lice je imel belo od brazgotin. Izognil se je tistim, ki so ga poznali, in onim, ki ga niso, in se ni ustavljal na poti do dvorišča z vodometom. Tam, kjer je ob njunem prvem srečanju sam čakal Nemmerla, je zdaj nanj čakal Gensher.

Tako kot stari Arhimag je tudi novi nosil belo kuto. Toda Gensher je bil, kot večina ljudi z otoka Way in z Vzhodnega otočja, črne polti in je s črnimi očmi motril svet izpod košatih obrvi.

Ged je pokleknil in mu prisegel zvestobo in poslušnost. Gensher je nekaj časa molčal.

»Vem, kaj si storil,« je nazadnje dejal, »ne pa tudi, kaj si. Tvoje prisege zvestobe ne morem sprejeti.«

Ged je vstal. Položil je roko na deblo mladega drevesa ob vodometu, da bi se oprl. Še vedno je potreboval čas, da je našel prave besede.

»Ali moram zapustiti Roke, gospod, moj gospodar?«

»Ali bi rad odšel?«

»Ne.«

»Kaj pa bi rad?«

»Ostal. Se učil. Spravil s sveta ... zlo ...«

»Sam Nemmerle tega ni mogel storiti... Ne, ne bi ti dovolil oditi z Rokeja. Nemočen si pred nevarnostmi, tukaj si varen samo zaradi moči mojstrov in zaradi obrambnih pregrad, ki ta otok varujejo pred stvori zla. Če bi zdaj odšel, bi te tisto, kar si spustil na svet, takoj našlo in bi se naselilo vate in se te polastilo. Ne bi bil več človek, ampak gebbeth, zgolj lutka v rokah zle Sence, ki si jo priklical iz teme pod sonce. Ostati moraš tukaj, dokler ne boš pridobil tolikšne moči in modrosti, da se ji boš lahko sam postavil po robu — če ti bo to kdaj uspelo. Ta Senca preži nate ves čas, tudi ta hip. Bodi prepričan, da preži nate. Ali si jo po tisti noči še kdaj videl?«

»Samo v sanjah, gospod.« Čez kratek čas je Ged nadaljeval, njegov glas je izdajal bolečino in sram: »Milostni gospod Gensher, ne vem, kaj je bilo to ... ta stvar, ki se je rodila iz uroka in se prilepila name ...«

»Tudi jaz ne vem. Zanjo ni imena. Z rojstvom ti je bila podarjena velika moč in to moč si napak uporabil, jo zlorabil za urok, ki ga nisi mogel obvladati, za katerega nisi vedel, kako vpliva na ravnovesje med svetlobo in temo, med življenjem in smrtjo, med dobrim in zlom. Ošabnost in sovraštvo sta te gnala, da si to storil. Je potlej čudno, da so bile posledice uničujoče? Priklical si duha od mrtvih, a z njim je prišla ena izmed sil neživljenja. Prišla je, ne da bi jo klical, iz krajev, kjer stvari nimajo imen. Ta stvarnestvar je zla in skozi tebe hoče naprej sejati zlo. Moč, zaradi katere ti je bilo dano, da si jo priklical, njej daje moč, da ti zavlada: vidva sta med seboj povezana.

Senca tvoje nadutosti je, senca tvoje nevednosti, senca je, ki si jo ti sam vrgel. Ima senca kdaj ime?«

Izčrpani Ged je nemočno obmolčal. Nazadnje je dejal:

»Bilo bi bolje, če bi umrl.«

»Kdo si ti, da lahko sodiš o tem, ti, ki je Nemmerle zate dal življenje? Tu si varen. Tu boš živel in nadaljeval svoje šolanje. Pripovedujejo mi, da si bil sposoben. Vztrajaj in opravi svoje delo. Dobro ga opravi. To je vse, kar lahko storiš.«

Gensher je s tem končal in že ga ni bilo; taka je pač navada magov. Vodomet se je zaganjal proti soncu in Ged je, v mislih še zmeraj z Nemmerlom, opazoval lesket njegove vode v sončni luči in prisluškoval njegovi pesmi. Nekoč ga je na tem dvorišču obšel občutek, da je beseda, ki jo je spregovorila sončna luč. Zdaj je poznal tudi besedo, ki jo je izrekla tema: besedo, ki je ni bilo mogoče razreči.

Zapustil je dvorišče in odšel v svojo staro sobo v Južnem stolpu, ki ga je ves ta čas čakala prazna. V njej se je poslej zadrževal, čisto sam. Kadar se je oglasil gong, je odšel na večerjo, vendar je pri Dolgi mizi komajda s kom spregovoril besedo ali se sploh ozrl v druge fante; celo tistim, ki so ga nadvse ljubeznivo pozdravili, ni pokažal obraza. Tako so ga že po dnevu, dveh, začeli puščati samega zase. Biti čisto sam, je bila njegova želja, kajti bal se je zla, ki bi ga lahko z dejanjem ali besedo nehote storil.

Ne Vošča ne Jaspisa ni bilo tam. Ni spraševal, kje sta. Fantje, ki jih je prej vodil in jim bil vzornik, so bili, zaradi dolgih mesecev, ki jih je izgubil, pri študiju zdaj vsi pred njim. Tisto pomlad in poletje je obiskoval predavanja s fanti, mlajšimi od sebe. Pa tudi med njimi ni blestel, kajti besede katerega koli čarovnega obrazca, tudi najpreprostejšega iluzionističnega čara, so mu le jecljaje prihajale z jezika, in tudi roke so mu bile pri čarovnih kretnjah okorne, omahujoče.

Jeseni ga je ponovno čakal Stolp osame in študij pri mojstru Imenodajalcu. Te šolske obveznosti, ki se je je prejšnjikrat bal, se je tokrat veselil, kajti prav tišine si je želel in dolgih učnih ur nekje, kjer ni urokov ne zaklinjanj in kjer nihče ne bo pričakoval od njega, da pokaže tisto moč, za katero je vedel, da je še vedno v njem.

Na večer pred odhodom je v njegovo sobo v stolpu vstopil obiskovalec, odet je bil v rjavo popotno kuto in imel je palico iz hrastovine, z železom okovano. Ged je vstal, ko je zagledal palico čarovnika.

»Skobec ...«

Ko je zaslišal glas, je Ged dvignil pogled: pred njim je stal Vošč, preprost poštenjak, kakršen je bil zmeraj; njegov črni obraz je bil starejši, a odkrit in prijazno nasmejan kot prej. Na rami mu je čepela majhna zverinica progastega kožuha in svetlih oči.

»Z menoj je bil ves ta čas, ko si bil bolan, in zdaj mi je žal, ker se moram posloviti od njega. Še bolj pa mi je žal, ker moram vzeti slovo od tebe, Skobec! A kaj morem, odhajam domov. Tako, hoeg! Pojdi zdaj k svojemu pravemu gospodarju!«

Vošč je potrepljal otaka in ga postavil na tla. Žival je zlezla na Gedovo ležišče in sedla ter si začela umivati kožušček z rjavim raskavim jezikom, podobnim majhnemu listu. Vošč se je zasmejal, Ged pa se ni mogel nasmehniti. Sklonil se je, da bi skril obraz, in pobožal otaka.

»Mislil sem, da te ne bo k meni, Vošč,« je dejal.

Te besede niso bile mišljene kot očitek, a Vošč mu je odgovoril:

»Nisem mogel priti. Mojster Zeliščar mi je prepovedal; vse od zime pa sem bil z mojstrom v Gaju, tudi sam zaprt od sveta. Nisem bil svoboden, vse dokler si nisem zaslužil pravice, nositi palico. Poslušaj: ko boš tudi ti svoboden, pridi na Vzhodno otočje. Čakal te bom. V malih mestih in vaseh te tam dobro pogostijo in čarovniki so zmeraj dobrodošli.«

»Svoboden ...« je zamrmral Ged, komaj opazno skomignil z rameni in se poskusil nasmehniti.

Vošč ga je pogledal; ne čisto tako, kot ga je gledal včasih, nemara malce bolj čarovniško, a z nič manj ljubezni.

»Ne boš ostal za vedno priklenjen na Roke,« je prijazno rekel.

»No, ja ... premišljeval sem, da bi morda odšel delat k mojstru v stolpu, da bi postal eden tistih, ki po knjigah in v zvezdah iščejo izgubljena imena, in da bi tako ... da tako ne bi več storil česa hudega, pa čeprav kaj prida dobrega tudi ne ...«

»Mogoče,« je rekel Vošč. »Nisem videc, a to, kar vidim pred teboj, niso sobe in knjige, ampak daljna morja in ogenj, ki ga bruhajo zmaji, in visoki stolpi velikih mest, pa vse tisto, kar vidi sokol, ko se vzpne visoko na nebo, da bi poletel daleč.«

»In za menoj — kaj vidiš za menoj?« je vprašal Ged in pri tem vstal, tako da je lučna obla, ki je na sredi nad njunima glavama razsvetljevala prostor, vrgla njegovo senco na steno in na tla. Potem je zasukal obraz vstran in jecljajoč dejal: »A povej mi, kam odhajaš ti, kaj boš počel?«

»Domov grem, obiskat brate in sestro, o kateri sem ti pripovedoval. Ko sem odšel, je bila še čisto majhna, zdaj pa bo že kmalu prišel dan njenega imenovanja — kar čudno mi je pomisliti na to! In tako si bom nekje med našimi otočki našel službo čarovnika. Ah, kako rad bi še ostal in se pogovarjal s tabo, a ne morem, moja ladja nocoj izpluje in oseka je že nastopila. Skobec, če te pot zanese na vzhod, oglasi se pri meni. Če pa me boš kadar koli potreboval, pošlji pome, pokliči me z mojim imenom: Estarriol.«

Pri tej besedi je Ged dvignil svoj brazgotinasti obraz in se srečal s prijateljevim pogledom.

»Estarriol,« je rekel, »moje ime je Ged.«

Potem sta se tiho poslovila, Vošč se je obrnil in odšel po kamnitem stopnišču in zapustil Roke.

Ged se nekaj časa ni ganil z mesta, kakor nekdo, ki je pravkar izvedel veliko, pomembno novico in mora razširiti meje svojega duha, da bi jo lahko sprejel vase. Darilo, ki ga je prejel od Vošča, je bilo veliko: odkril mu je svoje pravo ime.

Nihče ne ve za nikogar njegovega pravega imena, nihče razen njega samega in tistega, ki mu ga je dal. Človek se lahko sčasoma odloči, da ga bo zaupal svojemu bratu ali ženi ali prijatelju, a tudi ta peščica posvečenih tega imena ne bo nikoli uporabila, če bi bilo mogoče, da bi ga še kdo slišal. Pred drugimi ljudmi ga bodo, tako kot vsi drugi, klicali z njegovim vsakdanjim imenom ali vzdevkom — z imeni, kakršna sta Skobec in Vošč; ali kakršno je Ogion, ki, mimogrede, pomeni »jelov storž«. Če že navadni ljudje skrivajo svoja prava imena pred vsemi, razen pred peščico tistih, ki jih ljubijo in jim popolnoma zaupajo, jih morajo še toliko bolj skrivati ljudje s čarovniškimi sposobnostmi, ker so ti bolj nevarni in bolj v nevarnosti. Kdor pozna ime drugega človeka, ima v oblasti njegovo življenje. Tako je Gedu, ki je izgubil vero vase, Vošč podaril to, kar lahko da le prijatelj: dokaz neomajanega in neomajnega zaupanja.

Ged je sedel na rob svojega ležišča in utrnil lučno oblo; ko je zamrla, se je posukljal kvišku šibek pramen močvirskega plina. Potrepljal je otaka, ki se je udobno zleknil in mu zaspal na kolenu, kakor da še nikoli ne bi spal kje drugje. V Veliki hiši je vladala tišina. Gedu je prišlo na misel, da je prav na ta večer on sam doživel svoj prehod, da mu je Ogion prav na ta dan dal ime. Od tedaj so minila štiri leta. Spomnil se je ledeno mrzle vode gorskega izvira, skozi katero je bredel gol in brez imena. Začel je premišljati tudi o drugih svetlih tolmunih reke Ar, v katerih se je kopal; o Jelševju, rojstni vasi pod mogočnimi gozdovi na strmem gorskem pobočju; o sencah, ki so zjutraj legle na prašno vaško ulico; o ognju, ki je zimskega popoldneva vzplamtel pod velikim mehom na kovaškem ognjišču; o temni, močnih vonjav polni koči vaške čarovnice, kjer so v zraku ves čas lebdeli kolobarji dima in čarovni uroki. Že dolgo ni pomislil na vse te stvari. Zdaj so se mu vrnile v spomin, prav na noč, ko je dopolnil sedemnajst let. Vsa leta in vsi kraji njegovega kratkega in raztrganega življenja so se vrnili na doseg misli in se znova strnili v zaključeno celoto. Končno je, po dolgih, bridkih mesecih zapravljenega časa znova vedel, kdo je in kje je.

Toda tega, kam mora v letih, ki prihajajo, voditi njegova pot, tega ni videl; in bilo ga je strah videti.

Naslednje jutro se je podal prek otoka, z otakom po stari navadi spet ugnezdenim na rami. Tokrat je za pot do Stolpa osame potreboval tri dni, ne dveh, in bil je na koncu z močmi, ko je zagledal stolp, kako se dviga nad morjem, ki razpenjeno sikajoče obliva severni rt. Ko je vstopil, je našel prav tako temo, kakršne se je spominjal, in mraz, kakršnega je pomnil, in Kurremkarmerruka na njegovem visokem stolu, zatopljenega v pisanje seznamov imen. Bežno je pogledal Geda in mu dejal, brez besede dobrodošlice, kakor da nikoli ne bi odšel:

»Pojdi spat; utrujen človek je brez pameti. Jutri si lahko vzameš knjigo Podvigi začetnikov in se učiš v njej zapisanih imen.«

Konec zime se je vrnil v Veliko hišo. Takrat je bil povzdignjen v čarodeja in Arhimag Gensher je tokrat sprejel njegovo prisego zvestobe. Odtlej se je učil zahtevnejših veščin in čarov, pustil je za seboj veščine slepil in utvar in se lotil dejanj resnične magije, začel je obvladovati vse tisto, kar bo moral znati, da bi zaslužil palico čarovnika. Z meseci so izginile težave, ki jih je imel z izgovarjanjem urokov, in tudi v roke se mu je povrnila spretnost: le da si zdaj, ko je imel za seboj dolgo in trdo lekcijo iz strahu, stvari ni več zapomnil tako hitro kot prej. Vendar pa njegovih čarovnih dejanj, niti Velikih urokov tvorjenja in oblikovanja, ki so čez vse nevarni, niso spremljali nobeni zli učinki ali srečanja. Včasih se je že začel spraševati, ali ni Senca, ki jo je izpustil na svet, nemara postala šibkejša ali pa je pobegnila nekam iz tega sveta, kajti ni se več vračala v njegove sanje. Toda globoko v srcu je vedel, da je tako upanje nespametno.

Ged je od mojstrov in iz starodavnih knjig učenosti izvedel, kar se je dalo vedeti o stvorih, kakršen je bila Senca, ki jo je izpustil na svet. O tem se je dalo izvedeti bore malo. Noben tak stvor ni bil nikjer opisan, celo naravnost omenjen ni bil. V najboljšem primeru je bilo v starih knjigah mogoče najti kakšen namig na nekaj, kar bi utegnilo biti podobno zverisenci. Taka stvar ni bila duh človeškega bitja in prav tako ne stvor, porojen iz Starih sil Zemlje, četudi se je obenem zdelo, da bi lahko bila kako povezana z njimi. V Knjigi o zmajih, ki jo je Ged zelo natančno prebral, je bila zgodba o nekem starodavnem Gospodarju zmajev, ki ga je dobila v svojo oblast ena izmed Starih sil, govoreči kamen v eni izmed daljnih severnih dežel.

V njej je pisalo:

Na zapoved Kamna je izgovoril urok, da bi priklical mrtvega duha iz kraljestva mrtvih. Toda po volji Kamna se je njegova čarovnija popačila, tako daje skupaj z duhom umrlega prišla tudi stvar, ki je ni klical, in ta stvar ga je od znotraj navzven izžrla in odtlej hodila v njegovi podobi ter pobijala ljudi.

A knjiga ni povedala, kaj je ta stvar bila, in tudi ne, kakšen je bil konec zgodbe. Mojstri niso vedeli, od kod se taka stvar lahko vzame. Iz neživljenja, tako je dejal Arhimag. Z narobne strani sveta, je rekel mojster Spreminjevalec.

»Ne vem,« je dejal mojster Priklicevalec, ki je v času Gedove bolezni pogosto prišel posedet ob njegovi postelji. Bil je mračen in resnoben kot vselej, a Ged je zdaj poznal njegovo sočutnost in ga je imel rad. »Ne vem. O tej stvari vem le to: tak stvor je lahko priklicala na svet samo velika čarovna moč, nemara sploh samo ena sila ... samo en glas ... tvoj glas. A kaj po drugi strani to pomeni, tega ne vem. To boš sam odkril. Moraš odkriti, sicer te čaka smrt in še kaj hujšega kot smrt...« Govoril je tiho in umirjeno in v njegovih očeh, uprtih v Geda, se je zrcalila otožna resnoba. »Razmišljal si kot deček. Mislil si, da je mag nekdo, ki lahko stori kar koli. Tudi jaz sem nekoč tako mislil. Vsi smo tako mislili. Resnica pa je, da večja ko je človekova resnična moč in širše ko je njegovo znanje, bolj se oži pot, po kateri lahko stopa: dokler na koncu nima nobene izbire več, ampak stori samo tisto, in vse tisto, kar mora storiti...«

Arhimag je Geda, potem ko je dopolnil osemnajsto leto, poslal delat z mojstrom Oblikodajalcem. O tem, kar učijo v gaju Znotrajsvet, se nikjer drugje ne govori veliko. Pravijo, da se tam ne čara, in vendar je ves kraj začaran. Včasih lahko drevje tega gaja vidiš, spet drugič ne, in čeprav ga vidiš, to ni zmeraj na istem kraju niti na istem delu Rokeja. Pravijo, da so drevesa v Gaju pametna, da so poosebljena modrost. Pravijo, da se mojster Oblikodajalec v Gaju uči svojih neprekosljivih čarovnij in da bo njegova modrost umrla, če bodo ta drevesa kdaj umrla; da bodo tedaj vode narasle in potopile otoke Zemljemorja, ki jih je v tistih davnih časih, preden so bili rojeni miti, Segoy dvignil iz globin, da so jih naselili ljudje in zmaji.

A vse to so le govorice; čarovniki o tem nočejo spregovoriti.

Minevali so meseci in nekega pomladnega dne se je Ged končno vrnil v Veliko hišo. Nič ni vedel, kaj ga čaka zdaj. Pri vratih, skozi katera vodi pot na polja in naprej na Rokejski holmec, ga je pričakal starec. Ged ga sprva ni spoznal, ko pa je napel spomin, je prepoznal starca, ki ga je spustil v šolo tistega prvega dne, ko je pred petimi leti prišel na Roke.

Starec se mu je nasmehnil, ga pozdravil z imenom in ga vprašal:

»Ali veš, kdo sem?«

Ged je prej, kadar koli so govorili o devetih mojstrih ali o rokejski Deveterici, vedno pomislil, da jih pozna le osem: Vetrovnika, Rokohitrca, Zeliščarja, Pevca, Spreminjevalca, Priklicevalca, Imenodajalca, Oblikodajalca ..., in si rekel, da morajo kot na devetega misliti na Arhimaga. Vendar pa se je takrat, ko je bilo treba izbrati novega Arhimaga, zbralo devet mojstrov.

»Mislim, da ste mojster Vratar,« je rekel Ged.

»Res sem. Ged, ko si prišel na Roke, si dobil pravico, vstopiti v šolo, tako da si povedal svoje ime. Zdaj lahko dobiš pravico zapustiti šolo in otok, tako da poveš moje ime.« Tako je, z nasmehom na ustih, dejal starec in čakal na odgovor. Ged je onemel.

Poznal je, kako da ne, tisoč načinov in zvijač in trikov, kako odkriješ ime kakšne stvari ali kakega človeka; take veščine so bile del vsega, česar se je naučil na Rokeju, saj bi brez njih bilo kaj težko izvesti katero koli čarovnijo. Toda odkriti ime kakšnega maga ali celo mojstra, je bilo nekaj čisto drugega. Ime maga je skrito bolje, kot se slanik skrije v morju, in varovano bolje, kot zmaj zastraži svoj brlog. Poizvedovalnemu uroku se postavi po robu močnejši urok, prefinjeni triki so vnaprej obsojeni na neuspeh, zvita vprašanja se ujamejo v zvite pasti, nasilje pa se usmeri nazaj v pogubno samouničenje.

»Svoja vrata, mojster, imate zelo tesno priprta,« je nazadnje rekel Ged. »Mislim, da mi ne preostane drugega, kot da sedim tu zunaj in se postim, dokler ne bom tako tenak, da se bom lahko zrinil skozi.«

»Vzemi si časa, kolikor te je volja,« se je nasmehnil Vratar.

Ged se je torej umaknil malce stran in sedel pod jelšo, ki je rasla na bregu Thwilburna. Otak se je takoj zapodil po bregu, se igral v potoku in po obrežnem blatu stikal za raki. Sonce je pozno zašlo, dan je le počasi ugašal, kajti pomlad se je že prevešala v poletje. V oknih Velike hiše so zasvetile leščerbe in se zasvetlikale lučne oble, ulice Thwilla na pobočju pod njo pa so začele toniti v temo. Nad strehami so skovikale sove, netopirji so plahutali v somraku nad potokom, Ged pa si je še vedno belil glavo, kako bi lahko, najsi bo s silo, zvijačo ali čarovnijo, izvedel Vratarjevo ime. Bolj ko je tuhtal, manj se mu je katera koli izmed čarovniških veščin, ki se jih je bil v petih letih na Rokeju naučil, zdela primerna za to, da bi tolikšno skrivnost iztrgal tako velikemu magu.

Legel je sredi polja in zaspal pod zvezdami, z otakom ugnezdenim v žepu. Potem ko je vzšlo sonce, se je, še vedno tešč, napotil k vratom hiše in potrkal. Vratar mu je odprl.

»Mojster,« je dejal Ged, »ne morem vam vzeti imena, ker nisem dovolj močan, prav tako vam ga ne morem z zvijačo izmamiti, ker nisem dovolj pameten. Zato mi je prav, da ostanem tu, da se še naprej učim ali da tukaj služim, kar koli boste že hoteli. Razen če ste mi morda pripravljeni odgovoriti na vprašanje, ki bi vam ga rad zastavil.«

»Kar vprašaj.«

»Kako vam je ime?«

Vratar se je nasmehnil in povedal svoje ime; in Ged je, potem ko ga je ponovil, še zadnjič vstopil v Veliko hišo.

Ko jo je spet zapustil, je imel na sebi težak temno moder površnik, darilo Spodnjega Torninga, kamor je odhajal, kajti tamkajšnji otočani so hoteli dobiti čarovnika. Opiral se je na palico, veliko, kolikor je bil sam visok, izrezljano iz tisovine in z bronom okovano. Vratar se je poslovil od njega in mu odprl zadnja vrata Velike hiše, vrata iz roževine in oklovine. Spustil se je po thwillskih ulicah k morju, kjer se je na gladini, lesketajoči se v jutranjem soncu, pozibavala ladja, ki je čakala nanj.

Pendorski zmaj

Zahodno od Rokeja je v morju med velikima otokoma Hoskom in Ensmerjem nagneteno otočje, imenovano Devetdeset otokov. Najbližji Rokeju je Serd, od njega najbolj oddaljen pa Seppish, ki leži že skoraj v Pelniškem morju. O vprašanju, ali jih je vseh skupaj v resnici devetdeset, ni konca razprav, kajti vse je odvisno od tega, kako jih štejete: če boste šteli samo tiste, ki imajo sladkovodne izvire, jih boste mogoče našteli sedemdeset; če boste šteli vsako čer, pa boste nemara našteli do sto, nakar se bo bibavica obrnila. Morje se med otočki preliva po ozkih kanalih, v katerih se blago plimovanje Notranjega morja, ujeto in vzburkano, sprevrača v živo bibavico, tako da je ob plimi en sam otok tam, kjer so ob oseki trije. A kljub vsem nevarnostim, ki jih taka bibavica nosi s sabo, vsak otrok, ki zna hoditi, zna tudi veslati in ima svoj čolnič na vesla; gospodinje sedejo v čoln in zaveslajo na nasprotni breg, kadar se jim zahoče s sosedo popiti skodelico čaja iz žajbljastega vrednika; krošnjarji izklicujejo svoje blago v taktu zavesljajev. Vse ceste v teh krajih so slanovodne, edine ovire na njih pa so ribiške mreže, razpete med hišami čez prelive; vanje lovijo male ribe, ki jim pravijo turbiji in iz katerih pridobivajo olje, ki je bogastvo Devetdesetih otokov. Mostov je le malo, velikega mesta nobenega. Vse otočke gosto naseljujejo kmetje in ribiči, povezani v vaške skupnosti, ki jih sestavljajo prebivalci kakih desetih ali dvajsetih otočkov. Ena teh skupnosti je Spodnji Torning, ki leži najbolj zahodno in ne gleda na Notranje morje, temveč na prazni ocean, tisti samotni kotiček Arhipelaga, v katerem leži samo Pendor, otok zmajev, in onkraj njega neobljudeno Zahodno otočje.

Novega čarovnika skupnosti je že čakala hiša. Stala je na griču, obdana z zelenimi polji ječmena; pred vetrovi z zahoda jo je varoval pendikov gaj, ki je bil zdaj ves rdeč, ker je bilo drevje v cvetju. S hišnih vrat se je odpiral pogled na slamnate strehe sosednjih hiš, na njihove ga je in vrtove, na druge otoke z njihovimi strehami, polji in griči ter na svetle vijugave kanale, skozi katere se je morje prelivalo med otoki. Hiša je bila skromna, imela ni nobenega okna, tla so bila iz steptane zemlje, vendar je bila boljša od tiste, v kateri se je Ged rodil. Starešine Spodnjega Torninga, ki so čarovnika z Rokeja sprejeli z globokim spoštovanjem in strahom, so se opravičevali, ker je hiša tako skromna.

»Nimamo kamenja za zidavo,« je rekel eden izmed njih.

»Noben izmed nas ni bogat, čeprav nikomur ni treba stradati,« je dejal drugi.

»Vsaj na suhem boste, gospod,« je dodal tretji. »To vam lahko zagotovim, ker sem se sam pobrigal za škope.«

Gedu se je zdelo, da bi mu bila težko kakšna palača bolj všeč. Iskreno se je zahvalil voditeljem vaške skupnosti, ki so sedli vsak v svoj čoln in odveslali vsak na svoj domači otok, kjer so ribičem in gospodinjam na vseh osemnajstih otočkih razložili, kako je njihov novi čarovnik malce čuden mladenič mračnega videza in bolj molčeč, da pa so takrat, kadar spregovori, njegove besede prijazne in prav nič ohole.

Lahko bi se reklo, da je imel Ged na tem prvem mestu čarovnika bolj malo razloga za oholost. Na Rokeju izšolani čarovniki so običajno odšli v velika mesta in na gradove, služit visokim imenitnikom, ki so jih namestili v imenitnih hišah. Ti ribiči iz Spodnjega Torninga bi v običajnih razmerah ne mogli računati na kaj več kot na vaško čarovnico ali na navadnega coprnika, ki bi lahko z uroki poskrbel za njihove ribiške mreže, pel zaklinjevalske pesmi nad njihovimi čolni in zdravil živali in ljudi bolezni in drugih tegob. Toda v zadnjih letih je stari zmaj na otoku Pendorju dobil naraščaj. V razvalinah stolpov na gradu nekdanjih Morskih knezov Pendorskih, tako so pravili, je imelo zdaj brloge že devet zmajev, ki so vlačili luskaste trebuhe po marmornih stopnicah in skozi razbita vrata. Hrane je bilo na tem izumrlem otoku bore malo, zato se je bilo bati, da bo kmalu prišlo leto, ko bodo zadosti odrasli in dovolj lačni, da se bodo dvignili v zrak in odleteli na druge otoke. Štiri izmed njih so že videli nad jugozahodno obalo Hoška, kamor se sicer niso spustili, ampak so si le iz zraka ogledovali ovčje staje, skednje in vasi. Zmaju se glad ne prebudi hitro, zato pa ga je težko potešiti. Otoški starešine Spodnjega Torninga so zato naslovili na Roke prošnjo, naj jim pošljejo čarovnika, da jih bo obvaroval pred nevarnostjo, ki jim grozi z zahodnega obzorja, in Arhimag je presodil, da je njihov strah povsem upravičen.

»Tam te ne čaka nobeno udobje,« je Arhimag dejal Gedu tistega dne, ko ga je povzdignil v čarovnika, »nobena slava, nobeno bogastvo, morda tudi nobeno tveganje. Ali boš šel?«

»Šel bom,« je odgovoril Ged, pa ne samo zaradi poslušnosti. Vse od tiste noči na Rokejskem holmcu sta slava in bahavo razkazovanje imela v njegovih željah prav tako malo prostora, kolikor je bilo prej malo prostora za kar koli drugega. Zdaj so ga nenehno obhajali dvomi o lastni moči in strah pred vsako preizkušnjo njegovih sposobnosti. A tudi govorice o zmajih so močno mamile njegovo radovednost. Na Gontu že stoletja ni bilo nobenega zmaja. Rokeju pa se noben zmaj ne bi upal približati bolj kot na vohljaj ali na doseg očesa ali uroka, zato so tudi tam zgolj predmet zgodb in pesmi, nekaj, o čemer se poje, kar pa se nikoli ne pojavi. Ged se je v šoli poučil o zmajih, kolikor se je najbolj mogel, vendar pa je eno brati o zmajih, nekaj čisto drugega pa srečati jih. Zdaj se mu je ponujala redka priložnost in zato je odločno odgovoril:

»Šel bom.«

Arhimag Gensher je pokimal, a njegov pogled je bil resnoben.

»Povej mi,« je nazadnje rekel, »ali te je strah zapustiti Roke ali pa komaj čakaš, da odideš?«

»Oboje, moj gospod.«

Gensher je spet pokimal.

»Ne vem, ali delam prav, ko te pošiljam od tod, kjer si varen,« je dejal čisto potiho. »Ne vidim, kam vodi tvoja pot. Vse je v temi. Nekje na severu slutim neko silo, nekaj, kar te hoče uničiti, toda kje točno je in kaj je, ne vem povedati, niti tega ne, ali je to v tvoji preteklosti ali na poti, ki je pred teboj: vse je zavito v sence. Ko so prišli možje iz Spodnjega Torninga, sem takoj pomislil nate, kajti zdelo se mi je, da bi bil to lahko varen kraj, kjer se ne bo veliko dogajalo in boš imel čas, da si znova nabereš moči. Toda ne vem, ali je zate sploh kateri kraj res varen, niti tega, kam vodi tvoja pot. Nočem te poslati nekam v temo ...«

Gedu se je sprva zdelo, da nič ne more zmotiti svetle vedrine njegovega novega domovanja, te hišice pod cvetočim drevjem. Tu mu je mirno teklo življenje. Pogosto je upiral pogled v zahodno nebo, svoj čarovniški sluh pa je imel ves čas uglašen na zvok luskastih kril. A o kakšnem zmaju ni bilo ne duha ne sluha. Ged je ribaril na svojem pomolu in obdeloval svoj vrtiček. Včasih je po cele dneve mozgal eno samo stran ali eno samo vrstico ali eno samo besedo iz Knjig učenosti, ki si jih je prinesel z Rokeja, premišljal in tuhtal, udobno sedeč na toplem poletnem zraku, v senci pendikovcev, medtem pa je otak spal poleg njega ali lovil miši po goščavi trave in marjetic. Prebivalcem Spodnjega Torninga je bil na voljo z uslugami zdravilca in mojstra za vreme, kadar koli so to želeli. Ni mu prišlo na misel, da bi se čarovnik lahko sramoval, da opravlja take preproste naloge, saj je otroštvo preživel ob čarovnici med veliko revnejšimi ljudmi, kot so bili ti. Oni pa se niso pogosto oglašali pri njem s prošnjami, delno zato, ker je bil čarovnik z Otoka modrih, delno pa zaradi njegove molčečnosti in brazgotinastega obraza. Nekaj je bilo na njem, zaradi česar so se ljudje, njegovi mladosti navkljub, v njegovi navzočnosti počutili nelagodno.

Vendar si je našel prijatelja, čolnarja s sosednjega otoka, prvega na vzhodni strani. Ime mu je bilo Pechvarry. Spoznal ga je, ko se je ustavil na svojem pomolu, da bi ga opazoval, kako postavlja jambor na majhno jadrnico. Oni je pogledal čarovnika, se široko nasmehnil in rekel:

»Takole, še malo, pa bom končal delo, ki mi je vzelo ves mesec. Mislim, da bi vi za to ne potrebovali več kot eno minuto in eno besedo. Mar ne, gospod?«

»Morda res ne, »je dejal Ged, »bi pa skoraj gotovo že naslednjo minuto potonila, če je ne bi z uroki še naprej držal na gladini. Ampak če hočete ...« Obmolknil je.

»No, kaj, gospod?«

»No, tale vaša jadrnica je prav čedna zadevica. Prav nič ji ne manjka. Ampak če hočete, ji lahko s povezovalnim urokom pomagam ohraniti trdnost; ali pa ji z urokom proti izgubi pomagam, da se bo zmeraj varno vrnila z morja v pristan.«

Govoril je oklevajoče, ker ni hotel užaliti rokodelčeve poklicne časti, toda Pechvarryju je obraz kar zasijal.

»Tale barčica je za mojega sina, gospod, in če bi jo hoteli tako začarati, bi bilo to sila prijazno od vas in znamenje prijateljstva.« In se je nemudoma povzpel na pomol in začel brez obotavljanja stresati Gedu roko, da bi se mu zahvalil.

Odtlej sta večkrat združila moči, tako da je Ged k delu Pechvarryjevih spretnih rok, ki so zgradile ali popravile čoln, dodal svoje čarovne sposobnosti, v zameno pa se je od Pechvarryja učil, kako zgraditi čoln, pa tudi, kako z njim upravljati, ne da bi si pomagal s čaranjem; umetnost vsakdanje plovbe je namreč na Rokeju veljala za nekako posvečeno, za nekaj, kar ni za vsakogar. Ged in Pechvarry ter njegov sin Ioeth so se pogosto skupaj, v tem ali onem čolnu na jadra ali na vesla, podali v kanale in lagune med otoki, in na koncu je bil Ged dobro izurjen mornar, prijateljstvo med njim in Pechvarryjem pa je preraslo v trdno vez.

Pozno tiste jeseni je čolnarjev sin zbolel. Mati je poslala na otok Tesk po tamkajšnjo čarovnico, ki je veljala za dobro zdravilko. Kakšen dan ali dva je že kažalo, da bo vse dobro. Potem pa je sredi viharne noči Pechvarry prišel razbijat na Gedova vrata in ga rotit, naj mu reši otroka. Ged je stekel za njim k čolnu in v temi in dežju sta na vse kriplje odveslala k čolnarjevi hiši. Ko je vstopil, je Ged zagledal otroka na slamnatem ležišču, mater, ki je nemo čepela ob njem, in čarovnico, ki se je trudila z najboljšim načinom zdravljenja, kar jih je poznala: z dimom iz tleče zdravilne korenine in s prepevanjem Nagianskega speva. Gedu pa je zašepetala: »Spoštovani gospod čarovnik, mislim, da tale vročica ni nič drugega kot rdeča vročica, in otrok po mojem ne bo dočakal jutra.«

Ko je Ged pokleknil k otroku in položil roke nanj, je prišel do enakega sklepa in se je za hip odmaknil. V zadnjih mesecih njegove dolge bolezni ga je mojster Zeliščar učil mnogih zdravilskih učenosti. Prvi nauk te vede in prav tako tudi njen zadnji je bil: Celi rane in zdravi bolezni, toda pusti umirajoči duši, naj odide.

Mati je videla ta gib in prepoznala njegov pomen, zato je v obupu glasno zakričala. Pechvarry se je sklonil k njej in ji dejal:

»Pomiri se, žena, naš gospod Skobec ga bo pozdravil. Ni ti treba jokati! Zdaj je tu. On to zmore.«

Ko je slišal materino tožbo in videl, kako brezmejno Pechvarry zaupa vanj, Gedu srce ni dalo, da bi ju razočaral. Podvomil je v svojo presojo in pomislil, da bi bilo otroka morda le mogoče rešiti, če bi mu zbil vročino. Dejal je:

»Pechvarry, storil bom vse, kar je v moji moči.«

Pred hišo so mu nalovili deževnico in začel je kopati fantiča v tej mrzli vodi, pri tem pa izgovarjal besede čarovnega obrazca za umirjanje vročine. Urok se ni prijel in ni ničesar spremenil. Nenadoma ga je prešinilo, da mu otrok umira na rokah.

Zbral je vso svojo čarovno moč, vso naenkrat in brez misli na svojo usodo, in poslal svojo dušo, naj pohiti za dečkovo dušo in jo pripelje nazaj. Zaklical je otrokovo ime: »Ioeth!« Zazdelo se mu je, da je njegovo notranje uho slišalo šibek odgovor, zato je poklical še enkrat. Nato je zagledal fantička, kako teče, kar mu dajo noge, in to daleč pred njim, navzdol po temni strmini, po pobočju ogromnega hriba. Od nikoder ni bilo najmanjšega glasu. Zvezde nad hribom so bile zvezde, kakršnih ni še nikoli videl. Pa vendar je poznal imena vseh teh ozvezdij: Snop, Vrata, Vrtavka, Drevo. To so bile zvezde, ki nikdar ne zaidejo, ki ne zbledijo, ko se zdani. Umirajočemu otroku je sledil predaleč.

Ko se je tega zavedel, se je znašel čisto sam na temnem pobočju. Vrniti se z njega je bilo težko, zelo težko.

Polagoma se je obrnil. Počasi je dvignil nogo in jo mukoma postavil višje v pobočje, nato drugo pred njo, odločen, da se povzpne nazaj na hrib. Stopal je korak za korakom in vsak je terjal napor volje. Vsaka naslednja stopinja je bila težja kot prejšnja.

Zvezde nad njim so bile negibne. Noben veter ni zganil zraka nad suho strmino. V vsem brezmejnem kraljestvu teme se je premikal samo on, počasi, mukoma kvišku. Pripležal je do vrha hriba in tam zagledal nizek kamnit zid. Na drugi strani zidu pa, naravnost pred njim, je bila nekakšna senca.

Senca ni imela oblike človeka ali živali. Bila je brezlična, komaj prepoznavna očem, a ga je šepetaje nagovarjala, čeprav se iz njenega šepeta ni dalo izluščiti besed, in je segala po njem. Stala je na strani živih, on pa je stal na strani mrtvih.

Le dvoje je imel na izbiro: ali se spusti s hriba v puščavsko deželo mrtvih in v njihova mesta brez luči, ali pa stopi čez zid, nazaj v življenje, kjer čaka nanj brezlični stvor zla.

V roki je začutil svojo palico, njen duh. Dvignil jo je visoko nad glavo in s to kretnjo se mu je po telesu razlila moč. Ko se je pripravil za skok čez nizki zid, naravnost v brezlično Senco, je palica nenadoma zažarela z belo, slepečo svetlobo, ki je preplavila prostor in razklala mrak. Skočil je, začutil, da je padel, in nato pred njegovimi očmi ni bilo ničesar več.

Pechvarry, njegova žena in čarovnica pa so videli nekaj drugega. Mladi čarovnik je sredi izgovarjanja besed uroka nenadoma zastal in za kratek čas negibno obmiroval z otrokom na rokah. Potem je malega Ioetha nežno položil na slamnato ležišče, se vzravnal in nemo obstal s svojo palico v roki. Nenadoma je palico dvignil visoko v zrak in zažarela je z belim ognjem, kakor da bi v pesti stiskal strelo. Vse, kar je bilo v koči, se je v tem hipnem ognju nenavadno ostro in živo izrisalo. Ko so se jim oči opomogle od bleščave, so zagledali, kako mladi mož leži, zvit sam vase, na prstenih tleh poleg slamnatega ležišča, na katerem je mrtvi otrok.

Pechvarryju se je zdelo, da je tudi čarovnik mrtev. Njegova žena je zajokala, on sam pa je bil ves iz sebe od osuplosti. Toda čarovnica, ki je iz pripovedovanja imela nekaj malega pojma o magiji in o tem, kaj se lahko zgodi pravim čarovnikom, je poskrbela, da z Gedom niso ravnali, kot da bi bil mrtev, čeprav je bil mrzel in je ležal brez življenja, ampak kot s človekom, ki je hudo bolan ali v transu. Odnesli so ga domov in pustili pri njem neko starko, da bi bedela ob njem in se prepričala, ali je samo zaspal in se bo zbudil, ali pa je za vedno zaspal.

Mali otak se je skril med strešnimi tramovi, kot zmeraj, kadar je prišel v hišo kak tujec. Tam je ostal, medtem ko je dež bobnal po stenah hiše in je ogenj dogoreval, in se je noč počasi vlekla proti jutru, vse dokler ni starka, ki je kinkala ob ognjišču, nazadnje zaspala. Takrat je otak zlezel na tla in stekel h Gedu, ki je togo in nepremično ležal na postelji. Začel mu je z raskavim jezikom, rjavim kot suho listje, lizati roke in zapestja. Potem je sedel poleg njegove glave in ga ližal po senceh, po brazgotinastem licu in zelo nežno tudi po zaprtih vekah. Ob tem njegovem nežnem dotiku se je Ged začel počasi dramiti. Ko se je prebudil, ni vedel, kje je bil ali kje je sedaj, niti tega, kaj pomeni tista bleda siva svetloba, ki se plazi v hišo in ki ni bila nič drugega kot prva luč prebujajočega se dneva. Tedaj je otak legel poleg njegove rame, zvit v klobčič kot po navadi, in zaspal.

Ged se je pozneje, ko je razmišljal o tej noči, zavedal, da bi bil lahko za vedno izgubljen, če se ga takrat, ko ga je duh zapustil, ne bi nihče dotaknil, če ga ne bi nihče tako ali drugače poklical nazaj. Zahvaliti se ni imel razumu, ampak le nagonski modrosti živali, ki liže ranjenega ali bolnega vrstnika, da bi ga tolažila. Toda Ged je v tej modrosti videl nekaj, kar je sorodno njegovi čarovni moči, nekaj, kar sega prav tako globoko kot magija. Odtlej je bil prepričan, da je moder tisti človek, ki sebe nikoli ne vidi kot nekaj posebnega, kot nekaj čisto drugačnega od drugih živih bitij, najsi imajo dar govora ali ne. V poznejših letih se je dolgo trudil, da se je naučil vsega, česar se je mogoče naučiti iz oči štirinožnih živali, iz ptičjega leta, iz mogočnih, počasnih gibov dreves.

Tokrat je prvič prestopil tisto mejo, ki jo le čarovnik lahko prestopi z odprtimi očmi, in se vrnil čeznjo cele kože, za kar niti največji mag ne more biti gotov, da mu bo uspelo. Toda njegova vrnitev je bila povezana z žalostjo in strahom. Z žalostjo zaradi prijatelja Pechvarryja in s strahom zase. Zdaj je razumel, česa se je zanj bal Arhimag, ko ga je poslal sem, in kaj je celo tako velikemu magu zastrlo in zameglilo pogled v njegovo prihodnost. Tisto, kar ga je čakalo, je bila namreč tema sama, tista brezimena stvar, tisti stvor, ki ni sodil na ta svet, Senca, ki jo je bil sam priklical nanj ali jo vanj izpustil od nekod drugod. Vsa ta dolga leta je to nekaj čakalo nanj, čakalo kot duh čaka drugega duha, pri zidu, ki razmejuje smrt od življenja. Zdaj ga je končno našlo. Odslej mu bo zmeraj na sledi, odločeno, da se mu približa, da mu izsesa moč in jo vsrka vase, da mu izsrka življenje in se odene v njegovo meso.

Kmalu zatem je v sanjah srečal to stvar in bila je podobna medvedu brez obraza in sploh brez glave. Zdelo se mu je, da tipaje po stenah kroži okrog hiše in išče vrata. Takih sanj ni imel, vse odkar so se mu zacelile rane, ki mu jih. je zadal stvor. Ko se je zbudil, je bil brez moči in ves premrl, brazgotine na obrazu in rami pa so ga skelele.

Zdaj so se zanj začeli slabi časi. Kadar koli je sanjal o Senci ali le pomislil nanjo, vselej ga je obšla ista groza: občutek, da sta ga zapustila telesna in duševna moč, da je ostal brez pameti in izgubljen. Jezil se je na svojo malodušnost, vendar mu to ni prav nič pomagalo. Iskal je pot, kako bi se zaščitil, a bilo ni nobene poti: ta stvar ni bila iz mesa in krvi, bila ni ne živ stvor ne duh, imela ni niti imena, ker ni imela nobene biti razen tiste, ki ji jo je bil dal on sam — neka strašna sila onkraj zakonov sveta pod soncem. Vse, kar je o njej vedel, je bilo to, da jo vleče k njemu in da bo skozenj poskušala uveljaviti svojo voljo, ker jo je on priklical na svet. Tega, v kakšni podobi se mu bo približala, ker lastne podobe zaenkrat še nima, in kako bo prišla in kdaj bo prišla, vsega tega pa ni vedel.

Svojo hišo in otok, na katerem je živel, je obdal z vsemi čarovnimi pregradami, ki jih je mogoče postaviti. Z uroki postavljene obrambne zidove je treba nenehno obnavljati, in kmalu je ugotovil, da otočani ne bodo imeli od njega nobene koristi, če bo za te uroke porabil vso svojo moč. Kaj bi lahko storil, če bi se znašel med dvema sovražnikoma, če bi se pojavil zmaj s Pendorja?

Spet je v sanjah srečal Senco, toda tokrat je bila v hiši, takoj poleg vrat, od koder se je stegovala skozi temo proti njemu in šepetala besede, ki jih ni razumel. Od groze se je prebudil in takoj pričaral lučno oblo ter jo usmerjal, da je posvetila v vsak kot in kotiček male hiške, dokler se ni prepričal, da se Senca nikjer ne skriva. Potem je naložil drva na žerjavico v talnem ognjišču, sedel v svetli krog ob ognju in se, prisluškujoč jesenskemu vetru, ki je šelesteče prebiral slamnate bilke v strehi in zavijal skozi gole veje v drevesnih krošnjah nad njo, za dolgo zatopil v misli. V srcu mu je vstajal star gnev. Dosti ima tega nemočnega čakanja, tega, da čepi ujet na majhnem otočku in brezplodno žebra uroke za zaklepanje in obrambo. Vendar ni mogel preprosto uiti iz te pasti. Če bi to storil, bi se izneveril otočanom, izdal njihovo zaupanje in jih nezaščitene prepustil grožnji zmaja, ki visi nad njimi. Preostajala mu je ena sama pot.

Naslednje jutro je odšel v glavni pristan Spodnjega Torninga, se pomešal med ribiče in poiskal Prvega starešino ter mu rekel:

»Zapustiti moram ta kraj. Grozi mi nevarnost in s tem vse vas ogrožam. Oditi moram. Zatorej vas prosim dovoljenja, da odidem od vas in na Pendorju opravim z zmaji, s čimer bom opravil svojo dolžnost do vas in bom lahko svobodno odšel. Če pa mi ne bo uspelo opraviti z zmaji, potem mi ne bi uspelo tudi, ko bi prišli sem, in to je nekaj, kar je bolje izvedeti zdaj kakor pozneje.«

Prvi starešina je obstrmel in široko zinil od začudenja.

»Toda, spoštovani gospod Skobec,« je dejal, »tam zunaj vas čaka devet zmajev!«

»Osem še mladih, tako pravijo.«

»Ampak stari...«

»Povem vam, moram oditi odtod. Prosim vas za dovoljenje, da vas najprej, če je to v moji moči, rešim nevarnosti, ki vam grozi od zmajev.«

»Če je taka vaša volja, gospod,« je potrto dejal Prvi starešina.

Vsi, ki so pogovor slišali, so menili, da je mladi čarovnik nor ali noro pogumen, in so novico o njegovem odhodu sprejeli mračnih obrazov, prepričani, da ne bodo nikoli več slišali zanj. Nekateri so namigovali, da v resnici namerava obpluti Hosk in se vrniti na Notranje morje, njih pa pustiti na cedilu; spet drugi, med njimi Pechvarry, so bili prepričani, da se mu je zmešalo in da išče smrt.

Že štiri človeške rodove so se ladje na daleč izogibale obal otoka Pendorja. Noben mag se ni podal nanj, da bi se spopadel z zmajem, kajti otok ni ležal na nobeni izmed morskih poti, njegovi nekdanji gospodarji pa so bili gusarji in lovci na sužnje, ki so stalno netili vojne, osovraženi od vseh prebivalcev jugozahodnih predelov Zemljemorja. To je bil razlog, da ni nihče poskusil maščevati kneza Pendorskega, potem ko je z zahoda privršel zmaj in se nepričakovano spustil nanj in na njegove može, ko so se ravno gostili v grajskem stolpu, in jih scvrl s plameni, ki jih je bruhnil vanje, vse meščane pa nagnal, da so vreščeč poskakali v morje. Zmaj je odtlej nekaznovano gospodaril na Pendorju in se šopiril med pobeljenimi kostmi in stolpi in nakradenimi dragulji, ki so bili nekoč last zdaj že dolgo pokojnih princev z obal Palna in Hoška.

Vse to je bilo Gedu dobro znano, in še marsikaj drugega, kajti ves čas od prihoda v Spodnji Torning si je vedno znova klical v spomin vse, kar je bil kdaj slišal o zmajih, in veliko razmišljal o tem. Svojo barčico je usmeril proti zahodu, nato pa ves čas motril rob obzorja, kjer je pričakoval izumrli otok. Tokrat ni veslal niti ni uporabil mornarskih veščin, katerih ga je naučil Pechvarry, ampak je jadral s čarovnim vetrom v jadru in ob pomoči uroka, s katerim je premec in krmo držal utirjena v pravi smeri. Čarovni veter je priklical zato, da bi bil čim hitreje na cilju, kajti bolj ga je bilo strah tega, kar je puščal za seboj, kakor onega, kar ga je čakalo. Bolj ko je mineval dan, bolj je popuščala njegova nestrpnost, njegov strah pa se je sprevračal v nekakšno samozadovoljno srditost. V to nevarnost se je vsaj podajal po lastni volji; in bolj ko se ji je bližal, bolj je bil prepričan, da je vsaj tokrat, vsaj ta kratek čas, pa četudi je to nemara le ura pred smrtjo, svoboden. Senca si ne bo drznila slediti mu v zmajevo žrelo. Okoli njega so se belo koničasti valovi podili čez sivo morje, nad njim so se sivi oblaki na krilih severnika prelivali čez nebo. S hitrim čarovnim vetrom v jadru je brzel proti zahodu in ni bilo dolgo, da je res zagledal pendorske pečine, nad njimi pa izumrle mestne ulice in razdejane, razpadajoče grajske stolpe.

Na vhodu v pristanišče, plitev polmesečast žaliv, je preklical vetrni urok in umiril malo barko, da se je spokojno zazibala na valovih. Potem je poklical zmaja:

»Pritepenec pendorski, pridi branit svoj zaklad!«

Njegov glas ni segel daleč zaradi hrumenja valov, ki so se razbijali ob pepelnato sivi obali; toda zmaji imajo zelo tenak sluh. Prav kmalu se je z mestnih razvalin eden izmed njih, bil je kot ogromen črn netopir, tankih kril in trnastega hrbta, dvignil v zrak in na krilih severnika zajadral proti Gedu. Ob pogledu na ta nestvor, ki ga je njegovo ljudstvo poznalo le kot mitično bitje, mu je srce začelo razbijati, a se je zakrohotal in je zakričal:

»Hej, ti zmajska zračna žalega, pojdi po Starega in mu reci, naj pride!«

To je bil namreč eden izmed zmajičev, v zadnjih letih izvaljenih iz jajc, ki jih je na otoku odložila zmajevka z Zahodnega otočja. Ta je svoj kup velikih usnjatih jajc samo izlegla v sončni sobani v porušenem stolpu in nato, kot je menda navada vseh zmajevk, odletela proč, Staremu, zmaju pendorskemu, pa je prepustila, da poskrbi za usodo njenih mladičev, ko bodo, podobni zloveščim kuščarjem, prilezli iz svojih lupin.

Zmajski mladič ni rekel nič. Za zmaja svoje vrste ni bil prav velik, morda je v dolžino meril toliko, kolikor meri ladja na štirideset vesel, bil pa je za nameček, vsej mogočnosti razpona svojih črnih kožnatih kril navkljub, tudi tenak kot kakšen črv. Ni še dosegel polne rasti, tudi glasu še ni imel, prav tako še ni pridobil zmajske pretkanosti. Razprl je dolge zobate čeljusti in se, podoben puščici, pognal z višine naravnost na Geda v mali zibajoči se barki. Gedu tako ni bilo treba storiti drugega, kot da mu je z enim samim močnim urokom zvežal krila in ude, in že se je zrušil v morje kot z višine vržen kamen. Sivo morje se je zaprlo nad njim.

Z vznožja najvišjega stolpa sta se dvignila v zrak še dva zmaja, podobna prvemu. Tako kot prvi sta se tudi onadva pognala naravnost proti Gedu, in ta je, enako kot prvega, tudi njiju sklatil iz zraka in ju utopil; in za vse to mu sploh še ni bilo treba dvigniti čarovniške palice.

Kratek čas za tem so se z otoka pognali nanj trije hkrati. Eden teh je bil veliko večji in iz žrela mu je v vijugavih zubljih bruhal ogenj. Druga dva sta se z glasnimi udarci kril pognala naravnost na Geda, večji pa je zakrožil in ga zelo naglo napadel od zadaj, očitno odločen, da bo s svojo ognjeno sapo sežgal njega in čoln. Noben urok ni mogel zvezati vseh treh hkrati, ker sta dva prihajala s severa, tretji pa z juga. Ged je, še tisti hip, ko je to spoznal, izvedel urok premene in se med enim vdihom in drugim dvignil iz čolna, spremenjen v zmaja.

S široko razpetimi krili in z daleč iztegnjenimi kremplji se je spopadel z onima dvema, ki sta napadala od spredaj, ju sežgal in se nato obrnil, da se spopade s tretjim, ki je bil večji od njega in prav tako oborožen z ognjem. V vetru nad sivimi valovi sta bliskovito naskakovala, hlastala, strmoglavljala, se umikala in izpadala, dokler nista bila vsa zavita v dim, čisto rdeč od žarenja iz njunih ognjenih gobcev. Ged se je nenadoma pognal kvišku, oni drugi mu je sledil in se tako znašel naravnost pod njim. Sredi zamaha s krili je zmaj Ged zadržal dvignjena krila in bliskovito, kot napade kragulj, z navzdol iztegnjenimi kremplji strmoglavil na nasprotnika, ga usekal v vrat in bok ter mu tako zadal zmagoviti udarec. Črna krila so negotovo zaplahutala, v morje so padale debele kaplje črne krvi. Pendorski zmaj se je iztrgal prijemu in v nizkem letu z omahujočimi krili odletel na otok, kjer se je skril, se zavlekel v kakšen vodnjak ali skalno votlino med mestnimi razvalinami.

Ged je nemudoma spet prevzel svojo podobo in zavzel mesto na barki, kajti bilo je nevarno ostati v tej zmajski podobi dalj, kot je bilo nujno potrebno. Roke je imel črne od pekoče zmajske krvi, po glavi je bil ožgan od ognja, vendar se ni niti najmanj menil za to. Počakal je le toliko, da je spet prišel do sape,’ in takoj nato zaklical:

»Šest sem vas videl, peterico pobil, o devetih sem slišal praviti: na plan torej, zmaji!«

Dolgo ni bilo videti, da bi se na otoku kaj živega zganilo, niti ni bilo slišati kakšnega glasu, samo valove, ki so glasno butali ob obalo. Potem se je Ged zavedel, da je najvišji stolp začel počasi spreminjati obliko: po eni strani je nabreknil, kot da bi mu zrasla roka. V strahu je pomislil, da gre morda za zmajsko čarovnijo, kajti stari zmaji so zelo sposobni in zviti pri uporabi coprniških trikov, ki so zelo podobni človeškim corpnijam in obenem povsem različni od njih. Toda že naslednji trenutek je sprevidel, da ne gre za nikakršno zmajsko slepilo, ampak so ga preslepile lastne oči. Tisto, kar je imel za del stolpa, je bila namreč rama starega pendorskega zmaja, ki je zravnal svoj mogočni trup in se počasi dvignil.

Ko se je zmaj postavil na noge in se čisto zravnal, je njegova luskasta glava, s trnastimi konicami okronana in z na troje razcepljenim jezikom v gobcu, segala više, kot se je dvigal porušeni najvišji stolp, njegove sprednje šape z velikimi kremplji pa so počivale na kršu, ki je ostal od mesta pod gradom. Njegove sivočrne luske so bile v sončni luči videti kot lomljeno skrilje. Bil je slok kot lovski pes in ogromen kot hrib. Ged je z grozo strmel vanj. Nobena pesem in nobena pripoved ni mogla človeka pripraviti na ta prizor. Le malo je manjkalo, pa bi se zazrl v zmajeve oči in se ujel v past; človek namreč ne more gledati zmaja v oči. Umaknil je oči židkemu pogledu zelenih oči, ki so ga motrile, in dvignil predse svojo palico, ki se je zdaj zdela kot trščica, kot mladika z drevesa.

»Osem sinov sem imel, čarovniček,« je spregovoril mogočni raskavi zmajev glas. »Pet je mrtvih, eden umira: dovolj je bilo. Mojega zaklada ne boš dobil, četudi vse pobiješ.«

»Nočem tvojega zaklada.«

Iz zmajevih nozdrvi je siknil rumen dim: to je bil njegov smeh.

»Kaj te ne mika, da bi prišel na breg in si ga ogledal, čarovniček? Vredno si ga je ogledati.«

»Ne, zmaj.«

Zmaju sorodna sta veter in ogenj, nad morjem se zelo neradi spustijo v boj. To je bila dotlej Gedova prednost in bil je odločen, da jo ohrani. Toda ozki pas morske vode med njim in velikimi sivimi kremplji se ni več zdel kakšna velika prednost.

Bilo je težko, ne pogledati v zelene, nepremično vanj uprte oči.

»Za čarovnika si zelo mlad,« je rekel zmaj. »Nisem vedel, da smejo ljudje že tako mladi uporabiti svojo moč.«

Govoril je, enako tudi Ged, v staroreku, kajti to je še vedno govorica zmajev. Čeprav uporaba staroreka vsakega človeka zavezuje k resnici, za zmaje to ne velja. To je njihov lastni jezik in v njem lahko lažejo, izkrivljajo pomen besed, lovijo neprevidnega sogovornika v blodnjak zrcalnih besed, katerih vsaka odseva resnico, nobena pa ne vodi nikamor, še najmanj k njej. Taka opozorila je Ged pogosto slišal, in ko je zmaj spregovoril, ga je zato poslušal z nezaupanjem, ves čas pripravljen dvomiti o vsem. Toda zmajeve besede so se zdele preproste in jasne:

»Ali si prišel zato, čarovniček, da bi me prosil za pomoč?«

»Ne, zmaj.«

»In vendar bi ti lahko pomagal. Kmalu boš potreboval pomoč zaradi tistega, kar te preganja v temi.«

Ged je obnemel.

»Kaj je tisto, kar te preganja? Zaupaj mi, kako je temu ime.«

»Ko bi ji vedel ime ...« Ged se je zaustavil.

Nad zmajevo dolgo glavo se je posukljal rumen dim, prišel je iz njegovih nozdrvi, ki so bile kot dve jami, polni žerjavice.

»Ko bi ji vedel ime, bi ji bil kos, si najbrž hotel reči, čarovniček. Mogoče pa bi ti lahko jaz povedal njeno ime, mogoče, če bi jo videl od blizu. Če boš še kaj dosti postopal po mojem otoku, bo prišla blizu. Prišla bo, kamor koli boš prišel ti. Če nočeš, da bi ti prišla blizu, moraš bežati in bežati, stalno samo bežati pred njo. A kljub temu ti bo ostala za petami. Ali bi hotel vedeti njeno ime?«

Ged je znova ostal nem. Kako je lahko zmaj vedel za Senco, ki jo je izpustil na svet, se mu ni niti najmanj dozdevalo, prav tako ne, kako bi lahko vedel njeno ime. Arhimag mu je rekel, da Senca nima imena. Toda zmaji imajo čisto svojo modrost; in na svetu so že veliko dlje kot ljudje. Le redko kateri človek lahko ugane, kaj ve zmaj in kako to ve, in ti ljudje so Gospodarji zmajev. Ged si je bil na jasnem o enem: četudi zmaj morda govori resnico, četudi bi torej zares lahko njemu, Gedu, povedal, kakšna je narava te stvari, te Sence, in kakšno je njeno ime, s katerim bi lahko dobil oblast nad njo

— vendarle vse to govori samo zato, da bi koristil sebi.

»Zelo redko se zgodi,« je mladi mož nazadnje dejal, »da kakšen zmaj kakšnemu človeku ponudi svoje usluge.«

»Se pa zelo pogosto zgodi,« je rekel zmaj, »da se mačka poigra z miško, preden jo pokonča.«

»Toda jaz nisem prišel sem zato, da bi se igral ali da bi se kdo igral z mano. Prišel sem zato, da bi s teboj sklenil kupčijo.«

Konica zmajevega repa, ostra kot sablja in petkrat daljša kot najdaljša sablja, se je, podobno kot škorpijon usloči zadek, usločila nad njegov oklepljeni hrbet in segla nad stolp. Zmaj je suho rekel:

»Jaz ne sklepam nobenih kupčij. Jaz jemljem. Kaj pa mi lahko ponudiš takega, česar ti ne bi mogel vzeti, če se mi le zahoče?«

»Varnost. Tvojo varnost. Prisezi, da ne boš nikoli odletel s Pendorja na vzhod, pa bom prisegel, da ti ne bom storil nič žalega.«

Iz zmajevega golta se je zaslišalo nekakšno bobnenje, nekaj kot oddaljeno grmenje skalnega plazu, ki se je sprožil v gorah. Ob na troje razcepljenem jeziku so mu zaplesali plameni. Potegnil se je kvišku in zazdelo se je, da je na razvalinah zrasla gora.

»Varnost mi ponujaš! Groziš mi! S čim neki?«

»S tvojim imenom, Yevaud.«

Ko je izgovoril ime, se je Gedu glas zatresel, vendar ga je izgovoril razločno in glasno. Ob zvoku tega imena je stari zmaj odrevenel, popolnoma odrevenel. Minila je minuta, minila druga. Tedaj se je Gedu, ki je stal v svoji zibajoči se barki, komaj kaj več kot lupini na morski gladini, čez ustnice razlezel nasmeh. Ves ta podvig in vse svoje življenje je pravkar stavil na svojo domnevo, zgrajeno na starih zgodbah iz izročila o zmajih, ki jih je preučeval na Rokeju, na domnevo, da je zmaj, ki gospodari na Pendorju, prav tisti zmaj, ki je v časih blagorodne Elfarran in Morreda opustošil zahodne predele Osskila in ki ga je z Osskila pregnal čarovnik Elt, veliki poznavalec imen. In glej, domneva se je izkažala kot točna!

»Kot zdaj vidiš, sva si enakovredna, Yevaud. Ti imaš svojo moč, jaz imam tvoje ime. Si zdaj pripravljen na kupčijo?«

Še vedno ni dobil nobenega odgovora.

Zmaj se je že dolga leta nemoteno valjal po otoku, na katerem so med opekami in kostmi ležali zlati prsni oklepi in smaragdi. Navajen je bil opazovati svoje črne kuščarske mladiče, kako se igrajo med razpadajočimi hišami in kako se spuščajo z otoških pečin, ko se učijo leteti. Navadil se je brez konca poležavati na soncu, ne da bi ga zmotil en sam glas, eno samo jadro. Medtem se je postaral. Zdaj se mu je bilo težko zganiti, se soočiti s tem magom mladeniške pojave, s krhkim sovražnikom, ki pa je imel palico, ob pogledu na katero je Yevaud, stari zmaj, zatrepetal.

»Iz mojega zaklada si lahko izbereš devet kamnov,« je nazadnje rekel, z glasom, ki mu je sikajoče in cvileče prihajal iz dolgih čeljusti. »Najboljše kamne, kakor jih boš sam izbral. Potlej odidi!«

»Nočem tvojih kamnov, Yevaud.«

»Kam se je izgubil človeški pohlep? Ljudje so v starih časih, tam na Severu, ljubili svetle kamne ... Vem, kaj hočeš, čarovnik. Tudi jaz ti lahko dam varnost, kajti vem, kaj te lahko reši. Vem za tisto edino, kar te lahko reši. Za tvojimi petami hodi groza. Povedal ti bom njeno ime.«

Gedu je zaigralo srce v prsih in stisnil je v pesti svojo palico, trdno in negibno stoječ v svoji barki, kakor je na obali stal zmaj. Za trenutek je bil boj z nepričakovanim, vznemirljivim upanjem.

Življenje, za katero je barantal, ni bilo njegovo življenje. Samo eno pot je imel, da obvlada zmaja, eno samo in edino. Odrinil je upanje in storil, kar je moral storiti.

»Nisem te prosil za to, Yevaud.«

Ko je izgovoril zmajevo ime, je bilo, kakor da bi imel ta ogromni stvor na tankem povodcu, ki ga je zdaj zadrgnil okrog njegovega vratu. Čutil je starodavno zlobo in vse hudo, ki ga je prizadejal ljudem, čutil v zmajevem pogledu, ki je počival na njem. Videl je jeklene kremplje, katerih vsak je bil dolg kot moška podlaket, videl kot kamen trdo kožo, videl vse uničujoči ogenj, ki je prežal nanj v zmajevem goltu. A povodec se je kljub vsemu zadrgnil, še bolj zadrgnil.

Znova je spregovoril:

»Yevaud! Prisezi pri svojem imenu, da ne ti ne tvoji sinovi ne boste nikoli prišli na Arhipelag.«

Zmaju so iz žrela brez opozorila in glasno siknili ognjeni zublji, ko je spregovoril:

»Prisežem pri svojem imenu!«

Na otok je tedaj legla tišina in Yevaud je povesil svojo veliko glavo.

Ko jo je spet dvignil in se ozrl naokrog, čarovnika ni bilo več in jadro njegove barke je bilo le še bela lisa na vzhodu, ki se je vse bolj oddaljevala proti vabljivim, z dragulji bogatim otokom notranjih morij. Tedaj se je stari pendorski zmaj dvignil na noge. V besu je porušil visoki stolp, ko je zvil pa spet zravnal mogočno telo, in ko je razprostrl mogočna krila, ki so segala od enega konca porušenega mesta do drugega, ter udaril z njimi po zraku. Toda prisega ga je držala priklenjenega na otoku, s katerega ni poletel, ne tedaj ne kdaj pozneje, na nobenega izmed otokov Arhipelaga.

Preganjan

Kakor hitro je Pendor utonil za morsko obzorje za njim, se je Gedu, ki je imel pogled ves čas uprt na vzhod, spet naselil v srce strah pred Senco; in bilo je težko, jasnino nevarnosti od zmaja zamenjati za temino brezupa pred ono brezlično ostudo. Dovolil je čarovnemu vetru, da je ponehal, in je jadral naprej z zemeljskim vetrom, kajti nič več si ni želel hitre plovbe. Pravzaprav niti ni dobro vedel, kaj naj stori. Že res, da mora bežati, kot je dejal zmaj; toda kam? Najbolje na Roke, je premišljal, tam si lahko obeta varnost, pa tudi nasvete modrih mož.

Toda najprej se je seveda moral vrniti v Spodnji Torning in tamkajšnjim otoškim starešinam povedati svojo zgodbo. Ko se je razvedelo, da se je vrnil, komaj pet dni potem, ko je odplul, se niso zbrali le starešine, ampak je priveslala in pridrla na kup kar polovica vse spodnjetorninške srenje, ga strmeča obstopila in mu prisluhnila. Povedal je svojo zgodbo in iz množice poslušalcev se je zaslišal glas: »Ampak le kdo je videl to čudo, kdo neki ga je videl, kako je pobil zmaje in jih ugnal v kozji rog? Kaj pa, če ...«

»Tišina!« se je grobo oglasil Prvi starešina, ki je vedel, tako kot tudi večina drugih, da čarovnik lahko izbere kakšen poseben način, kako pove resnico, da lahko resnico tudi zadrži zase. Toda tisto, kar reče, drži, in kakor za kaj reče, da se je zgodilo ali da je, tako se tudi je zgodilo ali tako je. To pravico mu daje njegova moč. Zatorej so se prepustili čudenju in dovolili, da se je strah umaknil in jih je navdalo olajšanje, nakar so se prepustili veselju. Tesneje so obstopili svojega mladega čarovnika in ga prosili, naj jim še enkrat pove svojo zgodbo. Zbrali so se novi otočani in ga prosili, naj jo pove še njim. Ko se je zvečerilo, mu zgodbe ni bilo več treba ponavljati. Tedaj so to že lahko storili sami, namesto njega in bolje kot on. Vaški pevci so že našli prikladno staro melodijo in nanjo peli Pesem o Skobcu. Zagoreli so kresovi, pa ne samo v Spodnjem Torningu, ampak tudi v sosednjih otoških skupnostih na jugu in na vzhodu. Ribiči so z glasnimi klici iz čolna v čoln raznesli novico, ki se je tako širila z otoka na otok: Zlo ne grozi več, zmajev s Pendorja se ni treba več bati!

Tista noč, tista edina noč, je bila za Geda polna radosti. Nobena Senca mu ni mogla blizu skozi bleščavo zahvalnih ognjev, ki so goreli na vsakem hribu in na vsaki peščini, skozi obroče smejočih se plesalcev, ki so se v kolih vrteli okoli njega in mu prepevali hvalo in visoko v vetrovni jesenski večer vihteli bakle, da so se z njih usipale v veter svetle iskre v gostih, čeprav kratkoživih slapovih.

Naslednjega dne je srečal Pechvarryja, ki je dejal:

»Nisem vedel, gospod, da ste tako mogočen čarovnik.«

Iz njegovih besed je zvenel strah, ker se je drznil spoprijateljiti se z Gedom, a čutiti je bilo tudi očitek. Ged ni rešil njegovega otroka, čeprav je lahko pobil zmaje. Ged je po tem srečanju znova začutil nelagodje in nemir, ki sta ga gnala na Pendor in ki sta ga zdaj gnala proč iz Spodnjega Torninga. Dan pozneje je zapustil hišo na griču, čeprav bi ga bili otočani z veseljem obdržali in ga do konca njegovih dni hvalili in se hvalili z njim. S seboj ni vzel drugega kot svoje knjige, svojo palico in otaka, ki se mu je ugnezdil na ramenu.

Na pot se je odpravil v čolnu na vesla, skupaj z dvema mladima spodnjetorninškima ribičema, ki sta si izborila čast, da bosta njegova veslača. Kamor koli so priveslali, med plovila, ki so jih bili vselej polni kanali med Devetdesetimi otoki, ali pod balkone in okna tik ob vodi postavljenih hiš, mimo pristaniškega nabrežja na Neshu ali mimo deževnih pašnikov na Dromganu ali smrdljivih skladišč olja na Geathu, vsepovsod se je izkažalo, da so bile novice o njegovem junaškem dejanju hitrejše od njih. Požvižgavali so si Pesem o Skobcu, ko se je peljal mimo, tekmovali med seboj, pri kom bo prespal in pripovedoval zgodbo o zmagi nad zmajem. Ko je nazadnje pristal na Serdu, se mu je kapitan ladje, ki ga je prosil, naj ga prepelje na Roke, globoko priklonil in mu odgovoril:

»Vaša prošnja, velespoštovani gospod čarovnik, je zame veliko priznanje in velika čast za mojo ladjo!«

Tako je Ged vzel slovo od Devetdesetih otokov. A komaj se je ladja dobro obrnila, da zapusti notranji žaliv serdskega pristanišča, in razpela jadra, že se je z vzhoda zagnal vanjo močan veter. Kar je bilo nadvse nenavadno, saj je bilo zgodnjezimsko nebo jasno, vreme pa se je tisto jutro zdelo blago in stanovitno. Serd je ločilo od Rokeja le trideset milj morja, zato niso opustili misli na plovbo. Tudi ko se je veter še okrepil, so pluli naprej. Mala ladja je, tako kot večina trgovskih ladij na Notranjem morju, imela visoka sošna in sprednja jadra, ki jih je mogoče obračati, tako da ujamejo čelni veter, njen kapitan pa je bil spreten mornar, ponosen na svojo izkušenost. Tako so, cikcakajoč zdaj na sever zdaj na jug, jadrali proti vetru in se mukoma prebijali na vzhod. Veter, ki je prignal tudi oblake in z njimi dež, se jim je divje sunkovito zaganjal v bok, in zelo resno je že grozilo, da se bo ladja prevrnila.

»Spoštovani gospod Skobec,« je kapitan dejal mlademu možu, kateremu je ponudil častno mesto ob sebi na krmi, čeprav tam, v tistem vetru in dežju, ni bilo mogoče ohraniti kaj dosti dostojanstva, saj so bili vsi po vrsti v svojih skozinskoz premočenih površnikih še najbolj podobni spolzkim jeguljam, »... velespoštovani Skobec, ali ne bi morda rekli kakšne besede temu vetru, če je to mogoče?«

»Kako blizu je že Roke?«

»Dobre pol poti je še pred nami. Toda v zadnji uri, gospod, se mu nismo približali niti za ped.«

Ged je nagovoril veter, ta je nekoliko popustil in nekaj časa so kar lepo napredovali. Potem pa so z juga nepričakovano privršeli siloviti sunki vetra, ki so jih znova potisnili nazaj proti zahodu. Oblaki so se parali in brbotali v nevihti in kapitan je razjarjeno zatulil.

»Ta nori vihar divja z vseh strani hkrati! V tem vremenu nas lahko reši samo čarovni veter, gospod.«

Ged si je moral, čeprav nerad in zlovoljno, priznati, da so zaradi njega v nevarnosti tako ladja kot njena posadka, zato je v njena jadra poslal čarovni veter. Ladja je pri priči začela gladko rezati valove naravnost na vzhod in kapitanu se je na obraz vrnil zadovoljen nasmeh. Toda prav kmalu je čarovni veter, kljub temu da je Ged ohranjal urok, začel počasi slabeti. Bil je vse šibkejši in šibkejši, dokler se ni nazadnje zazdelo, da je ladja za kakšno minuto povsem obmirovala na valovih, njena jadra so bila vsa mlahava, prazna sredi viharja, ki je z vetrom in dežjem divjal vsenaokrog. Potem se je jadrnik s treskom zasukal in ladja je zanihala na bok, nato pa poskočila kot kakšna prestrašena mačka in se pognala proti severu.

Ged se je oprijel droga, zakaj ladja se je nagnila skoraj popolnoma na bok, in zakričal:

»Obrnite jo nazaj na Serd, kapitan!«

Kapitan je zaklel in zakričal, da tega ne bo storil.

»S čarovnikom na krovu in z mano, najboljšim med pomorščaki na tem morju, naj se obrne tale ladja, ki je najokretnejša, kar sem jih poznal?«

Potem pa se je ladja znova zasukala, skoraj tako, kot da bi ji gredelj zgrabil vrtinec, in zdaj se je moral tudi kapitan oprijeti krmne statve, da bi ostal na krovu. Ged mu je rekel:

»Izkrcajte me na Serdu, pa boste lahko odpluli, kamor boste hoteli. Ta veter ni vstal proti vaši ladji, ampak proti meni.«

»Proti vam, čarovniku z Rokeja?«

»Kaj niste še nikoli slišali za rokejski veter, kapitan?«

»O, da, to je veter, ki zlim silam ne pusti na Otok modrih; toda kaj ima to opraviti z vami, Zmagovalcem zmajev?«

»To pa je stvar, ki zadeva le mene in mojo Senco,« mu je odvrnil Ged prav na kratko, kot je od čarovnika mogoče pričakovati. To je bilo tudi vse, potem ni več spregovoril ves čas, ko so s stanovitnim vetrom in pod vse bolj jasnim nebom naglo režali valove nazaj na otok Serd.

Ko je s pristaniškega nabrežja krenil navkreber v ulice Serda, ga je navdajal tesnoben strah in mu je na srcu ležala teža. Dnevi so bili s prihajajočo zimo vse krajši in večerni mrak se je spuščal zgodaj. Mrak je vselej stopnjeval Gedov notranji nemir in zdaj se mu je vsakič, ko je zavil v novo ulico, zazdelo, da v njej preži nanj nova nevarnost. Ves čas se je moral z vso voljo upirati skušnjavi, da bi se ozrl čez ramo in se prepričal, ali mu morda kaj ne sledi. Odšel je v serdski Morski dom, kjer so popotnikom in trgovcem postregli z okusno hrano in kjer so lahko prenočili na skupnih ležiščih v dolgi dvorani, pod močnimi tramovi trdne strehe, vse to na stroške mestne skupnosti. Tako gostoljubni so bili otoki Notranjega morja v času svojega razcveta.

Pri večerji je spravil košček mesa in pozneje pri ognju z njim izvabil otaka iz gube v kapuci, kjer se je bil ves dan skrival. Poskusil ga je pripraviti, da bi ga pojedel, vendar je bilo zaman vse njegovo ljubkovanje in šepetanje: »Hoeg, hoeg, ti moj malček, ti moj molčeči malček ...« Otak ni hotel jesti, ampak mu je zlezel v žep in ni več hotel iz svojega skrivališča. To in njegova lastna tesnobna nelagodnost pa tudi že sam videz teme, ki je napolnjevala kote velike dvorane, mu je govorilo, da Senca ni daleč od njega.

Tukaj ga ni nihče poznal: vsi do zadnjega so bili popotniki, ljudje z drugih otokov, ki še niso slišali Pesmi o Skobcu. Nihče ga ni ogovoril. Nazadnje si je izbral slamnjačo in legel, vendar je vso noč preležal z odprtimi očmi, s pogledom uprtim v strešne tramove nad glavo, obdan s spečimi tujci. Vso noč si je belil glavo s tem, katero pot naj ubere, kam naj se usmeri in kaj naj stori: toda na koncu vsake izmed izbranih možnosti, vsakega izmed skovanih načrtov ga je čakala slutnja zle usode. Na vsaki izmed poti, ki bi jih lahko ubral, se je hulila Senca. Pot na Roke je bila edina možnost, kjer ni bilo tako. Toda Roke ni bil ena njegovih možnosti, kajti nanj mu ne bi pustili visoki zidovi tesno prepletenih starodavnih urokov, zaradi katerih je bil ta nevarni otok tako varen. Rokejski veter, ki se je dvignil proti njemu, je bil zanesljiv dokaz, da mu je stvar, ki ga preganja, že zelo blizu za petami.

Ta stvar je bila brez telesa, slepa za sončno luč, stvor nekega kraljestva, kjer ni ne svetlobe ne prostora niti časa. Obsojena na to, da grabi po njem skozi dneve in čez morja od sonca obsijanega sveta, je mogla le v sanjah in v temi zadobiti očem prepoznavno podobo. Vse dotlej je bila še brez snovne vsebine ali biti, ki bi jo mogla obsijati sončna luč; tako kot pojejo Hodejeva junaška dejanja:

Vsa zemlja in vse morje z jutranjim se svitom rodi, sončna luč prikliče iz teme oblike in v noči kraljestvo sanje prepodi.

A če bi Senca kdaj ujela Geda, bi lahko izsesala iz njega vso njegovo moč, njegovemu telesu vzela snovno težo in toploto, življenje samo, prav tako vso voljo, ki ga spravlja v tek.

To je bila zla usoda, ki jo je Ged uzrl na koncu vsake izmed poti pred seboj. Zla usoda ga lahko, to je dobro vedel, doleti tudi tako, da se pusti zvabiti v past Senci, ki postaja vse močnejša, kolikor bliže mu je. Nemara je že zdaj zadosti močna, da za svoje zle nakane uporabi zle sile ali zle ljudi — tako da mu dobra znamenja pokaže, kot da so slaba, ali da mu spregovori skozi usta tujca. Prav nič čudno se mu ne bi zdelo, če bi ta temna stvar prežala nanj iz enega teh mož, ki so to noč spali v Morskem domu, v tem ali onem kotu prostorne spalnice pod strešnimi tramovi; če bi se bila zasidrala v kakšno temno dušo in tam čakala Geda in oprežala in se, morda že zdaj, ta hip, krepila iz njegove šibkosti, njegove negotovosti, njegovega strahu.

Bilo je neznosno. Zaupati mora v usodo in bežati, kamor koli ga bosta vodila naključje in usoda. Vstal je, brž ko se je v mrzlem jutru začelo svitati, in pod bledečim zvezdnim svodom pohitel na serdsko pristaniško nabrežje, odločen, da se vkrca na prvo ladjo, ki se bo pripravljala na izplutje in ki ga bo pripravljena vzeti na krov. Na neko galejo so vkrcavali turbijevo olje; izplula naj bi ob sončnem vzhodu, namenjena v Velo Luko na Havnorju. Ged je vprašal njenega kapitana, ali ga vzame kot potnika. Čarovnikova palica na večini ladij velja toliko kot potna listina in brezplačna vozovnica. Rade volje so ga vzeli na krov in še preden je minila ura, je ladja dvignila sidro. Pogled na štirideset dolgih vesel je Gedu razvedril obraz, že ko so se prvič dvignila nad gladino, in udarci bobna, ki so veslačem dajali takt, so v njegovih ušesih zveneli kot najlepša melodija.

In vendar ni niti najmanj vedel, kaj naj bi počel na Havnorju ali kam naj bi od tam bežal naprej. Sever je bil prav tako dobra smer za beg kakor katera koli druga. Tudi sam je bil severnjak; morda bo našel ladjo, ki ga bo s Havnorja odpeljala naprej na Gont, kjer bi mogoče lahko ponovno srečal Ogiona. Ali pa bo našel ladjo, namenjeno daleč na Zunanja otočja, tako daleč, da ga bo Senca izgubila in ga bo prenehala loviti. Razen teh meglenih predstav ni bilo v njegovi glavi nikakršnega načrta in pred njegovimi duhovnimi očmi nobene poti, ki naj ji sledi. Samo zavest, da mora bežati ...

Preden je sonce drugič zašlo po jutru, ko so na Serdu dvignili sidro, je štirideset vesel poneslo ladjo čez sto petdeset milj zimskega morja. Zvečer so se zasidrali v Orrimyju na vzhodni obali velikega otoka Hoška; trgovske galeje, ki plovejo po Notranjem morju, se namreč držijo obale in noči, kadar je to le mogoče, prebijejo v pristaniščih. Bilo je še svetlo, zato se je Ged izkrcal in se brez cilja, zatopljen v misli, potikal po ulicah pristaniškega mesta.

Orrimy je staro mesto trdnih zgradb, sezidanih iz kamenja in opeke, zavarovano z močnim obzidjem pred vpadi iz notranjosti otoka, kjer gospodarijo roparski vitezi. Pristaniška skladišča so pravcate trdnjave, hiše trgovcev utrjene in obdane s stražnimi stolpi. Vendar so se Gedu, ki je pohajal po ulicah, te velike gmote mogočnih stavb zdele kot koprene, kot maske, ki zakrivajo prazno temo. Ljudi, ki so hodili mimo njega, zatopljeni v svoje posle, pa ni videl kot resničnih ljudi, ampak kot neme človeške sence. Ko je sonce zahajalo, se je vrnil na pristaniško nabrežje, a tudi tam se mu je, kljub jarki rdeči svetlobi umirajočega dne in večernemu vetru zdelo, da sta tako morje kot kopno zamolkla in zavita v neprediren molk.

»Kam ste namenjeni, gospod čarovnik?«

Vprašanje, izrečeno njemu v pozdrav, je prihajalo izza njegovega hrbta. Ozrl se je in zagledal moža, oblečenega v sivo, ki je hodil ob palici iz težkega lesa, ki pa ni bila palica čarovnika. Obraz je tujcu pred rdečo sončno lučjo zakrivala kapuca, a Ged je začutil, da so se pogledu skrite oči srečale z njegovimi. Odstopil je korak in dvignil svojo palico iz tisovine medse in med tujca.

»Česa se bojite?« ga je prijazno vprašal možak.

»Tega, kar me zasleduje.«

»Kaj res? Ampak jaz nisem vaša senca.«

Ged je ostal brez besed. Vedel je, da mož, pa naj je kar koli že, v resnici ni tisto, česar se boji: da ni ne senca ne duh niti gebbeth. V tej negibni tišini in meglenem mraku, v katerega se je zavil svet, je celo ohranil glas in nekakšno snovnost. Zdaj si je potisnil kapuco z glave. Njegova lobanja je bila čisto gola, preprežena z brazdami kot s šivi, njegov obraz razbrazdan s tankimi, globokimi gubami. Čeprav njegov glas ni izdajal starega človeka, je bil po videzu sodeč zelo star.

»Ne poznam vas,« je rekel mož v sivem, »vendar mislim, da najino srečanje nemara ni naključje. Nekoč sem slišal zgodbo o mladem možu, o brazgotinastem mladeniču, ki se je s pomočjo teme dokopal do velike oblasti, celo kraljevske oblasti. Ne vem, ali je to vaša zgodba. A povem vam tole: pojdite na dvor knezov Terrenonskih, če vam je potreben meč, s katerim bi se borili s sencami. Palica iz tisovine za ta namen ne bo zadoščala.«

Ob teh njegovih besedah se je v Gedovi duši upanje borilo z nezaupanjem. Mož čarovniških sposobnosti prav kmalu sprevidi, da je le malokatero njegovo srečanje golo naključje, pa naj se izkaže bodisi za dobro bodisi za slabo.

»In v kateri deželi je Terrenonski dvor?«

»V osskilski deželi, na otoku Osskilu.«

Ob tem imenu se je z Gedom za hip poigral spomin in pred njegovimi očmi je bežno vstala podoba črnega krokarja na zeleni trati, krokarja, ki ga z očesom, podobnim zloščenemu kamnu, od strani ošine s pogledom, in spregovori; a besed se ni spomnil.

»Ime te dežele mi zveni nekako mračno,« je dejal Ged, ki ves čas ni umaknil oči z moža v sivem, tehtajoč in tuhtajoč, kakšen človek bi lahko bil. Nekaj na njem mu je govorilo, da bi lahko bil coprnik, morda celo čarovnik. Toda dajal je, kljub samozavestnosti, s katero se je pogovarjal z Gedom, videz nekako čudno izčrpanega človeka, skoraj bi se dalo reči bolnega človeka ali pa kaznjenca ali sužnja.

»Z Rokeja ste,« je odvrnil neznanec. »Rokejski čarovniki vsemu čarovniškemu, ki ni enako njihovemu, dajejo mračna, zlokobno zveneča imena.«

»Kakšen človek pa ste vi?«

»Popotnik sem, trgovski mešetar z Osskila; semkaj sem prišel po poslih,« je dejal mož v sivem. Ko ga Ged ni ničesar več vprašal, je mladeniču mirno zaželel lahko noč in odšel v strmo ulico, ki se je v stopnicah dvigala nad pristaniško nabrežje.

Ged ni vedel, ali naj ima to za znamenje usode in ga upošteva ali pa naj se zanj ne meni. Obrnil se je proč in se zazrl proti severu. Na pobočjih hribov in na morski gladini, ki jo je burkal veter, je rdeča svetloba hitro bledela. Spuščal se je sivi mrak in njemu za petami noč.

Ged se je v hipu odločil in pohitel vzdolž pristaniškega nabrežja k ribiču, ki je na privezu v čolniču zlagal mreže, ter mu zaklical:

»Ali veste za kakšno ladjo v pristanišču, ki je namenjena na sever

— na Semel ali na Enladske otoke?«

»Tista dolga ladja tam čez je z Osskila, prav mogoče je, da bo pristala na Enladih.«

Ged je, z enako ihto kot poprej, odhitel k veliki ladji, ki mu jo je pokažal ribič. Bila je dolga ladja na šestdeset vesel, sloka kot kača. Njen visoko usločeni premec je bil okrašen z rezbarijo in z intarzijami iz lupin školjk lotosovk, lopute veselnih lin je imela pobarvane rdeče, na vsaki izmed njih pa je bila v črnem izrisana runa sifl. Naredila je vtis okretne in hitre ladje in je bila videti povsem nared za plovbo, z vso posadko na krovu. Ged je poiskal njenega kapitana in ga prosil za prevoz na Osskil.

»Pa si lahko plačate prevoz?«

»Imam nekaj znanja in izkušenj, kako se vetrovom streže.«

»Jaz sam sem zaklinjevalec vremena. Mar nimate ničesar, kar bi mi lahko dali? Nobenega denarja?«

Starešine Spodnjega Torninga so Gedu plačali njegove usluge, kakor so najbolje mogli, namreč z novci iz oklovine, ki so jih trgovci na Arhipelagu uporabljali kot plačilno sredstvo. Vzeti je bil pripravljen le deset novcev, čeprav so mu jih hoteli dati več. Zdaj je vse te ponudil osskilskemu kapitanu, ki pa je le zmajal z glavo. »Pri nas na Enladih se s tem ne plačuje. Če nimate s čim plačati, za vas na krovu moje ladje ni prostora.«

»Ali potrebujete par rok? Veslal sem že na galeji.«

»To pač, manjkata mi dva veslača. Poiščite si torej klop,« mu je rekel ladijski kapitan, nakar se ni več menil zanj.

Ged je odložil svojo palico in bisago knjig pod veslaško klop in tako za deset bridkih zimskih dni postal veslač na tej ladji s severa. Ko se je zdanilo, so zapustili Orrimy, in preden je padla noč, je bil Ged prepričan, da ne bo kos težkemu garanju. Zaradi starih ran na rami je bila njegova levica nekoliko ohromljena, poleg tega pa veslanje po kanalih, ki so prepredali otočke Spodnjega Torninga, ni bilo nikakršna priprava za dolga vesla galeje in neprestani pooteeegni in pooteeegni in pooteeegni, ki so mu neusmiljeno določali ritem udarci na boben. Vsaka izmena pri veslih je trajala dve do tri ure, nakar je veslače na klopeh zamenjala druga posadka. Toda čas za počitek med eno in drugo izmeno je bil, tako se je zdelo Gedu, ravno prav dolg, da so se mu razbolele vse mišice, nato pa je bil že čas, da spet prime za veslo. Drugi dan je bil hujši kot prvi, a potem se je Ged utrdil in je še kar dobro prenašal garaško delo.

Posadka te ladje ni poznala tovarištva, kakršnega je Ged srečal na Senci, takrat ko je plul na Roke. Na andradskih in gontskih ladjah so člani posadke pri vsakem trgovskem poslu družabniki, ki si skupaj prizadevajo za skupen cilj, osskilske trgovske ladje pa za veslače uporabljajo sužnje in podložnike ali pa najemajo težake, ki jim plačujejo za delo z malimi zlatimi novci. Zlato ima na Osskilu veliko veljavo. Vendar zlato tam ni razlog za dobro tovarištvo, kakor navsezadnje ni tudi pri zmajih, ki ga prav tako zelo čislajo. Glede na to, da je bila polovica posadke nesvobodnikov, ki so bili tukaj po sili, so bili ladijski častniki temu ustrezno gonjači sužnjev, in to kruti. Njihov bič ni nikoli oplazil hrbta veslača, ki je delal za plačilo ali zato, da si je zaslužil prevoz; toda ni mogoče pričakovati prijateljevanja med člani posadke, če nekatere izmed njih z bičem priganjajo k delu, drugih pa ne. Gedovi tovariši so bolj malo govorili med seboj, še manj z njim. Večina jih je bila osskilskih otočanov, mrkih mož svetle polti, gladkih las in dolgih, navzdol zavihanih brkov. Pogovarjali se niso v hardiščini, ki se govori na Arhipelagu, ampak v nekem osskilskem narečju. Gedu so med seboj rekli kelub, rdečkar. Čeprav so vedeli, da je čarovnik, mu niso izkazovali nobenega spoštovanja, prej nekakšen napol prikrit prezir. Tudi on sam ni bil niti najmanj razpoložen za sklepanje prijateljstev. Celo na klopi, ujet v mogočni ritem poganjanja vesel, veslač med šestdesetimi veslači na ladji, ki naglo reže sivo morsko gladino, se je počutil nebogljeno izpostavljenega. Kadar so z nočjo pristali v kakšnem neznanem pristanišču in je, zavit v svoj dolgi plašč, legel k počitku, se je neprestano, čeprav do konca utrujen, pogrežal v sanje in se prebujal iz njih in se znova pogrežal vanje. Teh hudih sanj se potem, ko se je prebudil, ni in ni mogel spomniti, čeprav se mu je dozdevalo, da lebdijo v zraku nad ladijsko palubo in se držijo mož, ki so njena posadka, tako da niti enemu izmed njih ni mogel zaupati.

Vsi osskilski svobodniki so na boku nosili dolg nož. Nekega dne je pri opoldanskem obedu eden teh mož, ki je bil z njim v tedaj prosti izmeni, vprašal Geda:

»Kelub, povej, si suženj ali krivoprisežnik?«

»Ne eno ne drugo.«

»Zakaj potem nobenega noža? Premalo moža, da bi se tepel?« je možak zarežal vanj; ime mu je bilo Skiorh.

»Ne.«

»Se zate tepe tvoj cucek?«

»Otak,« se je oglasil nekdo, ki ju je poslušal. »Ni pes, to je otak,« k čemur je dodal nekaj v osskilščini, nekaj, ob čemer se je Skiorh namrščil in se obrnil proč. Prav tedaj ko je zasukal glavo, je opazil Ged, se je njegov obraz spremenil, njegove poteze so se zabrisale in se spremenile, kakor da bi ga za kratek trenutek nekaj spremenilo, se ga polastilo, se skozi njegove oči od strani zavrtalo v Geda. A že naslednji trenutek je Ged spet videl ves njegov obraz in ta je bil tak kot zmeraj, zato si je Ged dopovedoval, da ni videl nič drugega kot lasten strah, nič drugega kot svojo grozo, ki se je zrcalila v očeh onega drugega. Toda tisto noč, zasidrani so bili v esenskem pristanišču, je spet sanjal in Skiorh je bil v teh sanjah. Odtlej se je možaka, kolikor je le bilo mogoče, izogibal, in vse je kažalo, da se tudi Skiorh izogiba njega; vse do konca nista izmenjala nobene besede več.

Gore na Havnorju so ostale za njimi in so že počasi tonile za južno obzorje, njihovi s snegom okronani vrhovi so bili zabrisani od zgodnjih zimskih meglic. Zaveslali so mimo ožine, ki vodi v Eajsko morje, kjer je bila v davnih časih utopljena Elfarran, in nato mimo Enladskih otokov. Ko so dosegli Berilo, Belo mesto, ki kraljuje nad žalivom na zahodni obali v skrivnostne mite zavitega otoka Enlada, so se v njegovem pristanišču za dva dni zasidrali. Vse dotlej posadka v nobenem izmed pristanišč ni dobila dovoljenja za izkrcanje; tudi tu niso stopili na kopno. Izpluli so, ko je rdeča sončeva krogla vstajala iz morja, in zaveslali v Osskilsko morje, kjer so jih pričakali severovzhodni vetrovi, ki pihajo s praznih prostranstev Severnega otočja in jim v tem morju nič ne stoji na poti. Varno so spravili tovor čez razbičano morje in drugi dan po izplutju iz Berile zapluli v pristanišče mesta Neshuma, trgovskega središča vzhodnega Osskila.

Pred Gedovimi očmi se je raztegnila nizka obala, ki jo je bičal veter z dežjem. Na njej je vstalo sivo mesto, napol skrito za dolgimi kamnitimi valobrani, ki so varovali pristanišče. Za mestom je bilo videti golo hribovje brez drevja, nad njim pa od težkih oblakov, polnih snega, potemnelo nebo. Sončne obale Notranjega morja so bile le še oddaljen spomin.

Na krov so prišli pristaniški delavci neshumskega pomorskega ceha, da bi izkrcali tovor — zlato, srebro, fino svilo in tapiserije z juga, skratka dragoceno blago, po kakršnem hlepijo osskilski knezi in z njim polnijo zakladnice. Tiste člane posadke, ki so bili svobodniki, so odpustili. Ged je ustavil enega izmed njih, da bi ga povprašal za pot. Vse dotlej mu nezaupanje, ki ga je čutil do vseh po vrsti, ni dalo, da bi razkril, kam je namenjen; zdaj pa, ko je imel v tuji deželi samo svoj par nog, je bil prisiljen prositi za pomoč. Vprašani mu je nestrpno zabrusil, da ne ve, a tedaj se je oglasil Skiorh, ki je slučajno slišal vprašanje:

»Terrenonski dvor? Ta je na Keksemtskih goljavah. Tja vodi tudi moja pot,« je dejal.

Skiorhove družbe si Ged sam nikakor ne bi izbral, a kaj prida izbire res ni imel, ko ni znal ne jezika ne poti. Pa tudi kaj prida pomembno ni, je pomislil; da pride sem, ni bila njegova odločitev. Sem ga je nekaj gnalo in zdaj ga žene naprej. Potegnil si je kapuco čez glavo, pobral svojo palico in bisago in se napotil za Osskilčanom skozi mestne ulice in naprej v zasneženo hribovje. Mali otak mu ni hotel sedeti na rami, ampak se je, tako kot je imel v mrzlem vremenu navado, skril v žep jopiča iz ovčje kože, ki ga je nosil pod plaščem. Hribi so se razgrnili v pusto valovito goljavo, ki ji ni bilo videti konca. Med njima je vladala tišina in zimska tišina je vladala vsej pokrajini.

»Kako daleč?« je vprašal Ged, ko sta prehodila že nekaj milj in na nobeno stran ni bilo na vidiku ne vasi ne samotne kmetije, njemu pa je prišlo na misel, da nimata s seboj nobene hrane. Skiorh se je za trenutek ozrl vanj, si še sam potegnil kapuco čez glavo in dejal:

»Ni daleč.«

Njegov obraz je bil grd, bled, grob in krut, toda Geda ni bilo strah nobenega človeka, četudi bi ga bilo strah, kam ga ta človek vodi. Prikimal je in nadaljevala sta pot. Njuna cesta se je kot brazgotina režala v puščo tanke snežne odeje in golega grmovja. Od časa do časa so jo prekrižale druge sledi ali pa so se od nje odcepile. Zdaj ko je dim iz ognjišč neshumskih domov ostal za robom hribovja, ni bilo v vse temnejši sivini popoldneva ničesar, nobenega znamenja, po katerem bi bilo mogoče soditi, v katero smer naj gre njun korak ali od kod ju je prinesel. Le veter je ves čas pihal samo z vzhoda. Potem ko sta hodila že več ur, se je Gedu zazdelo, da se nekje tam daleč, v hribih na severozahodu, kamor se zdi, da jo ubirata, na nebu riše nekaj belega, nekaj čisto majcenega, zobu podobnega. Toda svetloba kratkega dne je pojemala in zato na naslednjem valu goljave, ko se je cesta spet malo vzpela, ni prav nič bolje razločil tega nečesa, stolpa ali drevesa ali česar koli že.

»Ali greva tjale?« je pokažal predse.

Skiorh mu ni odgovoril, ampak je brez besed težko koračil naprej, ves zamotan v svoj grobi plašč s koničasto osskilsko kapuco, podloženo s krznom. Ged mu je vštric držal korak. Za njima je bila dolga pot in postajal je omotičen od enoličnega ritma hoje ter od utrujenosti, ki se je nabirala v njem v pregaranih dolgih dnevih in nočeh na ladji. Lotevati se ga je začel občutek, da hodi že od vekomaj in da bo ob tem molčečem bitju še na vekomaj hodil skozi deželo, zagrnjeno v molk in vse gostejšo temo. Njegova opreznost je izgubljala ostrino, njegova volja je otopevala. Hodil je kot v dolgih, neskončno dolgih sanjah, nikamor namenjen.

Otak v njegovem žepu se je zganil, prebudil in zganil pa se je tudi rahel, nedoločen strah v njegovi glavi. Prisilil se je, da je spregovoril.

»Tema se spušča in na sneg se pripravlja. Kako daleč je še, Skiorh?«

Brez naglice in ne da bi ga pogledal, mu je oni odgovoril:

»Ni daleč.«

A njegov glas ni zvenel kot človeški glas, slišati je bilo, kakor da bi divja žival brez ustnic hotela svoj raskavi glas izoblikovati v besede.

Ged je obstal. Vsenaokrog so se v pojemajoči svetlobi večera raztežale obline golih hribov. Skozi zrak so se vrtinčile redke snežinke.

»Skiorh!« je rezko rekel in oni se je ustavil in se zasukal. Pod koničasto kapuco ni bilo obraza.

Preden je mogel Ged izgovoriti besede uroka ali priklicati svojo čarovno moč, je gebbeth spregovoril z raskavim glasom:

»Ged!«

Zdaj je bil mladenič ujet v svojo pravo bit in se ni mogel spremeniti v nič drugega, ampak se je bil prisiljen tako ranljiv spopasti z gebbethom. Tudi pomoči ni mogel priklicati nobene v tej tuji deželi, kjer ni poznal nikogar in kjer se nihče ne bi odzval njegovemu klicu. Ostal je sam in palica iz tisovine je bilo edino, kar je lahko postavil medse in svojega sovraga.

Stvar, ki je Skiorhu izsesala um in se polastila njegove snovne pojave, je prisilila njegovo telo, da je napravilo korak proti Gedu in se z grabečimi rokami pognalo nanj. Iz groze porojen bes je preplavil Geda in zamahnil je s palico in udrihnil z njo po kapuci, ki je skrivala obrazsenco. Kapuca in plašč pod njo sta se pod silovitim udarcem zgruznila vase, se sesedla tako rekoč čisto na tla, kakor da bi znotraj njiju ne bilo drugega kot veter, a se nato trzajoč in plahutajoč postavila spet pokonci. Telo gebbetha je brez vsake resnične snovne vsebine, je nekakšna luščina ali nesnovna utvara v podobi človeka, iz neresničnega mesa in kosti skrojena preobleka sence, ki je resnična. Senca je, krčevito trzajoč in opletajoč, kakor da bi se vanjo in z njo zaganjal veter, razširila roke in naskočila Geda. Bila je odločena, da ga zgrabi, kakor ga je zgrabila na Rokejskem holmcu, in če bi ji to uspelo, bi zavrgla Skiorhovo luščino, zavrtala bi se v Geda in ga od znotraj vsega izžrla in postal bi njena last. Samo po tem je žarko hlepela, edino to je hotela. Ged je še enkrat udaril po njej s svojo težko, kadečo se palico, jo spet zbil na tla, a se je znova pobrala, nakar jo je še enkrat zadel in takoj odvrgel palico, iz katere so sikali plameni in ki je bila vsa razžarjena, tako da mu je osmodila dlani. Odstopil je, nato pa se iznenada obrnil in planil v beg.

Gnal se je v beg, gebbeth pa se je gnal za njim, ves čas mu je bil tik za petami, brez moči, da bi ga dohitel, vendar tudi ves čas nič več kot za korak za njim. Ged se ni niti enkrat ozrl. Tekel je in tekel skozi prostrano, v mrak zavito pokrajino, v kateri se ni bilo kam skriti. Gebbeth je še enkrat z raskavim, piskajočim glasom zaklical njegovo ime, a četudi mu je prej z imenom odvzel čarovno moč, zdaj njegovemu telesu ni mogel vzeti moči niti ukazati mu, naj se ustavi. Ged je tekel in tekel.

Noč se je vse bolj gostila okrog preganjalca in preganjanca in droben sneg je z vetrom medel pot, ki je Ged ni nič več razločil iz teme. V očeh je čutil divje utripanje srca, v grlu ga je žgalo od hlastanja za zrakom, v resnici ni več tekel, ampak se je le še opotekal in spotikal v temo pred seboj: in vendar se je zdelo, da ga njegov neumorni zasledovalec ne more ujeti, da se mu uspe približati le na korak, dva. Zdaj mu je začel nekaj šepetati in mrmrati, mu nekaj klicati, in Ged je vedel, da je to tisti šepet, ki so se ga njegova ušesa zavedala že vse življenje. Njegove navzočnosti tik pod pragom slišnosti se je ves čas zavedal, zdaj pa ga končno sliši in mora se mu pokoriti, mora se vdati, mora se ustaviti. Vendar se je z muko prebijal naprej, se stežka vzpenjal v dolgo, komaj vidno pobočje. Zazdelo se mu je, da nekje pred seboj vidi luč, in pomislil je, da od nekod spredaj sliši glas, ki ga od nekod bolj zgoraj vabi:

»Pridi! Pridi!«

Poskusil je odgovoriti, a ni našel glasu. Bleda svetloba pred njim je postala jasnejša. Prihajala je skozi nekakšno vratno odprtino. Zidovja ni videl, videl pa je vhod skozenj. Ko ga je zagledal, je obstal. Gebbeth je tedaj hlastnil po njegovem plašču, zatipal po njegovih bokih, odločen, da ga poskusi zgrabiti od zadaj. Ged se je z zadnjimi močmi pognal skozi bledo svetlikajočo se liso odprtih vrat. Poskusil se je obrniti, da bi jih zaprl za seboj in jih žaloputnil gebbethu pred nosom, a noge ga niso več nosile. Opotekel se je, iščoč oporo. Pred očmi so mu zaplesale luči in ga zaslepile. Čutil je, da pada, a čutil tudi, da je nekdo prestregel njegov padec; toda njegov popolnoma izčrpani razum je tedaj že zdrsnil v temo.

Sokolov let

se je zbudil in za dolgo obležal, zavedajoč se samo tega, da se je prijetno zbuditi in da je prijetno videti luč, vsenaokrog razlito vsakdanjo dnevno luč. Njegova zadnja misel pred tem je bila, da se ne bo več prebudil. Počutil se je, kakor da plava v luči, da v čolnu drsi po njeni nadvse mirni gladini. Nazadnje je dojel, da leži v postelji, ki pa ni niti najmanj podobna kateri izmed postelj, v katerih je kdaj spal. Stala je na okviru, ki so ga podpirale štiri izrezljane noge, za ležišče so bile velike svilene vreče, napolnjene s puhom, zato je mislil, da lebdi ali plava na valovih. Vse to je prekrival škrlatno rdeč baldahin, ki je zadrževal prepih. Na dveh straneh je bila zavesa povezana na stran in tu skozi se je Gedu odpiral pogled na sobo s kamnitimi zidovi in kamnitim tlakom. Skozi tri visoka okna je videl goljavo, ki se je v blagi luči zimskega sonca vsa pusta in rjava, le tu in tam z zaplatami snega pokrita, širila na vse strani. Soba je morala ležati visoko nad zemljo, kajti pogled je iz nje segel daleč čez okolno pokrajino.

Ko je Ged sedel, je s puhom polnjeno satenasto pregrinjalo zdrsnilo z njega in videl je, da je oblečen v tuniko iz svile in srebrnega

tkanja, kot kak knez. Na stolu ob postelji ga je čakalo ogrinjalo, podloženo s pellawijevim krznom, in zraven škornji iz finega rokavičarskega usnja. Nekaj časa je tako sedel, spokojen in nejasnih misli kot nekdo, ki je pod vplivom čarovnije, potem je vstal in segel po svoji palici. A palice ni bilo.

Na njegovi desnici so bile, navkljub obvezi in mazilu pod njo, vidne ožganine dlani in prstov. Začutil je bolečino v osmojeni roki in razbolelost vsega telesa.

Spet je minilo nekaj časa, ko je kar stal, ne da bi se ganil. Potem je zašepetal, čisto tiho in brez pravega upanja: »Hoeg ... hoeg ...« Tudi ta neukročeni zvesti mali stvor je izginil; nemega malega bitja, ki ga je bilo nekoč pripeljalo nazaj iz kraljestva smrti, ni bilo. Ali je bil sinoči, ko je bežal, še vedno z njim? Je bilo to sinoči ali je od tedaj minilo že veliko noči? Tega ni vedel. V njegovem duhu je bilo vse zabrisano in nejasno, gebbeth, žareča palica, bežanje, šepetanje, vrata v obzidju. Ničesar od tega si ni mogel jasno priklicati v spomin. Niti to, kar je bilo zdaj, ni bilo v njegovi glavi jasno. Še enkrat je zašepetal ime svoje živalce, tudi zdaj brez upanja, da bo dobil odgovor, v očeh pa so se mu nabrale solze.

Nekje daleč proč je zazvonkljal majhen zvonec. Izpred sobe se je oglasilo ljubko zvončkljanje drugega zvonca. Nekje za njim, na drugi strani sobe, so se odprla vrata in vstopila je neka ženska.

»Dobrodošel, Skobec,« je dejala in se nasmehnila.

Bila je mlada in visoke rasti, odeta v bela in srebrna oblačila, s srebrno mrežico vrh črnih las, ki so ji kot slap črne vode padali po hrbtu.

Ged se je togo priklonil.

»Mislim, da se me ne spomniš.«

»Da bi se vas spomnil, blagorodna gospa?«

Samo enkrat v življenju je videl lepo žensko, oblečeno tako razkošno, da se je lahko kosala z njo: kneginjo Ojsko, ko je skupaj s svojim možem, knezom prišla na praznovanje sončevega obrata na Rokeju. Ona žena je bila zanj kot tanek svetel plamen sveče, za to se mu je zdelo, da sije z belim sijajem mlade lune.

»Se mi je kar zdelo, da se me ne boš,« je dejala z nasmehom. »A čeravno si tako pozabljiv, si tukaj dobrodošel kot stari prijatelj.«

»Kakšen kraj je to?« je vprašal Ged, še vedno ves tog in okornega jezika. Težko je izgovoril besede, težko pa je tudi odvrnil pogled z nje. Prinčevska oblačila, ki jih je imel na sebi, so mu bila tuja, kamniti tlak, na katerem je stal, mu ni bil domač, že sam zrak, ki ga je dihal, je bil tuj. On sam ni bil on, ne tisti, kakršnega se je poznal.

»Ta grajska trdnjava se imenuje Terrenonski dvor. Moj soprog, ime mu je Benderesk, je vladar teh krajev, vse od obronkov Keksemetskih goljav pa do Osijskih gora na severu. Je pa tudi čuvar dragocenega kamna, Terrenon imenovanega. Kar zadeva mene, tukaj na Osskilu me kličejo Serret, srebro v njihovem jeziku. Ti pa, kot vem, včasih slišiš na ime Skobec, in si na Otoku modrih postal čarovnik.«

Ged je povesil pogled na svoje ožgane roke in dejal:

»Ne vem, kaj sem. Da, nekoč sem imel moč. Čarovno moč, ki pa sem jo izgubil, tako mislim.«

»Ne! Nisi je izgubil, ali pa si jo, vendar le zato, da bi si jo znova pridobil še desetkrat večjo. Prijatelj, tu si varen pred tistim, kar te je prignalo sem. Ta stolp je obdan z mogočnimi zidovi in med njimi so taki, ki niso zidani iz kamna. Tu se lahko odpočiješ, ponovno najdeš svojo moč. Tu lahko najdeš tudi drugačno moč in palico, ki v tvojih rokah ne bo zgorela v kup pepela. Navsezadnje lahko zla pot vodi k dobremu cilju. Pridi zdaj z menoj, razkažala ti bom naše gospostvo.«

Govorila je tako milo, da Ged skorajda ni slišal njenih besed. Poslušal je sladko pesem njenega glasu in to mu je zadoščalo. Sledil ji je.

Njegova soba je bila res visoko v stolpu, ki se je kot oster zob dvigal nad vrh hriba, na katerem je stal. Sledil je Serret po zavitih marmornih stopnicah, skozi razkošne sobane in dvorane, mimo visokih oken, ki so gledala na sever, na zahod, na jug, na vzhod. Skozi vsa okna se je odpiral pogled le na nizke rjave hribe, ki so se goli, brez ene same hiše, brez enega drevesa, vrstili drug za drugim do roba zimskega neba, oblitega s sončno svetlobo. Samo daleč na severu so se na modrini ostro risali majhni beli vrhovi, na južno stran pa je bilo nekje v daljavi mogoče slutiti lesket na gladini morja.

Služabniki so odpirali vrata in se takoj umikali vstran, da sta Ged in kneginja lahko šla mimo; vsi po vrsti so bili bledopolti, mrki Osskilci. Ona je bila svetle polti, a v nasprotju z njimi je dobro govorila hardiščino in to, tako se je zdelo Gedu, celo z gontskim naglasom. Pozneje tistega dne ga je predstavila svojemu možu Benderesku, knezu Terrenonskemu. Besede dobrodošlice kneza Bendereska, vsega belega kot kost, pod pezo trojnega števila njenih let posušenega do kosti in medlo zročega s skaljenimi očmi, so bile mrko izrečena hladna vljudnostna fraza, češ naj kot njegov gost ostane, kolikor dolgo ga je volja. Potem je imel komaj še kaj reči, nobenega vprašanja ni zastavil Gedu o tem, kako in kod vse je potoval, in tudi ne o sovragu, pred katerim je pribežal sem. Tudi kneginja Serret ga o teh rečeh ni prav nič spraševala.

To je bilo nenavadno, a bilo je le del nenavadnosti tega kraja in Gedove navzočnosti v njem. Gedu se je zdelo, da se mu misli nikoli povsem ne zbistrijo. Stvari ni mogel jasno videti. V ta stolputrdbo je prišel po naključju, vendar pa je bilo to naključje le del nekega načrta; ali pa je prišel sem, ker je bilo tako načrtovano, vendar je bil načrt le plod naključja. Namenil se je bil na sever; neki tujec mu je v Orrimyju rekel, naj poišče pomoč tukaj; neka osskilska ladja ga je čakala v pristanišču; Skiorh ga je vodil sem. Kolikšen del vsega tega je bil plod prizadevanj Sence, ki ga hoče ujeti? Ali nemara nič od tega? Kaj pa, če je tako njega kakor lovca na njegovi sledi zvabila sem neka druga sila? Njega, ki je za vabo zgrabil, in z njim Senco, ki mu le sledi in ki si je vzela Skiorha za orožje, ko je za to napočil pravi trenutek. Gotovo mora biti tako, kajti Serret je dejala, da Senca v Terrenonski dvor nima vstopa. Vse odkar se je prebudil v stolpu, še ni občutil nobenega znamenja ali grožnje njene navzočnosti. A kaj je potemtakem njega pripeljalo sem? Če kaj, potem to ni bil kraj, kamor človek pride po naključju; vsej otopelosti in nejasnemu neredu misli v glavi navkljub je začenjal uvidevati, da je tako. Noben drug tujec ni prišel na vrata te utrdbe. Stolp je stal na samem, daleč proč od vsega in je kažal hrbet poti, ki je vodila v Neshum, od vseh najbližje mesto. Noben človek ni prišel v utrdbo, noben je ni zapustil. Okna stolpa so gledala na prazno puščo.

Skozi ta okna je Ged gledal, ko je iz dneva v dan posedal v svoji sobi visoko v stolpu, držeč se sam zase, otopel, potrt in premražen.

V stolpu je ves čas zeblo, vsem preprogam in stenskim tapiserijam in s krznom podloženim oblačilom navkljub, celo v velikih marmornih kuriščih goreči ogenj ni mogel pregnati mraza. Mraza, ki se je žalezel v kosti, se naselil v sam kostni mozeg, od koder ga ni bilo moč pregnati. V Gedovo srce pa se je naselil tudi sram in ga oklenil z žgočim hladom, ki ga ni mogel odgnati, ker se je vedno znova spomnil, kako se je spopadel s svojim sovragom in bil poražen, pognan v beg. Pred njegovimi duhovnimi očmi so se zbirali vsi mojstri z Rokeja, sredi med njimi strogo namrščen Arhimag Gensher, tudi Nemmerle je bil z njimi, prav tako Ogion in celo čarovnica, ki ga je bila naučila prvega uroka. Vsi ti so nepremično zrli vanj, on pa se je zavedal, da jih je izneveril, da ni izpolnil njihovih pričakovanj. Zagovarjal se je pred njimi, jim govoril: »Če ne bi zbežal, bi se me Senca polastila. Imela je že vso Skiorhovo moč in še del moje; pa tudi sicer se nisem mogel boriti z njo, vedela je moje ime. Preprosto moral sem zbežati. Gebbethčarovnik bi imel strahotno moč za sejanje zla in razdejanja. Moral sem zbežati proč.« A nihče od tistih, ki so ga v teh mislih poslušali, mu ni odgovoril. Pred njegovimi telesnimi očmi je ves čas padal sneg, nenehno naletaval z drobnimi snežinkami na prazno pokrajino pod oknom. Brezčutni mraz v njem pa se je vse bolj razraščal, dokler se ni zdelo, da ni ostalo v njem prostora za nič drugega več kot za nekakšno topo utrujenost.

Pogreznjen v klavrno počutje se je tako dolgo vrsto dni držal zase. Kadar je le prišel iz svoje sobe, je bil molčeč in togo zadržan. Lepota kneginje, Gospodarice stolpa, mu je begala duha. Na tem bogatem, uglednem, urejenem, nenavadnem dvoru se je počutil kot kozji pastir, rojen in vzgojen za kozjega pastirja.

Kadar koli je hotel biti sam, so ga pustili samega, kadar pa ni več prenesel, da bi bil sam s svojimi mislimi in z nenehno padajočim snegom, se je Serret pogosto srečala z njim kje v nižjih nadstropjih, v kateri izmed zakrivljenih dvoran, ovešenih s tapiserijami in razsvetljenih od ognja, in se tam z njim pogovarjala. Gospodarica stolpa ni poznala veselosti, nikoli se ni zasmejala, čeprav se je kar pogosto nasmehnila; a Gedu je lahko pregnal malodušnost že en sam njen nasmeh. Ob njej mu je začela počasi plahneti togost in je začel pozabljati svojo osramočenost. Kmalu sta se začela sestajati vsak dan, da sta se pogovarjala, dolgo, brez naglice kramljala malce vstran od spletičen, ki so Serret vedno spremljale, kje ob kaminu ali pri oknu katere izmed visokih soban v stolpu.

Stari knez se je večinoma zadrževal v svojih prostorih, iz katerih se je zjutraj podajal na zasnežena notranja dvorišča grajske utrdbe, da je koračil gor in dol po njih kot kakšen star coprnik, ki je bil vso dolgo noč naklepal in koval uroke. Pri večerji, ko se je pridružil Gedu in Serret pri mizi, je ostajal molčeč, le kdaj pa kdaj je izpod čela svoji mladi ženi namenil trd, zavisten pogled. V takih trenutkih jo je Ged pomiloval. Bila je kot bela košuta, zaprta v kletko, kot bela ptica s pristriženimi perutmi, kot srebrn prstan na prstu starca. Bila je le eden izmed Bendereskovih zakladov. Potem ko ju je Gospodar stolpa zapustil, je Ged ostal pri njej, da bi ji pomagal napraviti njeno samoto znosnejšo, tako kot je ona pomagala njemu.

»Kaj je dragi kamen, ki je dal ime vašemu dvoru?« jo je vprašal, ko sta nekoč tako obsedela v prostrani, s svečami razsvetljeni obednici, in kramljala ob izpraznjenih zlatih pladnjih in zlatih kelihih.

»Mar še nisi slišal zanj? Zelo je slaven.«

»Ne. Vem samo, da osskilski knezi slovijo po svojih zakladnicah.«

»Ah, ta dragulj zasenči vse druge. Pridi, ali bi ga rad videl?«

Na ustih ji je zaigral nasmeh, oči pa so se ji zaiskrile, porogljivo in drzno izzivalno, kakor da bi se malce bala tega, kar počenja. Odpeljala je mladeniča čez dvorano in iz nje po ozkih hodnikih v pritličje stolpa, nato pa po stopnicah v podzemne prostore, kjer se je ustavila pred zaklenjenimi vrati, ki jih še nikoli dotlej ni videl. Odklenila jih je s srebrnim ključem, in ko je obračala ključ, se je ozirala navzgor v Geda, v njenem nasmehu in njenih očeh pa je bil taisti izziv, češ, pridi za mano, če si upaš. Za vrati je bil kratek hodnik in na njegovem koncu spet vrata, ki jih je odprla z zlatim ključem. Za njimi so bila še tretja vrata, ki jih je odklenila z eno izmed velikih besed odpiranja. Za temi zadnjimi vrati je njena sveča razkrila majhen prostor, podoben celici temnice: tla, stene, strop iz grobih kamnov, nikjer nobenega pohištva, česar koli, vse čisto prazno.

»Ali ga vidiš?« je vprašala Serret.

Ko se je Ged razgledal po prostoru, se je njegovo oko čarovnika ustavilo na enem izmed kamnov, ki so krili tla. Bil je grob in vlažen kakor vsi drugi, težak, neobdelan kamen v tlaku: in vendar je začutil njegovo moč, kakor da bi mu glasno spregovoril. Za hip mu je zastala sapa v grlu in ga je vsega obšla slabost. Ta kamen je bil temeljni kamen stolpa. Bil je njegova srčika, njegovo mrzlo, bridko mrzlo jedro. Nič ne bi moglo nikoli ogreti tega malega prostora. Stvar je bila nekaj silno, neznansko starega: v tem kosu kamna je bil ujet starodaven in strašen duh. Ni odgovoril Serret na njeno vprašanje, niti da niti ne ni rekel, in ko je tako samo nemo in nepremično stal tam, ga je na hitro ošinila z radovednim pogledom in pokažala na kamen.

»Tisto tam je Terrenon. Ali se ti zdi čudno, da imamo tako dragocen dragulj zaklenjen v najgloblji zakladnici?«

Ged še vedno ni dal nobenega odgovora, ampak je previdno ostajal nem.. Prav mogoče bi bilo, da ga samo preskuša; vendar bi prej rekel, da se ji niti ne sanja, kakšna je narava tega kamna, ko tako lahkotno govori o njem. O njem ne ve zadosti, da bi se ga bala.

»Povejte mi kaj o tem, kakšna je njegova moč,« je nazadnje rekel.

»Ustvarjen je bil, še preden je Segoy dvignil otočja tega sveta iz Odprtega morja. Ustvarjen je bil takrat, ko je bil ustvarjen sam svet, in bo ostal, dokler bo svet stal. Čas mu ne pomeni nič. Če položiš nanj roko in mu zastaviš vprašanje, ti bo odgovoril, kakšen odgovor boš dobil, pa bo odvisno od tega, kakšna moč je v tebi. Dan mu je glas, če veš, kako ga je treba poslušati. Spregovoril ti bo o stvareh, ki so bile, ki so in ki še bodo. Napovedal je tvoj prihod, davno pred tem, ko si stopil na tla te dežele. Ali ga boš zdajle kaj vprašal?«

»Ne.«

»Odgovoril ti bo.«

»Nobenega vprašanja ni, ki bi mu ga želel zastaviti.«

»Morda bi ti hotel povedati,« je s svojim mehkobnim glasom dejala Serret, »kako boš premagal svojega sovraga.«

Ged je ostal nem.

»Ali te je strah kamna?« je vprašala, kakor da tega ne more verjeti. Odgovoril ji je:

»Da.«

V mrtvaškem mrazu in tišini malega prostora v središču zidov, postavljenih iz kamna in iz urokov, ki so ga obdajali v zaporedno vrstečih se obročih, se je Serret spet zazrla vanj z žarečimi očmi:

»Skobec,« je dejala, »ni res, da se bojiš.«

»Vendar ne bom govoril s tem duhom,« je odgovoril Ged. Pogledal jo je naravnost v oči in nadaljeval z resnobno srčnostjo. »Blagorodna moja gospa, ta duh je zaprt in zapečaten v kamen, ki je z urokom zaveze in urokom zaslepitve ter s čarom zaklepa in zapore zaklenjen sem, za trojno zidovje te trdnjave, postavljene na sredo prazne pušče. A vse to ni tako, kot je, zato ker bi bil tolikanj dragocen, temveč zato, ker je zmožen sejati strašno zlo. Ne vem, kaj so vam povedali, ko ste prišli sem. A bitje, kot ste vi, mlado in blagega srca, se ne bi smelo nikoli dotakniti te stvari, še celo pogledati je ne bi smelo. Od nje vas ne more doleteti nič dobrega.«

»Jaz sem se tega kamna dotaknila. Nagovorila sem ga in slišala sem ga govoriti. Meni ne more nič žalega storiti.«

Zasukala se je na petah in odšla sta, puščala za seboj vrata in hodnike in se povzpela do širokega, od bakel osvetljenega stopnišča stolpa, kjer je utrnila svečo. Tu sta se, malodane brez besed, razšla.

Tisto noč je Ged le malo spal. Ni bila misel na Senco tista, ki mu ni dala spati. To misel sta mu skorajda izrinili iz zavesti podobi, ki sta se mu vedno znova vračali pred oči: podoba Kamna, na katerem je bil zgrajen ta Stolp, in podoba Serretinega obraza, ki se obrača k njemu in na katerem v luči sveče igrajo sence in svetlobe. Vedno znova in znova je začutil njen pogled na sebi in vsakič se je trudil razločiti, kaj se je prikradlo v njen pogled, ko se ni hotel dotakniti Kamna. Je bil to prezir ali pa morda užaljenost? Ko je nazadnje vendarle legel spat, so bile svilene rjuhe njegove postelje ledeno mrzle in tako je še naprej bedel v temi, nenehno misleč na Kamen in na Serretine oči.

Naslednji dan jo je našel v zakrivljeni dvorani iz sivega marmorja, polni svetlobe sonca, ki se je zdaj že prevesilo na zahodno stran. Tu se je ob popoldnevih pogosto zadrževala s svojimi spletičnami, bodisi pri igrah ali pa za tkalskimi statvami. Dejal ji je:

»Kneginja Serret, užalil sem vas. Prosim vas, da mi oprostite.«

»Ne,« je rekla zamišljeno, in še enkrat: »Ne ...« Odslovila je spletične, ki so bile z njo, in ko sta bila sama, se je obrnila h Gedu.

»Dragi gost, dragi moj prijatelj,« je dejala, »tvoj pogled je zelo jasen, vendar pa morda ne vidiš vsega, kar je mogoče videti. Na Gontu in na Rokeju poučujejo visoko čarovniško umetnost. Vendar se tam ne moreš naučiti vsega, kar je mogoče vedeti o čarovništvu. To je Osskil, dežela Krokarja, ne kakšna hardiška dežela. Tej deželi ne vladajo magi, še več, magi o njej tudi ne vedo prav veliko. Tukaj se dogajajo stvari, s katerimi se mojstri učenosti tam na jugu ne ukvarjajo. Nekatere tukajšnje stvari v njihovih knjigah nimajo imen. Kar nam je neznano, nam vliva strah. Vendar se tu, na Terrenonskem dvoru, nimaš česa bati. Kdo šibkejši bi se imel česa bati, to že. A ne ti. Ti si se rodil obdarjen z močjo, ki lahko vlada temu, kar je ujeto v zapečateni sobi. Toliko vem. To je razlog, da si zdaj tu.«

»Ne razumem.«

»To pa zato, ker moj soprog, knez Benderesk, ni bil povsem odkrit s teboj. Jaz bom odkrita. Pridi, sedi semkaj, poleg mene.«

Sedel je k njej na oblazinjeno široko okensko polico. Usihajoča sončna luč je lila vodoravno skozi okno in ju oblivala z bleščečim sijem brez vsake toplote: na goljavah tam spodaj, ki so že tonile v sence, je neskopneli sneg prejšnje noči kot motno bela mrliška rjuha pregrinjal zemljo.

Zdaj je govorila zelo potiho.

»Benderesk je gospodar in po dedni pravici lastnik Terrenona, vendar ga ne more uporabiti, ne more ga popolnoma podrediti svoji volji. Tudi jaz tega ne morem, ne sama ne skupaj z njim. Niti on niti jaz nimava potrebnega znanja in potrebne moči. Ti imaš oboje.«

»Kako pa to veste?«

»To mi je povedal sam Kamen! Povedala sem ti, da je napovedal tvoj prihod. Ve, kdo je njegov gospodar. Čakal je, da prideš. Še preden si se rodil, je čakal nate, na tistega, ki mu bo lahko ukazoval. Tisti pa, ki lahko doseže, da Terrenon odgovarja na njegova vprašanja in stori, kar od njega zahteva, ta je gospodar svoje usode. Moč ima, da stre katerega koli sovražnika, pa naj bo smrten ali z onega sveta. Vidi prihodnost in ima znanje, bogastvo, oblast in poslužuje se lahko čarovnij, pred katerimi bi se moral odkriti sam Arhimag! Kako veliko ali kako malo od vsega tega hočeš imeti, je odvisno samo od tebe.«

Spet je dvignila k njemu svoje nenavadne svetle oči in njen pogled je šel naravnost skozenj, da je zadrgetal, kakor od mrzlice. A z obraza ji je bilo brati strah, kakor da potrebuje njegovo pomoč, pa je preveč ponosna, da bi prosila zanjo. Ged je bil zbegan. Medtem ko je govorila, je položila svojo dlan na njegovo roko; njen dotik je bil lahen, na njegovi temni, močni roki je bila videti ozka in svetla. Ko je spregovoril, je roteče dejal:

»Serret! Nobene take moči nimam, kot mislite ... Tisto moč, ki sem jo nekoč imel, sem zavrgel. Ne morem vam pomagati, nikakor vam ne morem koristiti. Toliko pač vem, da Stare sile niso na zemlji zato, da bi služile ljudem. Nikoli nam niso bile položene v roke in v naših rokah lahko pride iz njih le razdejanje. Zla sredstva so, iz katerih se zlo rodi. Nič me ni vleklo sem, ampak me je nekaj sem prignalo, in sila, ki me je gnala, me hoče uničiti. Ne morem vam pomagati.«

»Kdor zavrže svojo moč, včasih nosi v sebi še veliko večjo moč,« je dejala z nasmehom, kakor da so njegovi strahovi in njegova tankovestnost navadna otročarija. »Nemara vem bolje kakor ti, kaj te je pripeljalo sem. Ali te ni na ulicah Orrimyja ogovoril neki človek? To je bil Terrenonov sel, njegov služabnik. Svojčas je bil sam čarovnik, a je zavrgel svojo palico, zato da bi služil sili, ki je mogočnejša od moči katerega koli maga. Prišel si na Osskil in si se sredi goljave poskusil s svojo leseno palico spopasti s Senco; in le malo je manjkalo, pa te ne bi mogli rešiti. Kajti tisto, kar te zasleduje, je bolj pretkano, kot smo si predstavljali, in ti je izsesalo že veliko moči... Samo Senca se lahko spopade s Senco. Samo tema lahko premaga temo. Poslušaj, Skobec! Kaj potemtakem potrebuješ, da boš premagal tisto Senco, ki čaka nate zunaj teh zidov?«

»Potrebujem to, česar ne morem vedeti. Njeno ime.«

»Terrenon, ki pozna vsa rojstva in vse smrti, vsa bitja pred njihovim rojstvom in po smrti, vse nerojene in vse nesmrtne, ves svet svetlobe in svet teme, on ti bo povedal to ime.«

»In kakšno ceno bo za to postavil?«

»Nobene cene. Saj ti pravim, da te bo ubogal, da ti bo kot suženj služil.«

Pretresen in razdvojen ji ni odgovoril. Vzela je njegovo roko med svoje dlani in se mu zagledala v oči. Sonce je utonilo v meglice, ki so zastirale obzorje, tudi zrak za oknom se je megleno gostil, njej pa je obraz vse bolj in bolj sijal od samozadovoljstva in od zmagoslavja, ko ga je tako motrila in mu v očeh odkrivala znamenja, da se njegova volja krha. Mehkobno mu je zašepetala:

»Močnejši boš kot kdor koli drug, kralj med ljudmi. Vladal boš in jaz bom vladala s teboj ...«

Ged je iznenada vstal in stopil korak naprej, od koder mu je pogled segel za krivino zidu dolge dvorane, kjer so bila vrata. Tik njih je stal knez Terrenonski in z rahlim nasmehom na ustih prisluškoval njunemu pogovoru.

Gedu so se naenkrat zbistrile oči in misli. Ozrl se je navzdol na Serret.

»Luč je tista, ki porazi temo,« je jecljajoče rekel, »luč.«

Ko je izgovoril te besede, je videl tako jasno, kakor da bi bile njegove lastne besede luč, ki mu vse razkriva, videl, kaj ga je bilo v resnici privleklo sem, s čim so ga zvabili, kako je bil njegov strah zlorabljen zato, da je prišel sem, in kako bi ga bila tadva, potem ko bi se ga polastila, za zmeraj zadržala. Rešila sta ga pred Senco, to že, a kajpak le zato, ker nista hotela, da bi se ga polastila Senca prej, kot bi postal suženj Kamna. Potem ko bi si Kamen podredil njegovo voljo, bi bila spustila Senco med zidovje svojega Stolpa, kajti gebbeth je veliko boljši suženj kakor človek. Ko bi se bil enkrat samkrat dotaknil kamna ali spregovoril z njim, bi bil dokončno izgubljen. Vendar se, tako kot najprej Senci, ki ga nikakor ni uspela čisto dohiteti in ga dobro zgrabiti, zdaj tudi Kamnu ni posrečilo, da bi ga izkoristil ... Ni čisto posrečilo. Skoraj bi se mu bil predal, in vendar se mu ni. Ni privolil. Zlo le stežka zavlada duši, ki v to ne privoli.

Stal je med obema, ki sta se predala, ki sta privolila, in je pogledoval zdaj enega, zdaj drugega, medtem ko se mu je Benderesk približeval.

»Povedal sem ti,« je knez Terrenonski suho dejal soprogi, »da se ti bo izmuznil iz rok, Serret. Ti tvoji gontski coprniki so prebrisani bedaki. Ti sama, gontska ženščina, pa si trapa, če si mislila, da boš pretentala tako njega kakor mene in s svojo lepoto zavladala obema in s Terrenonom uresničila svoje nakane. Toda jaz sem gospodar Kamna, samo jaz, in takole jaz kaznujem verolomno ženo: Ekavroe ai oelwantar...«

To so bile besede uroka premene in Bendereskove dolge koščene roke so se iztegnile in zakrilile, da bi žensko, ki se je shulila v kot okna, spremenile v nekaj odvratnega, v svinjo ali psico ali slinasto baburo. Ged je stopil korak naprej in s svojimi rokami zbil knezu roke proti tlom, pri tem pa izgovoril eno samo kratko besedo. Čeprav ni imel palice in je stal na tleh, ki so bila tuja, z zlom prežeta tla, kjer je gospodarila neka temna sila, je vendarle njegova volja zmagala. Benderesk je obstal, s kalnimi očmi, ki niso ničesar razločile, zazrt tja, kjer je bila Serret.

»Pridi,« je rekla s tresočim se glasom, »Skobec, pridi, hitro, preden uspe priklicati sluge Kamna ...«

Skozi stolp se je razlil šepet, kot da bi ga nosil odmev, se skozi kamne v tleh in v zidovju vsepovsod razležal, nekakšno suho, drgetavo mrmotanje, kakor da bi zemlja sama spregovorila.

Serret je zgrabila Geda za roko in stekla z njim skozi hodnike in dvorane, navzdol po dolgih zavitih stopnicah. Prišla sta na dvorišče, kjer je nad umazanim, shojenim snegom še visel zadnji srebrnkasti ostanek dneva. Trije grajski služabniki so jima zastavili pot, mrkih in vprašujočih pogledov so ju motrili, kakor da bi slutili nekakšno zaroto proti njihovemu gospodarju.

»Mrači se, milostna gospa,« je rekel eden izmed njih.

»Zdaj ne morete tja ven na ježo,« je rekel drugi.

»Spravite se mi s poti, svojat!« je v piskajoči osskilski govorici sikajoč vrisnila Serret. Možje so se ji umaknili in počepnili k tlom, zvijajoč se v krčih; eden njih je glasno kriknil.

»Skozi dver v obzidju morava, nobena druga pot ne vodi ven. Ali vidiš tista vrata? Jih lahko najdeš, Skobec?«

Povlekla ga je za roko, vendar je okleval.

»Kakšen urok ste priklicali nadnje?«

»Razbeljenega svinca sem jim v kosti nalila, namesto mozga; od tega jih zadene smrt. Hitro zdaj, ti govorim, izpustil bo nad naju sluge Kamna, jaz pa ne morem najti vrat — tako mogočen je urok, ki varuje to dver. Brž, brž!«

Ged ni vedel, kaj hoče reči s tem, kajti sam je začarano dver videl jasno, enako jasno, kot je videl kamnite stebre dvoriščnega stebrišča, skozi katere jih je gledal. Popeljal je Serret med stebrovjem, čez nedotaknjeni sneg sprednjega dvorišča, in jo nato, potem ko je izgovoril besedo odpiranja, odpeljal skozi dver, ki se je odprla v zidu iz urokov.

Ko sta prestopila prag te dveri in zapustila srebrnkasti mrak Terrenonskega dvora, se je spremenila. V mračni svetlobi pušče ni bila nič manj lepa, toda njena lepota je dobila oster pridih krute lepote čarovnice in Ged jo je zdaj končno prepoznal. Spoznal je v njej hčer kneza Realbijskega, hčerko osskilske coprnice, mladenko, ki se mu je, že davno tega, posmehovala na zelenih tratah nad Ogionovo hišo in ga napeljala, da je šel brat urok, s katerim je izpustil na svet Senco. A temu ni namenil prav dosti misli, kajti zdaj se je, z vsemi čuti izostrenimi in na preži, oziral vsenaokrog in iskal tistega sovraga, ki ga zanesljivo čaka, Senco, ki preži nanj tu nekje, zunaj čarovnega zidovja. Nemara je še vedno gebbeth, odet v Skiorhovo smrt. A prav tako lahko se skriva nekje v vse bolj gosti temi, čakajoč, da ga bo zgrabila in svojo brezlično gmoto zlila z njegovim živim mesom. Čutil je njeno bližino, vendar je ni videl. Ko je tako s pogledom vrtal v mrak, je nekaj korakov proč od dveri opazil neko majhno temno kepo, napol zakopano v sneg. Sklonil se je in jo nežno vzel v dlani. Bil je otak; njegova tanka kratka dlaka je bila od krvi vsa zlepljena, njegovo drobno telo je bilo čisto lahko in mu je mrzlo in togo ležalo v rokah.

»Spremeni se! Spremeni se, prihajajo!« je zavpila Serret, ga zgrabila za nadlaket in pokažala na stolp, ki se je za njima zadiral v nebo kot visok bel zob. Skozi okenske reže v zidu tik nad tlemi so lezli na plan temni stvori, razpirali so dolga krila in s počasnimi zamahi zakrožili čez obzidje proti pobočju hriba, kjer sta stala Ged in Serret, nezavarovana z vseh strani. Hropeči šepet, ki sta ga slišala, ko sta bila še v grajskem stolpu, je postajal vse glasnejši in je prehajal v nekakšno drhtenje in ječanje v zemlji pod njunimi nogami.

Gedu je v prsi privrel srd, divje razbesnelo sovraštvo do vseh krutih sejalcev smrti, ki so ga hoteli ukaniti, ga zvabiti v past, ga zaskočiti in ujeti.

»Spremeni se!« je Serret zakričala nanj in brž nato z urokom, ki ga je izrekla s hlastno naglico, samo sebe pomanjšala in spremenila v sivega galeba ter odletela.

Toda Ged ni sledil njenemu zgledu. Sklonil se je in izpulil bilko divje trave, ki je suha in krhka bodla iz snega tam, kjer je še pravkar ležal otak. To bilko je podržal predse in ji začel glasno govoriti v pravoreku. Začela se je daljšati in debeliti. Ko je končal, je držal v roki močno palico, čarovnikovo palico. Ko so se črni krilati stvori s Terrenonskega dvora nato zgrnili nadenj in je s palico udrihal po njihovih krilih, ni zažarela in zagorela s pogubnimi rdečimi plameni, ampak je belo zažarela s čarovnim plamenom, ki ne žge, odžene pa temo.

Leteči nestvori so napadli znova. Zverinske spake iz davnine, iz vekov, ki niso videli ne ptic ne zmajev ne ljudi, ki so bile v svetu luči že davno tega pozabljene in jih je zdaj iz pozabe priklicala starodavna, zla Sila kamna, ki ni znala pozabiti, so se zbrale nad Gedom in strmoglavile nanj. Vsenaokrog je čutil švistanje njihovih srpastih krempljev skozi zrak, od njihovega mrtvaškega smradu se mu je obračal želodec. Z žarečo palico, ki je bila vsa samo iz njegovega srda in bilke divje trave, je silovito odbijal njihove napade in jih s silnimi udarci odganjal proč. Kar naenkrat so se vsi hkrati dvignili kot jata krokarjev, ki jih kaj odžene z mrhovine, in zakrožili drugam, se nemo plahutajoč usmerili tja, kamor je odletela v galeba spremenjena Serret. Njihova ogromna krila so bila na prvi pogled počasna, vendar so leteli hitro, kajti vsak mogočni udarec kril jih je ponesel daleč naprej. Noben galeb ne bi mogel dolgo uhajati tako hitrim zasledovalcem.

Naglo, kot že nekoč na Rokeju, se je Ged spremenil v veliko ujedo: ne v skobca, s katerega imenom so ga klicali, ampak v sokola selca, ki leti s hitrostjo puščice, ki je hiter kot misel. Dvignil se je v zrak na progastih, ostro koničastih, močnih krilih in se pognal v pregon svojih preganjalcev. Ozračje je temnelo, na nebu med oblaki so zvezde postajale svetlejše. Pred seboj je zagledal raztrgano črno jato, ki se je vsa gnala proti eni sami točki v zraku. Za tem črnim madežem se je v daljavi videlo morje, katerega gladina je bledo odsevala pepelnato sivi zadnji lesk ugašajočega dneva. Sokol Ged je bliskovito šinil naravnost proti nestvorom Kamna, ki so se razkropili, ko je udaril mednje, kakor se vodne kapljice razpršijo z vrženega kamna. Toda pred tem so svoj plen že dobili v kremplje. Kri na kljunu enega, belo perje na krempljih drugega je pričalo o tem; nikjer pred njimi tudi ni noben galeb na bledem ozadju morja režal zraka.

Naslednji trenutek so se krilati nestvori že obrnili nazaj h Gedu in se, široko odprtih jeklenih kljunov in neskladnih gibov, toda nadvse hitro zgrnili nanj. Bliskovito je zakrožil nad njihove glave, predirno kriknil sokolov krik kljubovalnega divjega besa in nato šinil naprej, čez nizke osskilske peščine in ven nad morje, nad razpenjene valove, ki so butali v obalo.

Nestvori Kamna so nekaj časa krakajoč krožili, potem pa so se s težkimi udarci kril drug za drugim usmerili v notranjost, nazaj nad golo puščo. Stare sile se ne podajajo čez morje, ker je vsaka izmed njih vezana na prav določen otok, na določen kraj, votlino ali kamen, na izvirek vode. Črni izbljuvki so se vrnili v svoj trdnjavski stolp, kjer jih je Benderesk, knez Terrenonski morda pričakal z jokom, kdove, ali pa nemara s smehom. Ged pa je letel naprej, režal je zrak na sokoljih krilih, kot sokol obseden od hitrosti, kot puščica, ki se nikoli ne dotakne tal. Letel je čez Osskilsko morje in naprej na vzhod, naravnost v zimski veter, noč.

Ogion Tihi se je s svojih jesenskih potepanj pozno vrnil domov v Re Albi. Z leti je postajal še bolj molčeč, še bolj samotarski, kot je zmeraj bil. Novemu knezu Gontskemu iz mesta tam spodaj še ni uspelo, da bi spravil iz njega kakšno besedo, čeprav se je nekoč to leto potrudil in se povzpel v magovo Sokolje gnezdo, da bi ga prosil za pomoč pri nekem gusarskem podvigu na Andradih. Ogion, ki se je ustavljal pred pajčevinami in se pogovarjal s pajki, in ki so ga že videli, kako se je priklonil drevesu in ga pozdravil, ni privoščil niti besede knezu, vladarju svojega otoka, ki je odšel od njega sila nezadovoljen. Nemara tudi Ogion ni bil čisto zadovoljen s sabo ali mu je bilo zaradi tega dogodka nelagodno, pa je morda zato vse poletje in vso jesen preživel čisto sam na gori, od koder se je šele zdaj, ko se je bližal praznik sončevega obrata, vrnil k svojemu ognjišču.

Prvo jutro po vrnitvi je vstal bolj pozno. Hotel si je pripraviti čaj iz žajbljastega vrednika, zato se je napotil po vodo k izvirku na pobočju malo pod njegovo hišo. Tolmunček, v katerega je iz zemlje zmeraj živo vrela voda, je bil po robeh žaledenel, tudi posušeni mah med skalovjem je bil posut s cvetovi ivja. Bil je že visok dan, a sonca izza mogočnega ramena gore ni bilo pričakovati še celo uro. Ves zahodni Gont, od obrežnih peščin do vrha gore, je bil v tem zimskem dopoldnevu brez sonca, brez glasu v tišini in brez oblačka na umitem nebu. Ko je mag stal ob izvirku in se razgledoval po pobočjih, ki so se spuščala k morju, po pristanišču in po sivih morskih širjavah, je zaslišal udarce kril nad seboj. Ozrl se je kvišku in pri tem malce dvignil podlaket ene roke. Velik sokol se je z glasnimi udarci kril spustil k njemu in mu pristal na zapestju. Oklenil se mu je roke kot izurjen lovski ptič, vendar ni bilo na njem ne pretrgane pasice ne obročka ali zvončka. Kremplji so se ostro zasadili v Ogionovo zapestje; progasta krila so drhtela; pogled okroglih zlatih oči ptice je bil brezizrazen, divji.

»Si prinašalec sporočila ali sporočilo samo?« se je Ogion previdno obrnil k sokolu. »Pridi z menoj ...« Ko je govoril, ga je sokol gledal. Ogion je za hip, dva pomolčal.

»Nekoč sem ti dal ime, če se ne motim,« je dejal. Potem je z dolgimi odločnimi koraki odšel k hiši in vstopil vanjo, s ptičem še vedno na zapestju.

Primaknil je roko k robu ognjišča, da je sokol prestopil nanj, na doseg toplote z ognja. Ponudil mu je vodo, a ptič ni hotel piti. Tedaj je Ogion začel tkati niti čarovnega uroka, tkati čarodejno mrežo bolj z rokami kakor s čisto tihim izgovarjanjem besed čarovnega obrazca. Ko je bil urok končan in vse njegove niti spete, je tiho rekel: »Ged,« ne da bi pogledal sokola ob ognjišču. Nekaj časa je počakal, se potem obrnil, vstal in stopil k mladeniču, ki je drhteč in praznega pogleda stal pred ognjem.

Ged je nosil bogata in po tuji šegi skrojena oblačila iz krzna in svile in srebra, ki pa so bila vsa raztrgana in trda od morske soli, stal je togo sključen, lasje so mu štrenasto viseli ob brazgotinastem obrazu.

Ogion mu je snel z ramen zamazano prinčevsko ogrinjalo, ga odpeljal v pregradek, ki je bil nekoč spalnica njegovega vajenca, in ga pripravil, da je legel na slamnjačo. Izmrmral je čar za trden sen in ga pustil samega.

Ko je bil še deček, je Ogion, tako kot vsi fantje, mislil, da bo kot prijetna igra, ko bo s pomočjo umetnosti magije privzemal kakršno koli podobo se mu bo zahotelo, človeško ali živalsko, podobo drevesa ali oblaka, in se tako poigraval s tisoč bitji. Kot čarovnik pa je nato spoznal, kakšna je cena, ki jo je treba plačati za to igro, namreč tveganje, da izgubiš svoj jaz, da zaigraš resničnost. Dalj ko človek ostane v podobi, ki ni njegova lastna, večje je tveganje. Vsakemu coprniškemu vajencu povedo zgodbo čarovnika Bordgerja z otoka Waya, ki je užival v tem, da se je spreminjal v medveda, in ki je to počenjal vse pogosteje, dokler ni medved v njem prerasel človeka in je človek zamrl, pa je tako postal medved in je v gozdu ubil svojega sinka, nakar so lovci ubili njega. Nihče tudi ne ve, koliko je med delfini, ki se igrivo poganjajo iz vode v Notranjem morju, takih, ki so bili nekoč ljudje, učeni in modri ljudje, ki so v modrini nemirnih morskih vod pozabili svojo modrost in svoje ime.

Ged je privzel sokolovo podobo v stanju silovitega obupa in razsrjenosti, in ko je odletel z Osskila, je njegovega duha vodila ena sama misel: uiti na hitrih krilih Kamnu in Senci, uiti z mrzlega varljivega otoka, priti domov. Sokolova srditost in njegova divjost sta bili prav taki, kot ju je sam nosil v prsih, in sta postali njegovi lastni, njegova odločenost, da odleti, pa je postala sokolova volja. Preletel je Enlad, kjer se je enkrat spustil, da se je napil iz samotnega gozdnega jezerca, a se takoj spet dvignil v zrak, gnan od strahu pred Senco, ki mu je povsod sledila. Preletel je široko morsko pot, imenovano Enladsko žrelo, in nadaljeval naprej proti jugovzhodu, s hribovjem na otoku Oraneaju, megleno vidnim na desni, in s še bolj nejasno vidnim hribovjem otoka Andrada na levi. Pred njim je bila ves čas samo morska širjava, vse dokler ni iz morskih valov zrasel val, ki je ostajal nespremenjen in je ves čas rasel vse više iz vodovja, beli vrh otokagore Gonta. Ves čas silnega in sijajnega leta skozi luč dneva in temo noči je nosil sokolova krila in gledal z njegovimi očmi, nazadnje je pozabil na svoje lastne misli in je vedel le še to, kar ve sokol: kaj je lakota, kaj veter in kako leteti.

Letel je v pravo zatočišče. Le nekaj jih je bilo na Rokeju in en sam na Gontu, ki so mu mogli vrniti človeško podobo.

Ko se je prebudil, je bil podivjan in nem. Ogion ni nikoli spregovoril z njim, le mesa mu je dajal in vode in ga pustil, da je zgrbljen sedel kraj ognja, čemeren kot kakšen velik, utrujen, kujav sokol. Ko se je znočilo, je zaspal. Tretje jutro je prišel k ognjišču, ob katerem je sedel mag in strmel v plamene, ter dejal:

»Mojster ...«

»Dobrodošel, fant,« je rekel Ogion.

»K vam sem se vrnil prav tak, kakršen sem odšel: bedak,« je dejal mladenič in njegov glas je bil raskav in zamolkel. Mag se je rahlo nasmehnil in pomignil Gedu, naj sede k ognjišču njemu nasproti, ter začel pripravljati čaj za oba.

Snežilo je, prvič to zimo na nižjih pobočjih Gonta. Ogion je imel okna tesno zaprta s polkni, vendar sta lahko slišala mokri sneg, kako mehko pada na streho, slišna pa je bila tudi globoka tišina, ki je vladala vsenaokrog hiše. Dolgo sta sedela ob ognju in Ged je svojemu staremu mojstru pripovedoval dolgo zgodbo vseh let, ki so minila, odkar je odplul z Gonta na krovu ladje z imenom Senca. Ogion ni postavljal nobenih vprašanj, in ko je Ged končal, je dolgo časa molčal, spokojno zatopljen v misli. Potem je vstal in postavil na mizo kruh, sir in vino. Skupaj sta sedla k obedu. Ko sta pojedla in pospravila sobo, je Ogion spregovoril.

»S temi brazgotinami si bridko zaznamovan, moj fant,« je rekel.

»Proti tej stvari sem brez moči,« je odgovoril Ged.

Ogion je zmajal z glavo, vendar je nekaj časa molčal.

»Čudno,« je čez čas dejal, »res čudno, ko si imel dovolj moči, da si bil kos urokom coprnika na njegovih lastnih tleh, tam na Osskilu. Imel si dovolj moči, da se nisi pustil ujeti v past stari sili Zemlje in si odbil napad njenih slug. Na Pendorju si imel dovolj moči, da si se postavil po robu zmaju.«

»Na Osskilu me je rešila sreča, ne moč,« je odvrnil Ged in pri tem ga je spreletel srh, ker se je spomnil na skoraj neresnični, mrtvaški hlad, ki je vladal na Terrenonskem dvoru. »Kar zadeva zmaja, sem pač vedel, kako mu je ime. Ta zla stvar, Senca, ki me preganja, pa nima nobenega imena.«

» Vsaka stvar ima ime,« je Ogion dejal tako prepričano, da si Ged ni upal ponoviti, kar mu je bil Arhimag Gensher povedal: da so take zle sile, kakršno je on osvobodil in izpustil na svet, brez imena. Zmaj Pendorski mu je sicer res ponujal, da mu pove ime Sence, toda v resničnost te ponudbe je prav malo verjel, kakor tudi ni verjel Serret, ko mu je obljubljala, da mu bo Kamen povedal vse, kar mora vedeti.

»Če Senca vendarle ima ime,« je nazadnje rekel, »ne verjamem, da se bo na moj ukaz ustavila in mi ga povedala ...«

»Ne,« je rekel Ogion, »tako kot se tudi ti nisi ustavil na njen ukaz in ji povedal svojega imena. Vendar ga je vedela. Na osskilski goljavi te je poklicala s tvojim imenom, z imenom, ki sem ti ga jaz dal. To je res čudno, čudno ...«

Spet se je zatopil v misli. Nazadnje je Ged dejal:

»Semkaj sem prišel iskat nasvet, ne zatočišče, mojster. Nočem te Sence priklicati vam nad glavo, a če ostanem, bo prav kmalu tu. Nekoč ste jo že pregnali iz prav te sobe ...«

»Ne, to je bilo le znamenje, le senca neke sence. Zdaj je ne bi mogel pregnati. Samo tebi bi to lahko uspelo.«

»A jaz sem pred njo nemočen. Je kje kak kraj ...« Glas mu je zamrl, še preden je končal vprašanje.

»Ne, ni kraja, kjer bi bil varen,« je blago rekel Ogion. »Ged, nikar več ne spreminjaj svoje podobe. Senca si prizadeva, da bi uničila tvojo pravo bit. To ji je skorajda uspelo, ko te je pripravila, da si privzel bit sokola. Ne, ne vem, kam bi moral iti. Pač pa se mi dozdeva, kaj bi moral storiti. Tega mi ni lahko izreči.«

Gedov molk je terjal, da mu pove resnico, in Ogion je nazadnje rekel:

»Obrniti se moraš in se soočiti z njo.«

»Se obrniti in soočiti?«

»Če boš nadaljeval tako, če boš še naprej bežal, boš povsod, kamor koli boš bežal, naletel na nevarnost in na zlo, kajti ona je tista, ki te žene, ona izbira pot, po kateri bežiš. Ti moraš biti tisti, ki izbira. Ti moraš poiskati to, kar tebe išče. Ti moraš na lov za lovcem.«

Ged ni rekel nič.

»Pri izviru reke Ar sem ti dal ime,« je rekel mag, »reke, ki z gore pada v morje. Človek bi hotel vedeti, kaj ga čaka na koncu poti, po kateri hodi, a tega ne more izvedeti, če se ne obrne in vrne k svojemu začetku ter tega začetka ne vzame v svojo bit. Če noče biti kos lesa, ki ga premetava, vrtinči in pogoltne vodni tok, mora on sam biti tok, on sam mora biti vodno telo od njegovega izvira do njegovega zlitja z morjem. Svojo pot si obrnil spet na Gont, k meni si jo obrnil, Ged, in se vrnil. Zdaj pa se obrni na svoji poti in poišči izvir. Poišči tudi to, kar je pred izvirom. Tam se skriva upanje za tvojo moč.«

»Tam, mojster?« je z grozo v glasu rekel Ged. »Kje?«

Ogion mu ni odgovoril.

»Če se obrnem,« je čez nekaj časa rekel Ged, »če se, tako kot pravite, podam na lov za lovcem, bo to po moji misli kaj kratek lov. Ničesar drugega si ne želi, kakor da se znajde iz oči v oči z menoj. Dvakrat ji je to že uspelo in obakrat me je porazila.«

»V tretje se izkaže čar,« je rekel Ogion.

Ged je korakal gor in dol po sobi, od ognjišča do vrat, od vrat do ognjišča. »In poraz bo tedaj popoln,« je dejal, kot da ugovarja Ogionu ali pa nemara sam sebe prepričuje. »Vzela mi bo vse moje znanje in vso mojo moč in ju uporabila. Le meni zdaj grozi, a le za zdaj. Če pa pride vame in se me polasti, tedaj bo skozme sejala neznansko zlo.«

»Res je tako. Če te porazi,«

»Vendar pa, če bežim naprej, me bo zagotovo zopet našla ... Vsa moja moč pa se bo iztrošila s samim begom.« Ged je spet nekaj časa meril sobo, potem pa je nenadoma obstal, se zasukal in pokleknil pred maga, rekoč: »Hodil sem v korak z velikimi čarovniki in živel na Otoku modrih, toda zame boste vi, mojster Ogion, za zmeraj tisti pravi, resnični mojster.« Govoril je z ljubeznijo in z nekako otožno vzradoščenostjo.

»Prav,« je rekel Ogion. »Zdaj veš. Bolje zdaj kakor nikoli. Toda na koncu boš ti moj mojster, na koncu.« Vstal je, naložil na ogenj in nad razživeli plamen obesil kotliček z vodo. Potem si je ogrnil ovčji kožuh in dejal: »Poskrbeti moram za koze. Popazi na kotliček, fant.«

Ko se je vrnil v hišo, ves posut s snegom in s kepami snega na škornjih iz kozje kože, je v roki nosil dolgo, surovo, s tise odrezano raklo. Preostanek kratkega popoldneva in po večerji dolgo v noč je ob soju leščerbe obdeloval raklo z nožem, brusnim kamnom in uroki. Ničkolikokrat je z roko pogladil les, kot da bi iskal, ali ima kakšno napako. Pri delu si je večkrat tiho zapel. Ged ga je, še vedno utrujen, poslušal in počasi se mu je začelo dremati. Tedaj se mu je zazdelo, da je spet otrok, ki v Jelševju v čarovničini koči, okrog katere pada sneg skozi noč, leži v temi, ki jo razsvetljujejo plameni z ognjišča, zrak pa je poln dišečih zelišč in dima; otrok, ki pušča svojim mislim, da lebdijo na krilih sanj, medtem ko posluša monotono tiho petje urokov in drugo za drugo vrstečih se pesmi in spevov o slavnih podvigih — o dejanjih junakov, ki so se nekoč, v davnih časih, nekje na daljnih otokih borili proti temnim silam in zmagovali v bojih ali doživljali poraze.

»Tako,« je dejal Ogion in mu podal dokončano palico. »Arhimag je izbral zate tisovino in izbral je dobro, zato sem ostal pri njegovi izbiri. Raklo sem imel namenjeno za lok, a bo takole bolj koristna. Lahko noč, sinko.«

Ko se je Ged, ki ni našel besed, s katerimi bi se mu lahko zahvalil, obrnil proč in se namenil v svojo spalno nišo, ga je Ogion spremljal s pogledom in čisto tiho, tako da ga Ged ni mogel slišati, rekel:

»O, ti moj mladi sokol, poleti srečno«!

Ko se je zdanilo in se je Ogion prebudil v mrzli dan, Geda ni bilo več. Na kamnitem robu ognjišča pa je bilo sporočilo, napisano, kot se je spodobilo za čarovnika, s srebrnimi runami, ki so sproti izginjale v nič, kakor jih je Ogion bral:

Mojster, odhajam na lov.

Lov

je stopil na cesto, ki iz Re Albija pelje k morju; še preden š a je zimsko sonce vstalo, in preden je bilo poldne, je prispel v Gontsko Luko. Gosposka osskilska oblačila je bil zamenjal z bolj primerno gontsko opravo iz usnja in hodničnega platna, srajco, dolgo jopo in ovojke za noge, kar mu je vse dal Ogion. Le prinčevski plašč, podložen s pellawijevim krznom, je obdržal za to zimsko potovanje. Ko se je tako odet in praznih rok, le z dolgo temno palico v desnici prikažal na Kopenski dveri, ga stražarjem, ki so postavali ob stebrih, sohah zmajev, ni bilo treba dvakrat premeriti z očmi, da so v njem prepoznali čarovnika. Umaknili so sulice in mu brez vprašanja dovolili vstop, nato pa mu z očmi sledili, ko se je napotil navzdol po ulici.

Na privezih in v Domu pomorskega ceha se je pozanimal, ali je katera izmed ladij v pristanišču namenjena na sever ali na zahod, na otoke Enlad, Andrad, Oranea. Povsod je dobil odgovor, da zdaj, tako blizu dneva sončevega obrata, nobena ladja ne bo zapustila Gontske Luke. Na sedežu ceha pa so mu še povedali, da se v tem nezanesljivem vremenu niti ribiške ladje ne upajo pluti skozi preliv med Utrjenima klečema.

V kantini pomorskega ceha so mu ponudili večerjo; čarovniku je za hrano le redko treba prositi. Nekaj časa je posedel med zbranimi pristaniškimi in ladjedelniškimi delavci ter zaklinjevalci vremena in užival v poslušanju njihovih počasnih, redkobesednih pogovorov, v njihovi zategli gontski govorici. V njem je postajala vse močnejša želja, da bi ostal tu, na Gontu, da bi se povsem odrekel čarovništvu in drznim podvigom, da bi pozabil na svojo čarovno moč in na grozo, da bi živel mirno, tako kot kdor koli drug na svojem dobro znanem, ljubem kosu domače zemlje. Tako je želel; a hotel je nekaj povsem drugega. Potem ko je ugotovil, da nobena ladja ne bo zapustila pristanišča, se ni več dolgo zadrževal v prostorih pomorskega ceha in tudi v mestu ne. Peš se je napotil po obali žaliva in hodil, dokler ni prišel do prvih vasic, ki ležijo severno od mesta. Tu je hodil od ribiča do ribiča, dokler ni našel enega, ki je imel naprodaj čoln.

Ta ribič je bil mrk starec. Njegov dvanajst čevljev dolg čoln je imel deske v opiati, izdelani na prekrivanje, tako zvite in razsušene, da je bil komaj še sposoben držati vodo. Kljub temu je možak zahteval zanj visoko ceno; urok proti brodolomu, ki bo njegov lastni čoln, njega samega in njegovega sina leto dni varoval na morju. Gontski ribiči se namreč ne boje ničesar, niti čarovnikov ne, le morja jih je strah.

Ta urok proti brodolomu, ki mu na severu Arhipelaga pripisujejo velik pomen, ni še nikoli nikogar rešil pred viharnim vetrom ali viharnim valom. Pač pa čarovnik z njim lahko ribiču zagotovi nekaj varnosti v vsakdanjih okoliščinah, če pozna njegovo domače morje in ve, kako se njegov čoln obnaša na morju in kako spreten pomorščak je sam ribič. Ged se je zaklinjanja lotil skrbno in temeljito, posvetil mu je vso noč in ves naslednji dan, ničesar ni zanemaril, na nič pozabil, vse potrebno je počel zanesljivo in potrpežljivo, čeprav ga je ves čas obhajal strah in so mu misli nenehno uhajale na temne stranpoti, iščoč odgovor na vprašanje, kdaj in kje in kako kmalu bo spet naletel na Senco. Ko je bil čarovni urok popoln in zaklinjanje končano, je bil hudo utrujen. Noč zatem je prespal v ribičevi koči, v viseči mreži iz kitovih kit. Ko je ob zori vstal iz nje, smrdljiv kot posušen slanik, je odšel v malo drago pod Severno pečino, kjer ga je na obrežnem pesku čakal čoln.

Potisnil je čoln v mirno morje ob pomolu in voda je še tisti hip začela vsepovsod mezeti vanj. Ged je lahkonogo, kot bi bil mačka, stopil v čoln in začel naravnavati skrivljene deske in menjati trhle kline; ne le z orodjem, ampak tudi z zaklinjanjem, tako kot je bil navajen delati skupaj s Pechvarryjem v Spodnjem Torningu. Vaščani, ki so se zbrali, da bi ga videli pri delu, so bolj od daleč nemo opazovali njegove hitre roke in prisluškovali njegovemu skoraj neslišnemu glasu. Tudi tega dela se je lotil skrbno in ga je potrpežljivo pripeljal do konca. Ko je končal, je bil čoln trden in nepredušno zasmoljen. Potem je za jambor vanj postavil palico, ki jo je dobil od Ogiona, in jo z uroki učvrstil na njenem mestu, pod njen vrh pa je povprek namestil palico iz zdravega lesa. Z nje navzdol je na vetrnih statvah stkal jadro iz čarov in urokov, pravokotno jadro, belo kot sneg na Belem Špiku, najvišjem vrhu Gonta. To jadro je izvabilo zavisten vzdih iz prsi vsem ženam, ki so ga opazovale pri delu. Ged je nato, stoječ ob jamboru, priklical lahen čarovni veter. Barčica je zdrsnila po gladini in se usmerila čez široki žaliv, naravnost proti Utrjenima klečema. Ko so ribiči na obali, ki so dotlej brez besed opazovali dogajanje, zdaj videli, kako se razsušeni čoln na vesla z napetim jadrom oddaljuje od obale tako naglo in tako gladko, kot se deževnik na razpetih krilih dvigne z vode, so se jim usta raztegnila do ušes in so zacepetali s premrlimi nogami in pretrgali tišino z navdušenimi kriki. Ged se je za hip ozrl in videl, kako ga izpod temne, ostro nazobčane gmote Severne pečine, nad katero se pno k oblakom snežne poljane Gore, pozdravlja in navdušeno spodbuja gruča na obali.

Zajadral je čez žaliv in med Utrjenima klečema ven na Gontsko morje, kjer je usmeril barko na severozahod, odločen, da s severne strani objadra Oranejo in se na povratku tako drži poti, po kateri je zapustil Osskil. Tega mu ni narekoval noben načrt, nobena strategija, le odločenost, da se po lastnih stopinjah vrne tja. Za Senco, ki mu je v dneh, ko je letel tod na krilih vetra, sledila z Osskila, ni mogel vedeti, ali je pot ubirala ves čas naravnost ali pa je sled kdaj izgubljala in jo zopet našla. A če se ni popolnoma vrnila nazaj v domovje sanj, se ne more zgoditi, da bi zgrešila Geda, ki ne prikriva svojega prihoda po odprtem morju niti namere, da se sreča z njo.

Njegova želja je bila, da jo sreča prav na morju, če jo že mora srečati. Ne da bi vedel, zakaj je tako, ga je vselej obšla groza ob misli, da bi jo srečal na kopnem. Iz morja vstajajo viharji in pošasti, ne pa zle sile. Zlo se rodi iz zemlje. V tisti temni deželi, v katero je Ged nekoč vstopil, ni morja, tam ne teče nobena reka in ni nikjer živega izvira vode. Smrt je sušen kraj brez vode. Čeprav je morje samo v tem bridkem letnem času viharnega vremena zanj pomenilo nevarnost, je v njegovi nevarni moči in spremenljivosti in nestanovitnosti videl možnost, da se zavaruje in da iz boja pride zmagovalec. Ko bo njegovo noro dejanje pripeljalo do tega nepreklicnega konca, do srečanja s Senco, je razmišljal, tedaj bi mu nemara lahko vsaj to uspelo, da jo bo zgrabil, kot je bila ona nekoč zgrabila njega, in jo s težo svojega telesa in s težo svoje smrti potegnil v temo morskih globin, iz katerih se ji morda ne bo nikoli več uspelo dvigniti, če v njih ne bodo popustile klešče njegovega smrtnega objema. Tako bi vsaj s svojo smrtjo napravil konec zlu, ki ga je s svojim življenjem priklical v svet.

Plul je po razburkanem morju, ki se je zaganjalo v barko v kratkih raztrganih valovih, plul pod oblaki, ki so se kot žalobni težki zastori spuščali globoko k vodi in se brez konca podili čeznjo. Zdaj jadra njegove barke ni več napenjal čarovni veter, ampak je plula z zemeljskim vetrom, ki je pihal s severozahoda. Jadro, kateremu je z vedno znova in pogosto zašepetano besedico ohranjal nesnovno, z uroki stkano bit, se je samo od sebe obračalo tako, da je lovilo veter. Če ne bi uporabil te čarovnije, bi mu kaj trda predla, ko bi na razbičanem morju skušal krhko barčico obdržati v taki smeri/Ves čas, ko se je tako prebijal skozi valove, je budno oprežal na vse strani. Ribičeva žena mu je dala dva hlebca kruha in vrč vode. Potem ko je po dolgih urah plovbe v teh nemirnih vodah zagledal Kamebersko kleč, edini otok v prelivu med Gontom in Oranejo, je nekaj malega pojedel in popil, s hvaležno mislijo na tiho Gontčanko, ki mu je dala brašno. Medle obrise kopna je pustil za seboj in zajadral bolj na zahod, skozi gost droben dež, ki je nad kopnim nemara že prehajal v rahlo sneženje. Od nikoder ni bilo slišati najmanjšega glasu, razen tihega škripanja barke in pljuskanja valov ob njen bok. Mimo ni prineslo nobene barke niti ptice. Nikjer se ni nič premikalo, le nenehno nemirna voda in bežeči oblaki, oblaki, ki se jih je nejasno spomnil, kako so se pretakali vsenaokrog njega, ko je kot sokol letel na vzhod nad tem istim morjem, po katerem zdaj plove na zahod; oblaki, izmed katerih se je tedaj oziral navzdol na sivo morje, prav kakor se zdaj z njega ozira navzgor v njihovo sivino.

Ko je upiral pogled naprej, ni bilo pred barko videti ničesar. Vstal je, ves premražen, utrujen od strmenja in vrtanja v prazni gnusni nič.

»Pridi že,« je zamrmral, »pridi, Senca. Le kaj še čakaš?«

Odgovora ni dobil, nobena temnejša lisa se ni zganila v temnih meglah in valovih. Vseeno se je z vse večjo gotovostjo zavedal, da tista stvar ni daleč, da slepo tipa vse bliže po njegovi mrzli sledi. Nenadoma je na ves glas zakričal:

»Jaz sem tukaj, jaz, Skobec Ged, tukaj sem in kličem svojo Senco!«

Barka je zaškripala, valovi so zašumeli, veter je tiho siknil v belo jadro. Trenutki so minevali v prazno. Ged je še kar čakal in, z eno roko oklepajoč jambor iz tisovine, strmel v ledeno mrzlo pršenje, ki se je s severa v nazobčanih črtah počasi vleklo čez morje. Trenutki so minevali v prazno. Potem je, daleč proč, v dežju tik nad gladino zagledal Senco, kako se mu bliža.

Telo osskilskega veslača Skiorha je zavrgla in ni kot gebbeth sledila Gedu skozi vetrove in čez morje. Tudi ni imela podobe zverisence, v kateri jo je videl na Rokejskem holmcu in kakršno je videval v sanjah. Vendar ni bila brez oblike; zdaj jo je bilo mogoče celo že pri dnevni svetlobi razločiti. Ko je zasledovala Geda in ko se je z njim spopadla na osskilski goljavi, mu je izsesavala moč in jo vsesavala vase. Morda ji je s tem, ko jo je sredi belega dne in na ves glas poklical, on sam dal ali vsilil neke vrste obliko in podobo. Vsekakor je zdaj nekoliko spominjala na človeka, čeprav kot senca ni mogla v svetlobi vreči sence. Prihajala je po gladini morja, naravnost iz smeri Žrela na otoku Enladu in proti Gontu, slabo razločna in slabo vkup dana stvar, ki je negotovo koračila po valovih, kakor da je nekaj opazila v smeri vetra; mrzli dež pa je nosilo skoznjo.

Zato ker jo je dnevna svetloba napol zaslepila in ker jo je on sam poklical, jo je Ged zagledal, še preden je ona opazila njega. Tako kot je ona poznala njega, je tudi on poznal njo in bi jo prepoznal med vsemi stvori, med vsemi sencami.

Sredi strašljive samote zimskega morja je Ged stal v svoji barki in zrl v stvar, ki se je je bal. Zazdelo se mu je, da jo veter odnaša proč od barke, a že so mu valovi, ki so se pretakali pod njo, premotili oko in spet je bilo videti, kot da se mu bliža. Ni mogel razločiti, ali se premika ali ne. Zdaj je tudi ona opazila njega. Čeprav mu je um hromila groza in je vse v njem preglasil strah pred njenim dotikom, pred tisto mrzlo črno bolečino, ki je odplaknila s seboj njegovo življenje, vsemu temu navkljub jo je čakal, ne da bi se ganil. Potem pa je iznenada z odločnim glasom priklical čarovni veter, da je z vso močjo v nenadnem sunku napel njegovo belo jadro in pognal njegovo barko, da je šinila čez sive valove naravnost proti tisti stvari, ki se je v vetru hulila h gladini.

Senca je v popolni tišini zanihala, se obrnila in zbežala.

Pognala se je naravnost v veter, na sever. Naravnost v veter se je zagnala tudi Gedova barka. Moč magije se je merila s hitrostjo Sence, viharni veter z dežjem pa se je bil z obema. Mladenič je kričal na svojo barko in na jadro, na veter in na valove pred seboj, kakor lovec kriče priganja svoje pse, kadar se pred njimi volk požene v beg. Veter, ki ga je priklical v svoje iz urokov stkano jadro, je bil tako silovit, da bi razparal vsako jadro iz blaga; z njim je njegova barka šinila čez morje kakor kosem pene, ki ga odnese veter z vala. Bil je vse bliže in bliže bežeči stvari.

Senca se je naenkrat obrnila, se zagnala v polkrog in se, zdaj nekako bolj razredčena in zamegljena, manj podobna človeku in bolj dimu, ki ga nosi veter, z viharjem zapodila mimo njega, kakor da je zajahala severnik in se ne misli ustaviti pred Gontom.

Z rokami in urokom je Ged zaokrenil barko, ki se je v tem bliskovitem zasuku pognala iz vode kot delfin in na boku pristala spet na njej. Še hitreje kakor prej se je gnal za Senco, a ta je v njegovih očeh vse bolj in bolj izgubljala obrise. Dež, pomešan s sodro in snegom, ga je ostro bičal v hrbet in čez levo lice, videl pa ni več kaj dalj kot sto metrov predse. Ni minilo dolgo in Senca je v vse hujšem besnenju viharja izginila pogledu. Vendar je bil Ged še vedno gotov, kje teče njena sled, kakor da bi po stopinjah v snegu sledil zver in ne prikazni, ki beži čez vodo. Čeprav je veter zdaj tuleče pihal v njegovo smer, je Ged pojoči čarovni veter še kar ohranjal in z obema v jadru je barka z oblim premcem tako poskočno tleskala po vodi, da je morsko peno odnašalo na vse strani v velikih kosmih.

Dolgo v pojemajoči dan in prihajajočo noč je trajal ta nezemsko čudni in nadnaravno nagli lov. Ged je vedel, da je pri tako bliskoviti hitrosti, kakršno je držal zadnjih nekaj ur, zagotovo že v vodah južneje od Gonta, čez katere zdaj brzi proti Spevyju ali pa Torhevnu, če ga ni odneslo celo že tudi mimo teh otokov in zunaj voda Arhipelaga. Točno ne bi mogel reči. Bilo mu je vseeno. Bil je lovec, bil je na sledi in to, česar se je bal, je bežalo pred njim.

Nenadoma je nedaleč proč za hip zagledal Senco. Zemeljski veter je izgubljal moč in na mesto vsevprek bičajočega viharnega dežja s snegom je zdaj stopila ledeno mrzla, trgajoča se in vse bolj gosta megla. Skozi to meglo je za hip zagledal Senco, kako beži v smeri, ki poteka malo bolj desno od njegove. Izrekel je vetru in jadru nov ukaz, zaobrnil krmilo ter nadaljeval pogon v novo smer, čeprav je bil tudi zdaj to pregon na slepo. Megla, ki se je naglo gostila, je tam, kjer se je vanjo zaganjal čarovni veter, vzkipevala in se cunjasto trgala, vendar se je kljub temu z vseh strani zgrinjala na barko in vse okoli nje zagrinjala v brezoblično bledico, ki je ubijala svetlobo in ustavljala pogled. Ged še ni dobro izgovoril prve besede čarovnega obrazca za razblinjanje, ko je že znova zagledal Senco; še vedno je njena smer potekala bolj desno od njegove, a bila je zelo blizu in premikala se je počasi. Skozi tisti njen nedoločni del, ki bi lahko bil glava brez obraza, se je pretakala megla, a sicer so bili njeni obrisi taki, kot da bi bili človeški, le da so bili izmaličeni in spreminjajoči se, kakršni so obrisi človekove sence. Ged je znova zasukal barko, prepričan, da ima svojega sovraga zdaj zares na tleh. Toda še isti hip se je Senca izgubila v nič, na tleh pa se je v resnici znašla barka, ki je treščila na čeri v plitvini, prej skrite očem v megli na gladini. Malo je manjkalo, pa bi ga vrglo z barke. Rešilo ga je to, da je trdno zgrabil jamborno palico, še preden je naslednji val udaril ob obalo. Ta val je bil res velik, dvignil je malo barčico iz vode in jo vrgel na veliko čer, kakor bi človek zviška vrgel ob tla polžjo hišico in jo razbil.

Palica, ki jo je izoblikoval Ogion, je bila močna in debela in čarovna. Ni se zlomila in tudi ni potonila na dno, ampak je kakor suh hlod plavala na vodi. Ko se je val umaknil, je Geda, ki se je še vedno oklepal svoje palice, povlekel s plitvine nazaj v globoko vodo, kjer je bil varen pred čermi, dokler ni prišel naslednji velik val. Napol slep od soli in daveč se z vodo si je na vse kriplje prizadeval, da bi obdržal glavo nad gladino in da bi bil kos ogromni sili morja, ki ga je vleklo s seboj. Malo vstran od obalnih čeri je bila obala peščena; dvakrat jo je videl s kotičkom očesa, ko je med dvema velikima valoma poskušal naslednjemu uiti s plavanjem. Z vsemi svojimi močmi in s pomočjo moči, ki jo je nosila v sebi palica, se je mučil doseči to peščino. Približal se ji ni niti za ped. Valovi, ki so žalivali obalo in se spet zlivali z nje, so ga premetavali naprej in nazaj kot kakšno cunjo, mrzla morska voda pa je naglo srkala toploto njegovega telesa, ki je postajalo vse šibkejše, dokler nazadnje ni več mogel premakniti rok. Videl ni več ne peska ne čeri in ni več vedel, kam je obrnjen. Vedel je samo še za bučanje in hrumenje vode okoli sebe, pod seboj, nad seboj, vode, ki ga hoče oslepiti, mu vzeti sapo, ga utopiti.

Zgrabil ga je val, ki je kar rasel in rasel pod pokrovom trgajoče se megle, ga kotalil in kotalil na svojih plečih, nato pa ga vrgel na pesek, kot da bi bil košček plavnega lesa.

Obležal je. Z obema rokama se je še vedno oklepal palice iz tisovine. Manjši valovi so pljuskali nanj in ga poskušali odvleči s sabo, ko so se umikali s peščine. Megla se je trgala nad njim in se spet zgrinjala čezenj. Pozneje je po njem začel tolči dež, pomešan s snegom.

Minilo je veliko časa, preden se je zganil. Dvignil se je na roke in na kolena in se začel počasi vleči navzgor po peščini, proč od vode. Bila je noč in črna tema, vendar je palici zašepetal ukaz in priklical nanjo majhno lučno oblo. Ta mu je kažala pot, ko se je mukoma prebijal naprej, ped za pedjo navzgor, proti sipinam nad obalo. Bil je tako izmučen, razbolen in premražen, da se mu je plazenje po mokrem pesku v temi, ki sta jo polnila žvižganje vetra in bučanje morja, zdelo najtežja stvar, kar jih je moral kdaj početi. Enkrat ali dvakrat se mu je zazdelo, da je hrumenje morja popolnoma utihnilo in je veter čisto zamrl, pesek pa se mu pod rokami spreminja v prah, medtem ko mu čudne zvezde nepremično strmijo v hrbet. Vendar ni dvignil glave, ampak se je plazil naprej. Čez čas je spet zaslišal lastno hlastanje za zrakom in začutil bridko mrzli veter, ki mu je bičal obraz z dežjem.

Premikanje je nazadnje vendarle vrnilo vanj nekaj toplote, in ko se je priplazil do sipin, kjer so bili sunki vetra z dežjem manj siloviti, se mu je uspelo postaviti na noge. Z ukazom palici je iz nje priklical močnejšo luč, kajti bilo je temno kot v rogu, nakar se je, opirajoč se na palico, spotikajoč se in s številnimi postanki, prebil kakšne pol milje v notranjost. Ko se je povzpel vrh neke sipine, je znova močneje zaslišal glas morja, ne za seboj, temveč pred sabo: sipine so se začenjale znova spuščati, k neki drugi obali. Pod nogami ni imel otoka, zgolj greben suhe zemlje, prgišče peska sredi oceana.

Bil je preveč utrujen, da bi se prepustil obupu; le zastokal je in zmeden za dolgo obstal tam, oprt na palico. Potem se je trmasto zbral in se zasukal v levo, da bi tako vsaj imel veter v hrbet, ter se z drsajočimi koraki začel spuščati z visoke sipine. Med grmiči osočnika, upognjenimi k tlom od vetrov in prekritimi z ledenim ivjem, je iskal kakšno jamo, vdolbino, ki bi mu nudila nekaj zavetja. Ko je v nekem trenutku dvignil palico, da bi videl, kaj je pred njim, je na skrajnem robu kroga, ki ga je osvetljevala lučna obla, ugledal nekakšen moten sij: leseno steno, mokro od dežja.

Stal je pred nekakšno kolibo ali lopo, majhno in zanikrno, kakor da bi jo postavil otrok. Ged je s palico potrkal na nizka vrata. Ostala so zaprta. Ged jih je odsunil in nato, sklonjen malone do pasu, vstopil v kolibo. V njej se ni mogel vzravnati. Na ognjiščni jami v tleh je bila žareča žerjavica in v njenem soju je Ged zagledal možaka z dolgimi belimi lasmi, ki se je ves trd od groze stiskal k nasprotni steni, in še enega človeka, ne bi mogel reči, ali je bil moški ali ženska, ki je kukal izpod kupa cunj ali kož, ki so ležale na tleh.

»Nič hudega vama ne bom storil,« je šepetaje rekel Ged.

Onadva nista rekla ničesar. Pogledoval je zdaj enega, zdaj drugega. Pogled v njunih očeh je bil prazen od groze. Ko je položil palico na tla, je oni pod kupom cap cvileče zajokal in se skril. Ged je odložil plašč, ki je bil od vode in ledu strašno težak, se slekel do golega in se z rokami okrog kolen čepe zgrbil nad žerjavico.

»Dajte mi kaj, da se bom ogrnil,« je dejal. Bil je hripav, besede pa je komaj spravil iz sebe, ker so mu šklepetali zobje in mu je telo drgetalo v dolgih, silovitih sunkih. Naj sta ga starca slišala ali ne, noben izmed njiju mu ni odgovoril. Segel je z roko na kup, ki je bil za ležišče, in potegnil z njega kozjo kožo — nekaj, kar je bilo pred leti najbrž kozja koža, zdaj pa je bilo le še nekakšna črno zamaščena capa. Oni pod kupom, ki je bil ležišče, je zastokal od strahu, a Ged se ni menil zanj. Otrl se je do suhega in potem šepetaje dejal:

»Ali imata kaj drv? Naloži malo na ogenj, stari. K vama me je prignala stiska, nič hudega vama nočem.«

Starec se ni zganil, samo gledal ga je, ves otrpel od strahu.

»Ali me razumeš? Kaj ne govoriš nič po hardiško?« Ged je premolknil, nato pa vprašal: »Kargad?«

Pri tej besedi je starec takoj prikimal, enkrat samkrat, kot kakšna žalostna stara marioneta. Ker pa je bila to edina kargovska beseda, ki jo je Ged znal, je bilo s tem tudi konec njunega pogovora. Ob eni izmed sten je našel zložena drva in je kar sam naložil na ogenj. Potem je s kretnjami prosil za vodo, kajti od vse morske vode, ki jo je požrl, ga je slabilo v želodcu in v grlu peklo od žeje. Starec mu je uslužno pokažal veliko školjko, v kateri je bila voda, in potisnil k ognju drugo školjko z ribjim mesom, narezanim na trakove in sušenim v dimu. Ged je s prekrižanimi nogami sčdel čisto zraven ognja in si pogasil žejo ter malo pojedel. Ko so se mu začele vračati moči in so se mu tudi misli začele bistriti, se je začel spraševati, kje je. Prav do Kargadskih dežel tudi s čarovnim vetrom v jadrih ni mogel pripluti. Ta otoček je gotovo nekje na začetku Vzhodnega otočja, ležati mora nekje med Gontom in KaregoAtom. Zdelo se mu je čudno, da kdo prebiva na tako majhnem in tako samotnem kraju, ki ni nič več kot peščen greben v morju. Nemara sta bila brodolomca; a bil je še preveč utrujen, da bi si tedaj kaj več belil glavo z njima.

Vzel je plašč in ga zdaj z eno, zdaj z drugo stranjo obračal k ognju. Srebrnkasto pellawijevo krzno se je hitro posušilo, in brž ko se je volnena zunanja stran plašča ogrela, čeprav še ne tudi posušila, se je zavil vanj in se zleknil poleg ognja.

»Zaspita zdaj, uboga starca,« je dejal tihima gostiteljema, položil glavo na peščena tla in zaspal.

Na otočku brez imena je ostal tri noči, kajti prvo jutro je vstal vročičen, z bolečinami v vseh in vsaki mišici, z razdraženim želodcem. Ves tisti dan in vso naslednjo noč je preležal ob ognju v kolibi kot kak čok lesa, ki ga je morje naplavilo na obalo. Po drugi noči se je prebudil še zmeraj trd in razbolen, vendar ozdravljen. Znova je oblekel svoja s slano skorjo prekrita oblačila in se podal v sivo in vetrovno jutro, da bi se razgledal po kraju, kamor ga je z ukano zvabila Senca.

Otoček je bil res le peščen greben, ki je v širino na najširšem delu meril kakšno miljo in v dolžino le malo več kot to, vsenaokrog pa je bil obdan s plitvinami in čermi. Na njem ni raslo nobeno drevo niti grm, tu ni bilo nobenega rastlinja, razen k tlom stisnjenih grmičev osočnika. Koliba je stala v kotanji sredi sipin in v njej sta starec in starka živela čisto sama, v najbolj skrajni samoti sredi praznih morskih širjav. Koliba je bila postavljena ali, bolje rečeno, skupaj znesena iz naplavljenih desk in vej. Voda je bila iz majhnega, slankastega izvirka poleg kolibe; njuna hrana so bile ribe in školjke, sveže ali posušene, in haloge. Oguljene kože, ki sta jih imela v kolibi, niso bile kozje, kot je Ged sprva mislil, ampak kože pegastih tjulnjev, od katerih je izvirala tudi njuna skromna žaloga koščenih trnkov in igel, prav tako kite za ribiške vrvice in za tetivo netilnega loka. Ta kraj je bil zares prav tiste vrste kraj, na kakršne se zatekajo tjulnji poleti, ko imajo mlade. A le oni pridejo na kraj, kot je ta, in nihče drug. Starca se Geda nista bala zato, ker bi mislila, da je duh, niti zato, ker je bil čarovnik, ampak preprosto zato, ker je bil človek. Pozabila sta že, da so na svetu še drugi ljudje.

Starec je vse do konca ostal enako nepriljuden in prestrašen. Kadar se mu je zdelo, da se mu je Ged preveč približal, toliko, da bi se ga kmalu lahko dotaknil, je odkrevsal drugam, izpod namrščenega čela in izza gošče umazanih belih las pogledujoč nazaj. Starka je sprva vselej, kadar se je Ged premaknil, zaječala in se skrila pod svoj kup kožnih cap. Ko je v vročičnem polsnu ležal v temačni kolibi, pa je opazil, kako prihaja čepet poleg njega in ga opazovat z nekako čudno mrkim, hrepenečim pogledom. Čez čas se je tudi zgodilo, da mu je prinesla piti. Ko ji je školjko z vodo vzel iz rok, se je prestrašila in jo vso polila, nakar je začela jokati in si otirati solze z dolgimi, belkasto sivimi lasmi.

Starka ga je prišla opazovat, ko se je lotil dela na obali: sestavljanja novega čolna iz ostankov starega in iz naplavljenega lesa, za kar sta mu bila edino orodje starčeva groba kamnita sekira in povezovalni urok. Kar je počel, ni bilo niti popravilo stare niti izdelava nove barke, saj ne za eno ne za drugo ni imel zadosti pravega lesa, zato je moral za vse potrebno poskrbeti s čisto čarovnijo. Vendar starka ni toliko opazovala njegovega čudežnega početja, kolikor je opazovala njega samega, spet s tistim hrepenečim pogledom v očeh. Čez čas je nekam odšla in se kmalu vrnila z darilom, prgiščem školjk, ki jih je nabrala na čereh. Ged jih je pojedel, takšne, kakršne mu je prinesla, surove naravnost iz morja, in se ji zahvalil. Kakor je kažalo, jo je to opogumilo, da je odšla v kolibo in mu spet nekaj prinesla, tokrat nekakšno culo, zavito v kožno capo. Plašno je, ne da bi pri tem za hip umaknila oči z njegovega obraza, razvežala omot in njegovo vsebino v dlaneh ponudila Gedu na ogled.

V rokah je imela oblekico za čisto majhnega otroka, iz svilenega brokata narejeno oblekico, posuto z drobcenimi biseri, lisasto od soli, rumeno od solz. Na malem životcu je bilo z biseri izvezeno nekaj, kar je Ged takoj prepoznal. Bila je dvojna puščica božanskih Belih bratov Kargadskega imperija, nad njo pa kraljevska krona.

Starka, vsa zgubana, umazana, oblečena v slabo sešito vrečo iz tjulnjih kož, je pokažala na svileno oblekico in potem nase ter se nasmehnila; njen nasmeh ni govoril ničesar, bil je le ljubek nasmeh, kakršen je nasmeh čisto majhnega otroka. Iz skrivnega žepa nekje pod vrečastim krilom je potegnila nekaj majhnega in tudi to v dlani pokažala Gedu. Bil je košček temne kovine, nemara delček zlomljenega nakita, nekaj polovici prstana podobnega. Ged si je stvar ogledal, vendar mu je pomignila, naj jo vzame, in ni bila zadovoljna, dokler je ni res vzel v roko. Tedaj se mu je nasmehnila in mu pokimala: stvar mu je podarila. Oblekico pa je skrbno zavila nazaj v njen zamaščeni cunjasti omot in oddrsala v kolibo, da bi brž spet skrila svoj lepi zaklad.

Ged je z malone prav tolikšno skrbnostjo spravil odlomek prstana v žep svoje jope, kajti srce mu je bilo polno sočutja. Ugibal je, da bi tadva starca lahko bila otroka iz kakšne kraljeve hiše v Kargadskem imperiju. Nemara ju je kakšen tiran ali kdo, ki se je nasilno polastil oblasti, a se je bal preliti kraljevsko kri, dal odpeljati na ta samotni, na nobenem zemljevidu vrisani otoček daleč od KaregoAta, da na njem živita ali pač umreta. Eden izmed njiju je bil fantič, nemara osmih ali desetih let, drugi močna, komaj leto, dve stara princesa v oblekici iz svile in biserov. Oba sta preživela in živela čisto sama naprej, štirideset, petdeset let sta živela na skalni čeri sredi oceana kot princ in princesa Osamelosti.

Ali pravilno ugiba, pa ni izvedel, vse dokler ga ni iskanje prstana ErrethAkbeja veliko let pozneje pripeljalo v Kargadske dežele in do Grobnice na Atuanu.

Njegova tretja noč na otoku se je bledo zazorila v spokojno jutro. Bil je dan sončevega obrata, najkrajši dan v letu. Njegov čolnič iz lesa in čarovnije, iz tvarnih koscev in netvarnih urokov narejena barčica je bila pripravljena. Starcema je poskusil povedati, da ju je voljan odpeljati na katero koli bližnje kopno, bodisi na Gont ali na Spevy ali na Torikleške otoke; če bi ga prosila, bi ju izkrcal celo na kakšni samotni obali KaregoAta, četudi kargovske vode niso bile varne za nikogar, ki je prihajal z Arhipelaga. Starka po vsem videzu ni razumela, kaj je hotel povedati s kretnjami in s tiho izgovorjenimi besedami; starec je razumel ponudbo in jo zavrnil. Vse, česar se je spomnil o drugih krajih in drugih ljudeh, so bile otroške sanje o prelivanju krvi in o velikanih: Ged mu je to lahko prebral z obraza, ko je na njegovo vprašanje odkimal in odkimaval in odkimaval.

Ged si je to jutro pri izvirku napolnil meh iz tjulnje kože z vodo. Rad bi starcema rekel hvala za ogenj in za hrano, želel si je tudi, da bi lahko starki kaj podaril za spomin, a ni mogel ne enega ne drugega. Zato je storil edino, kar je lahko: začaral je muhasti slankasti izvirek. Ko je izrekel čar, je iz peska privrela voda, tako sveža in tako bistra, kot je voda iz katerega koli izvira na višavjih Gonta; vse odtlej izvirek tudi ni nikoli več presahnil. Zaradi tega izvirka je greben, ki so ga same sipine in čeri, zdaj vrisan v zemljevide in ima ime; mornarji mu pravijo Otok dobre vode. A kolibe ni več na njem, viharji mnogih zim niso pustili nobene sledi dveh ljudi, ki sta tu preživela vse svoje življenje in umrla čisto sama.

Starca sta ostala skrita v kolibi, kakor da ju je strah gledati, ko je Ged na peščenem južnem delu otoka porinil svojo barko v morje.

Na vodi je pustil zemeljskemu vetru, ki je stanovitno pihal s severa, da je napolnil njegovo jadro iz čarne jadrovine, in jadrno zajadral čez morsko gladino.

Ged se je dobro zavedal, da je njegov pregon čez morske širjave kaj čudna zadeva: bil je lovec, ki ni vedel niti tega, kaj je tista stvar, ki jo lovi, in tudi ne tega, kje v vsem širnem Zemljemorju bi njegov plen lahko bil. Na tem lovu, si je dejal, se more in mora zanesti le na ugibanje, na slutnjo, na golo srečo, prav kakor je stvor, ki je bil zdaj njegov plen, na enak način prej našel njega. Vsak izmed njiju je bil slep za bit drugega, Ged je bil enako zbegan vpričo zmuzljive nesnovnosti senc, kakor je bila Senca zbegana vpričo dokončnosti dnevne luči in snovnih stvari. Samo o enem je bil Ged lahko zdaj povsem prepričan: da je tokrat resnično on lovec in ne preganjani plen. Kajti Senca bi potem, ko ga je z ukano zvabila na čeri, lahko počela z njim, kar koli bi hotela, vse dokler je napol mrtev ležal na obali in tudi še pozneje, ko je v temi in viharju blodil po sipinah; toda to ni bila tista priložnost, na katero je čakala. Ukanila ga je in takoj nato pobegnila, ker se ni upala srečati z njim. To potrjuje, je razmišljal Ged, da je imel Ogion prav: Senca se ne more pojiti z njegovo močjo, vse dokler on napada njo. Ostati mora torej v napadu, jo še naprej preganjati, pa čeprav se je njena sled čez te morske širjave že ohladila in se ne more po ničemer ravnati, razen po srečnem naključju, da zemeljski veter piha proti jugu, in po megleni domnevi ali nejasni slutnji, ki se je ne more otresti, da prava pot, ki ji mora slediti, vodi na jug ali na vzhod.

Preden se je znočilo, je daleč na levi pustil za seboj dolgo, le megleno vidno obalno črto neke velike kopnine, po vsej verjetnosti KaregoAta. Bil je na morski poti, ki so jo uporabljali tamkajšnji belopolti barbari. Budno je oprežal na vse strani za kakršnim koli znakom, ki bi izdajal kako kargovsko dolgo ladjo ali galejo; ko je tako jadral v rdeči večer, mu je oživel spomin na jutro, ki ga je kot deček doživel v Jelševju, na operjene vojščake, na ogenj, na meglo. Ob mislih na tisti dan mu je vztrepetalo srce ob nenadnem spoznanju, da ga je Senca preslepila z njegovo lastno ukano, ko je na morje priklicala meglo, kakor da bi jo potegnila iz njegove lastne preteklosti, in ga z vseh strani zagrnila z njo, ga tako napravila slepega za nevarnost in zvabila v smrtno past.

Vztrajal je v jugovzhodni smeri, in ko se je z vzhodnega roba sveta dvignila noč, se je kopno že potopilo izven dosega pogleda. Doline valov je že napolnila tema, medtem ko so se njihovi grebeni še lesketali v čistih odsevih rdeče zarje na zahodu. Ged je glasno prepeval Zimski hvalospev in tiste dele Junaštev mladega kralja, ki se jih je spomnil; to so namreč spevi, ki se pojejo na praznik sončevega obrata. Njegov glas je bil čist in močan, vendar je povsem utonil v vsemogočni tišini morja. Kmalu se je stemnilo in zasvetile so zimske zvezde.

Vso to noč, najdaljšo noč v letu, je ostal buden. Opazoval je, kako zvezde, medtem ko ga veter neutrudno nosi čez nevidno morje, na njegovi levi vstajajo iz morja, potujejo čez nebo nad njegovo glavo in se spuščajo v črno vodovje na njegovi desni. Le sem in tja je za hip utonil v spanje, a se vedno takoj spet zdramil v popolno budnost. Barka, s katero je jadral, v resnici ni bila nobena barka, ampak nekaj, česar več kot polovica je bilo urokov in čarov, preostanek pa ni bil nič drugega kot deske in kosi plavnega lesa, ki bi se kaj kmalu ločili drug od drugega in zaplavali vsak po svoje, valovi pa bi jih raznesli na vse strani kot prgišče ladijskih razbitin — če bi Ged dovolil, da popustijo oblikovalni uroki in povezovalni urok, s katerimi jih je zaklel v celoto. Če bi zaspal, se tudi jadro, stkano iz magije in zraka, ne bi dolgo napenjalo v vetru, ampak bi se še samo spremenilo v piš vetra. Uroki, ki jih je Ged izbral, so bili pravi in močni, toda vselej, kadar je količina snovi, na katero urok deluje, zelo majhna, je treba čarovno moč nenehno, iz trenutka v trenutek obnavljati: zato Ged tisto noč ni spal. Pot bi opravil hitreje in laže, ko bi se bil spremenil v sokola ali delfina, toda Ogion mu je svetoval, naj ne spreminja podobe, vrednost njegovega nasveta pa je poznal in cenil. Jadral je torej proti jugu in hitel pod nebom, čez katerega so zvezde potovale na zahod, in dolga noč je le počasi minevala, a je nazadnje minila, ko se je zazoril prvi dan novega leta in vse morje oblil s svetlobo.

Kmalu po sončnem vzhodu je zagledal kopno, ki pa se mu je le počasi približeval. Zemeljski veter je ob prvem svitu ponehal. V jadro je priklical lahen čarovni veter, da bi ga pripeljal do kopnine. Takoj ko jo je zagledal, se je vanj spet naselil strah, od katerega ga je slabilo, vse prežemajoča groza, od katere je začutil neustavljivo nujo, da bi se obrnil in zbežal. Vedel je: ta strah je znak, da je na pravi poti. Zato mu je sledil, kakor lovec sledi zgovorne znake, široke stopinje oblih šap z ostrimi kremplji, ki mu govorijo, da je pred njim medved in da se ta lahko vsak hip pojavi iz gošče in ga napade. Kajti zdaj je prišel blizu svojemu sovragu. To je z gotovostjo vedel.

Kopno, ki je pred njim vstalo iz morja in se vse bolj strmo dvigalo nadenj, kolikor bliže mu je prihajal, je bilo sila nenavadno. Tisto, kar je bilo od daleč videti kot ena sama neprekinjena stena, se je počasi razcepilo v več dolgih strmih grebenov, nemara celo več ločenih otokov, med katerimi se je pretakalo morje skozi ozke kanale ali rokave. Ged se je v stolpu mojstra Imenodajalca na Rokeju poglabljal v številne zemljevide in pomorske karte, vendar je večina teh prikazovala Arhipelag in notranja morja. Zato ni vedel, kateri otok bi lahko bil pred njim, kajti bil je že v vodah Vzhodnega otočja. S tem si niti ni kaj dosti belil glave. Njegov strah je bil pred njim, se je tajil in skrival pred njim ali je čakal nanj nekje na pobočjih ali v gozdovih otoka, proti kateremu je krmaril.

Temne stene, s kronami gozdov na temenih so zdaj nejasno izrisane rasle v strmoglave višave nad njegovo barko. Ko je s čarovnim vetrom zapeljal v ožino med dvema velikima rtoma, v ustje morskega rokava ali nemara zelo ozke, le za dve dolžini galeje široke drage, ki se je pred njim zajedala globoko v otok, je pršec z valov, ki so se razbijali na strmih skalnih stenah rtov, z obeh strani štrcal po njegovem jadru. Ujeto morje se je nemirno zaganjalo v strma bregova. Nikjer ni bilo nobene peščene brežine, kajti stene so se na obeh straneh povsod spuščale naravnost v vodo, čisto temno od njihovih hladnih odsevov. Niti najmanjša sapica ni zganila zraka, nič ni motilo popolne tišine.

Senca ga je z ukano zvabila na pusto osskilsko goljavo, ukanila ga je tudi, da je v megli nasedel na čeri. Ali je zdaj na vrsti tretja ukana? Je on prignal to stvar sem, ali pa ga je ona privlekla sem, v še eno past? Tega ni vedel. Vedel je samo za mučni strah in za občutek gotovosti, da mora vztrajati in storiti, kar se je odločil storiti: ujeti zlo, priti do izvira svoje groze. Nadvse previdno je krmaril skozi rokav, nenehno oprezujoč naprej in nazaj po vodi in kvišku po strmih pobočjih na eni in drugi strani. Sončna luč novega dne je ostala za njim na odprtem morju. Vsepovsod je bila tema. Kadar se je ozrl nazaj, se mu je odprtina med obema rtoma zdela kot oddaljena svetla vrata. Stene so segale vse višje in višje nad njegovo glavo, kolikor bolj se je približeval koreninam gore, iz katerih so zrasle, vodna pot pa je bila vse ožja in ožja. Vrtal je s pogledom v temno tesen pred seboj in levo, desno po mogočnih, z žreli votlin prevrtanih in s padlimi balvani posejanih prepadno strmih pobočjih, ki so se jih redka krivenčasta drevesa oklepala z napol razgaljenimi koreninami. Nikjer se ni nič zganilo. Približeval se je koncu drage, ki jo je zapirala razbrazdana gola visoka skalna gmota, v katero je z zadnjimi valovi šibko pljuskalo morje, tukaj zoženo v mere kakšnega potoka. Med padlimi balvani in trhlimi debli in koreninami krivenčastih dreves je bilo komaj še mogoče krmariti. Past, mračna past pod koreninami neme gore, in on v tej pasti. Ne pred njim ne nad njim se nič ne zgane. Vsepovsod grobna tišina. Poti naprej nobene.

Nadvse previdno je začel obračati barko, z močnim čarom in zasilnim veslom jo je sukal in budno pazil, da ne bi zadela ob podvodne čeri ali se zapletla v veje in korenine, ki so segale nad vodo. Ko je barka spet gledala proti izhodu in se je pripravil, da prikliče veter, ki jo bo ponesel iz drage, kakor jo je prej pripeljal vanjo, so mu na vsem lepem besede čarnega uroka zamrznile na ustnah, srce pa mu je uklenil leden hlad. Senca je stala za njegovim hrbtom, v barki.

Ko bi izgubil en sam trenutek, bi bil za vedno izgubljen; a bil je pripravljen, zasukal se je in naskočil, da bi zgrabil tisto nekaj, kar se je na dosegu njegove roke zmuzljivo zvijalo in podrhtevalo. Zdaj mu ni mogla pomagati nobena čarovnija, samo njegovo lastno telo, njegovo življenje se je lahko postavilo po robu neživljenju. Spregovoril ni niti besedice, samo napadel je. Barka se je od njegovega nenadnega zasuka in naskoka pogreznila in nagnila. Po rokah se mu je v prsi razlila bolečina, ki mu je zaprla sapo, po vsem telesu se mu je razlil leden hlad, oči so izgubile vid. Vendar med njegovimi dlanmi, ki so zgrabile Senco, ni bilo nič drugega kot tema, zrak.

Opotekel se je naprej, se ujel za jambor, da ne bi padel, in tedaj se mu je v oči, kot da bi temo razparal blisk, vrnila luč. Zagledal je Senco, kako se je podrhtevajoč ločila od njega in se zgruznila vase, nato pa se neznansko raztegnila, tako da je prekrila njega, jadro — vendar le za kratek hip. Takoj potem se je brezoblična, kakor da bi bila črn dim, ki ga raznaša veter, umaknila in zbežala čez vodo proti svetlobi vhoda med ostenji.

Ged se je zrušil na kolena. S čarovnijo skrpana barka se je spet nagnila, se zagugala in se umirila na vznemirjeni gladini, čez katero jo je začelo odnašati. Z rokami oprt na dno, se je samo boril za vsak dih, otrpel, brez misli, vse dokler ga ni mrzla voda, ki mu je začela mezeti med prsti, opozorila, da se mora posvetiti barki, ker čari in uroki, ki jo držijo skupaj, začenjajo slabeti. Ob palici, ki je služila kot jambor, se je potegnil kvišku in nanovo staknil konce povezovalnega uroka, kakor je najbolje mogel. Bil je premražen in utrujen; roke so ga od prstov do ramen skeleče bolele, bil je čisto brez moči. Zaželel si je, da bi bil tam globoko doli, kjer se v temi stikata morje in gora, da bi spal, spal v nemirno valujoči vodi.

Ni si bil na jasnem, ali ga je v to utrujenost uročila Senca, tedaj ko se je pognala v beg, ali je prišla vanj od njenega boleče mrzlega dotika ali pa se ga je polotila preprosto zato, ker je sestradan in neprespan in ker je porabil toliko moči. Ne meneč se za vzrok, se je na vso moč uprl utrujenosti, prisilil se je, da je priklical v jadro lahen čarovni veter in z njim zaplul nazaj po temni vodni poti, po kateri je zbežala Senca.

Strah se je razblinil v nič. Vse veselje se je razblinilo. To ni bil več lov. Zdaj ni bil več niti lovec niti plen. To je bilo že njuno tretje srečanje, njun tretji stik, tokrat po njegovi volji: sam je poiskal Senco, zato da bi jo dobil v svojo živo pest. Ni mu uspelo, da bi jo zgrabil, toda skoval je vez med njima, sklenil dva konca močnega členka, ki ju nič več ni moglo razkleniti. Nobene potrebe ni bilo več, da bi lovil to stvar, da bi se gnal po njenih sledeh, zanjo pa beg ni imel več nobenega smisla. Drug drugemu nista mogla več uiti. Ko bo napočil čas za to, da se srečata na kraju zadnjega srečanja, bosta oba tam.

Vse dokler ta čas ne bo napočil in vsepovsod drugje kot na tistem kraju, pa za Geda ne bo nikoli počitka, nikoli miru, ne na zemlji ne na morju. Zdaj je vedel, in ta zavest je bila hudo breme, da nikoli ni bila njegova naloga, odpraviti, kar je napravil, ampak dokončati, kar je začel.

Izplul je izmed ozkih ostenij na morje, ki se je kopalo v svetlobi jasnega jutra in na katerem je pihal ugoden severni veter.

Popil je tisto malo vode, kar je je še ostalo v tjulnjem mehu, in zakrmaril proti najbolj zahodno ležečemu rtu, nato pa okoli njega zaplul v široki preliv med tem otokom in njegovim zahodnim sosedom. Tedaj si je tudi priklical v spomin pomorske karte Vzhodnega otočja in prepoznal vode, po katerih je plul. Otoka sta se imenovala Dlani, bila sta samoten otoški par, ki sta svoje gorske hrbte izprožila na sever kot prste, ki iztegnjeni kažejo proti Kargadskim deželam. Plul je naprej med obema, in ko so proti večeru nevihtni oblaki s severa potemnili nebo, je pristal na južni obali zahodnega otoka. Nad peščeno obalo je tam, kjer se je v morje živahno izlivala rečica, zagledal majhno vas; nič kaj dosti ga ni zanimalo, kakšen sprejem bo doživel, da le pride do pitne vode, toplote ognja in spanja.

Vaščani so bili robati in sramežljivi ljudje, ki jim je čarovnikova palica vlivala strah in globoko spoštovanje in ki so vsak tuj obraz sprejeli nezaupljivo, a so bili obenem gostoljubni do vsakogar, ki je prišel v njihovo vas z morja pred nevihto in čisto sam. Obilno so mu postregli tako z mesom kakor s pijačo, naužil se je razkošja toplote ognja in človeških glasov, ki so govorili v njegovi lastni, hardiški govorici. Najboljše od vsega je prišlo na koncu: topla voda, v kateri je spral s sebe hlad in sol morja, in postelja, v katero je legel in zaspal.

Iffish

V vasi na zahodni Dlani je Ged ostal tri dni. Porabil jih je za počitek in zato, da si je preskrbel novo barko, tokrat ne zgrajeno z uroki in naplavljenim lesom, ampak pravo barko iz trdnega lesa, čvrsto zaklinjeno in zasmoljeno, z lastnim jamborom in jadrom opremljeno, da bo z njo brez težav upravljal in na njej tudi spal, kadar bo potreben spanja. Tako kot večina bark s severnih otokov Arhipelaga in z Zunanjih otočij je bila tudi ta barka narejena na strešno izdelavo, prekrivajoče se deske so bile druga na drugo dobro zakovičene, da je bil trup zadosti močan za plovbo na odprtem morju; prav vsak njen del je bil čvrst in skrbno izdelan. Ged je ojačil njen les z globinsko delujočimi čari, kajti domneval je, da bo na tej barki jadral zelo daleč. Zgrajena je bila za posadko dveh, treh mož in starec, ki je bil njen lastnik, je Gedu zagotovil, da je z bratoma tudi po razburkanem morju z njo plul brez težav in da se je tudi v viharnem vremenu vselej dobro obnesla.

Za razliko od prebrisanega gontskega ribiča bi bil ta starec voljan Gedu barko kar dati, tako zelo je občudoval njegovo čarovniško moč in se je obenem bal. A Ged mu je zanjo plačal na način, primeren za čarovnika, s tem, da je njegove oči pozdravil mrene, ki je grozila, da bo od nje zdaj zdaj oslepel. Starec, presrečen zaradi ozdravitve, mu je dejal:

»Barko smo imenovali Peščenec, vi pa ji morate dati ime Daljevid in ji na obeh straneh premca naslikati oči; skoznje bo moja hvaležnost vselej budno gledala iz slepega lesa na morje in vas varovala čeri in podvodnih grebenov. Nikoli vam ne pozabim tega, da ste mi vrnili vse to bogastvo luči, ki razsvetljuje svet in ki sem jo že skoraj pozabil.«

V dneh, ki jih je preživel v vasi v vznožju gozdnatih strmali na Dlani, je Ged postoril še marsikaj, kajti čarovna moč se je vrnila vanj. Ljudje so bili takšni, kakršne je poznal kot deček v Severnem Dolu na Gontu, le da so bili še siromašnejši. Bili so mu domači, kakor mu nikoli ne bi mogli biti bogatini v svojih dvorcih; kaj potrebujejo in kaj bridko pogrešajo, pa je vedel, ne da bi jih vprašal. Z uroki ozdravitve in obvarovanja je zato obdaril bolehne in pohabljene otroke. Mršave ovčje in kozje čredice je vaščanom zaklel s čarom plodnosti. Na vse preslice in statve, na vesla čolnov in na vse kamnito in bronasto orodje, kar so mu ga prinesli, je vtisnil runo simn, zato da bi vselej dobro delovali. Na slemenske tramove vseh streh pa je zapisal runo pirr, ki varuje hišo in vse ljudi v njej pred ognjem, vetrom in norostjo.

Ko je bila njegova barka Daljevid že nared, tudi dobro žaložena z vodo in posušenimi ribami, je ostal v vasi še en dan, zato da je njihovega mladega pevca naučil Morredova junaška dejanja in Havnorsko balado. Zelo redko se je zgodilo, da je na Dlaneh pristala kakšna ladja z Arhipelaga, zato so bile pesmi, ki so nastale pred sto leti, za vaščane nekaj novega, bili pa so željni poslušati herojske epe. Ged bi bil prav rad, če ne bi imel naloge, ki mu je bila naložena, ostal med vaščani ves teden ali celo mesec dni, zato da bi jih naučil pesmi, ki jih je znal, in bi tako velike pesnitve spoznali na še enem otoku. A te svobode si ni mogel vzeti, zato je naslednje jutro dvignil jadro in zaplul naravnost proti jugu čez širna vodna prostranstva Vzhodnega otočja. Jug je bil smer, v katero je izginila Senca. To je vedel, ne da bi izrekel kak iskalni čar, vedel s tako gotovostjo, kakor da bi bila povezana s klobkom vrvice, pa naj ju je ločilo še toliko milj morja in kopnega. Zato se je podal prepričano, brez naglice in brez upanja na pot, po kateri je moral iti, in zimski veter ga je ponesel proti jugu.

Plul je en dan in eno noč po samotnem morju, in ko je napočil drugi dan, je dosegel otoček, za katerega so mu povedali, da se imenuje Vemish. V malem pristanu so ga ljudje sumničavo gledali in kmalu je prihitel njihov coprnik. Ta ga je strogo premeril s pogledom, potem pa ga nagovoril z glasom, ki je bil hkrati naduto slovesen in klečeplazno dobrikav:

»Vaša milost, gospod Čarovnik! Oprostite mi mojo predrznost in počastite nas s tem, da sprejmete od nas, kar koli potrebujete za svoje potovanje, hrano, pijačo, jadrovino, vrvi; moja hči prav ta hip prinaša na vašo barko venec sveže pečenih kokošk. Vendar pa bi bilo po moji sodbi modro, ko bi nadaljevali svojo pot in se od nas poslovili, kakor hitro vam bo to ustrežalo. Ljudje so nekako v majčkeni zagati. Kajti ni še dolgo tega, pravzaprav je bilo to en sam dan pred včerajšnjim dnem, ko je bilo tod videti nekoga, ki je peš premeril otok s severa na jug, pri tem pa ni nihče videl barke, ki bi priplula z njim na krovu, in prav tako ne barke, ki bi izplula z njim na krovu. Za nameček tudi nihče ni videl, da bi za njim na tla padla senca. Oni, ki so to osebo videli, mi pravijo, da je bila vaši milosti po marsičem podobna.«

Ko je to slišal, je Ged sklonil glavo, se zasukal na petah in se vrnil k pomolu ter izplul iz vemiškega pristana, ne da bi se enkrat samkrat ozrl. Nobene koristi ne bi imel od tega, če bi prestrašil otočane ali njihovega coprnika obrnil proti sebi. Ljubše mu je bilo, prespati še eno noč na barki in razmisliti o novici, ki mu jo je povedal coprnik in za katero še ni vedel, kako naj si jo razlaga.

Dan je ugasnil in minila je noč, ki ji je vse dolge ure polnilo šepetanje dežja na morski gladini, in prišlo je prav takšno sivo jutro. Blagi severnik je še vedno nosil Daljevid na jug. Malo čez poldne je dež in meglo odneslo z morja in sonce se je kdaj pa kdaj prikažalo skozi oblake. Pozno popoldne je Ged zagledal nizko modrikasto hribovje nekega velikega otoka, ki se je, ožarjeno v tej muhasti luči zimskega sonca, postavilo točno povprek čez smer njegove plovbe. Nad mesteci, posejanimi po hribovju, je visel modrikast dim iz dimnikov na skrilastih strehah. Prizor, ki sredi neskončne enoličnosti morja razveseli srce.

Ged je sledil ribiškemu ladjevju in za njim zaplul v njegov pristan. Skozi zlato obarvani zimski večer se je napotil navkreber po mestnih ulicah in prišel do krčme z napisom Pri harrekkiju. Tu so mu luč in gorkota ognja, pivo in pečena ovčja rebrca ogreli telo in dušo. Pri gostinskih mizah je bilo še nekaj popotnikov, trgovcev z Vzhodnega otočja, a večina gostov so bili domačini, ki so prihajali sem na dobro pivo, po novice in zaradi družabnih pogovorov. To še zdaleč niso bili neotesani in plahi ljudje, kakršni so bili ribiči na Dlaneh, ampak pravi meščani, oprezni in preudarni. V Gedu so seveda brž prepoznali čarovnika, vendar tega ni nihče omenil. Le krčmar, nadvse zgovoren človek, ki se je nenehno zapletal v pogovore, je kar tako, mimogrede, omenil, da ima to mesto, Ismay, veliko srečo, ker si z drugimi mesti na otoku deli neprecenljivo dragocenega človeka, visoko usposobljenega čarovnika, ki se je izšolal na Rokeju in je svojo palico prejel iz rok samega Arhimaga. Sicer je trenutno zunaj mesta, a živi na domu svojih staršev v Ismayu in ta zato ne potrebuje nobenega mojstra Visoke umetnosti več.

»In, saj veste, gospod, kaj pravijo: dve palici v mestu ne moreta pomeniti drugega kot sitnosti,« je prešerno navrgel krčmar in se pomenljivo nasmehnil.

Gedu je tako dal vedeti, da tukaj ni zaželen, če je popoten čarovnik ali če si kani služiti kruh s čarovništvom. Potem ko so mu na Vemishu prav neotesano naravnost povedali, da ni zaželen, je zdaj isto, čeprav na malo bolj vljuden način, izvedel v Ismayu, zato se je že spraševal, kako neki so mu potem razlagali, da na Vzhodnih otočjih živijo ljubeznivi ljudje. Ta otok je bil Iffish, kjer je bil rojen njegov prijatelj Vošč. Prav nič pa ni kažalo, da je tako gostoljuben, kakor je pravil Vošč.

Pa vendar, ko jih je tako gledal, je moral priznati, da imajo kar dobrodušne obraze. Iz njih je samo govorila slutnja tistega, kar je sam zagotovo vedel: da je nekdo, ki ne spada mednje, ki je odrezan od njih, ki si je priklical na glavo temno usodo in ki hodi po sledi nečesa temnega. Bil je kot mrzel veter, ki zapiha skozi sobo, prijetno ogreto od ognja, kot črn ptič, ki ga je iz tujih dežel prineslo mimo na krilih viharja. Prej ko bo nadaljeval pot in odnesel s seboj svojo zlo usodo, bolje bo za te ljudi.

»Tu sem zato, ker sem si zadal, da nekaj najdem,« je dejal krčmarju. »Ostati kanim le kako noč ali dve.« Njegov glas je bil brezizrazen. Krčmarju, ki je s pogledom ošinil veliko palico iz tisovine v kotu, je tokrat uspelo, da Gedu ni ničesar rekel, ampak mu je samo polnil kupo s temnim pivom, dokler se ni pena prelila čez rob.

Ged je vedel, da ne bi smel ostati v Ismayu dalj kot to noč. Tukaj ni in ne more biti dobrodošel, kakor tudi kjer koli drugje ne. Iti mora naprej, tja, kamor mu je namenjeno priti. Toda bil je že naveličan mrzlih morskih prostranstev in tišine, v kateri ni bilo glasu, da bi spregovoril z njim. Rekel si je, da bo ostal v Ismayu samo še naslednji dan, nato pa bo odšel. Zatorej je vstal bolj pozno; ko se je prebudil, je naletaval droben sneg. Potikal se je po ozkih mestnih ulicah in njihovih stranskih odcepih ter opazoval, kaj počno ljudje. Opazoval je otroke, toplo odete v krznene pelerine, ki so se igrali v snegu, postavljali snežake in snežne gradove. Prisluhnil je opravljivemu klepetanju, ki se je zaslišalo skozi odprta vrata hiše na drugi strani ulice. Obstal je pred kovačijo, v kateri so obdelovali bron, in gledal pri delu mojstra in drobnega fantiča, ki je žarel v lica in se znojil, ko je ob talilni jami gonil dolga kraka kovaškega meha. Za okni, rdečkasto zlatimi od svetlobe iz notranjščine, ki je kmalu zasvetila v zgodnjem večernem mraku, je videl žene za statvami, ki so se kdaj pa kdaj za hip odvrnile od dela, da bi se nasmehnile otroku ali spregovorile z njim ali pa morda možu, ki je bil prav tako doma na toplem. Ged je na vse to gledal od zunaj, ločen od vseh, čisto sam, in pri srcu mu je postalo zelo tesno, čeprav si ne bi priznal, da je žalosten. Ko se je znočilo, je še kar taval po ulicah in odlašal z vrnitvijo v krčmo. Zaslišal je glasove moškega in dekleta; zatopljena v živahen pogovor sta prihitela mimo njega po ulici, ki je vodila na mestni trg. Takoj je prepoznal glas moškega in se obrnil.

Sledil je dvojici in jo dohitel. Ko je v gostem večernem mraku, ki ga je redčila le medla svetloba oddaljene leščerbe, stopil vštric z njima, se je dekle umaknilo za korak, moški pa se je najprej zastrmel vanj, nato pa dvignil v zrak palico, ob kateri je hodil, in jo podržal med seboj in Gedom kot nekakšen branik, ki naj ga obvaruje pred nekim zlom, šele grozečim ali že udejanjenim. To pa je bilo več, kakor je Ged še lahko prenesel. Zato se mu je glas zatresel, ko je dejal:

»Mislil sem, da me boš spoznal, Vošč.«

Kljub tem besedam je Vošč za trenutek še zmeraj okleval.

»Seveda te poznam,« je dejal in povesil palico, stisnil Gedu roko in ga objel čez ramena »... seveda sem te spoznal! Dobrodošel, dragi prijatelj, dobrodošel! Žal mi je, da si doživel od mene tak pozdrav, da sem te sprejel, kot da bi bil duh, ki se mi je pritihotapil za hrbet — in to prav jaz, ki sem te čakal, da prideš, ki sem te iskal...«

»Si torej ti čarovnik, s katerim se hvalijo v Ismayu? Spraševal sem se že ...«

»O, da, jaz sem njihov čarovnik. Toda poslušaj, fant, naj ti povem, zakaj te nisem takoj prepoznal. Nemara sem te preveč vneto iskal.

Pred tremi dnevi ... ali si bil morda pred tremi dnevi tukaj, na Iffishu?«

»Včeraj sem prišel.«

»Tri dni je tega, kar sem na ulici v Quorju, vasi tam zgoraj v hribih, videl tebe. To se pravi, videl sem tvojo prikazen ali ponaredek tebe ali preprosto nekoga, ki ti je čisto podoben. Hodil je pred menoj po cesti, namenjen iz vasi, in opazil sem ga prav tedaj, ko je zavil okoli ovinka. Poklical sem ga in nisem dobil odgovora, pohitel sem za njim in za ovinkom ni bilo nikogar; tudi sledi nobenih, le tla so bila zamrznjena. Bilo je prav čudno doživetje, in ko sem te zdaj zagledal, kako si se kar naenkrat pojavil iz teme, sem bil prepričan, da si spet le utvara. Oprosti mi, Ged.« Ime Ged, njegovo pravo ime, je izgovoril zelo tiho, tako da ga dekle, ki je stalo nekaj korakov za njim, ni moglo slišati.

Tudi Ged je govoril šepetaje, zato da je lahko uporabil prijateljevo pravo ime:

»Nič ne de, Estarriol. Toda to tukaj sem resnično jaz in vesel sem, da te vidim ...«

Vošč je v njegovem glasu nemara zaznal kaj več kot le veselje ob srečanju. Geda je še vedno držal okoli ramen in zdaj mu je v pravoreku dejal:

»V stiski in iz teme prihajaš, Ged, vendar se radujem, ker si prišel.« Potem je nadaljeval v hardiščini, z vzhodnootoškim naglasom: »Pridi, pridi z nama! Domov greva, saj je tudi že čas, da se iz mrzle teme umakneš na toplo ... To je moja sestra Armana, najmlajša izmed nas, veliko lepša od mene, kot vidiš, a tudi precej manj bistre glave. Armana, to je Skobec, najboljši izmed vseh nas na šoli in moj prijatelj!«

»Milostni gospod čarovnik,« ga je pozdravila deklica in se prikupno poklonila ter si z rokami pokrila oči, da bi mu, po šegi žena z Vzhodnega otočja, izkažala spoštovanje; njene oči so bile, kadar je dovolila gledati vanje, čiste, plahe in zvedave. Stara je bila nemara kakih štirinajst let, bila je temna kakor njen brat, a zelo vitka in krhka. Njenega rokava se je s kremplji oklepal krilat zmajček, nič daljši kot njena dlan.

Skupaj so se napotili po mračni ulici in Ged je med potjo pripomnil:

»Na Gontu pravijo, da so gontske žene pogumne, vendar še nikoli nisem videl, da bi kakšno dekle imelo za zapestnico zmaja.«

Armana, ki jo je to spravilo v smeh, mu je takoj odvrnila:

»To je samo harrekki, kaj na Gontu nimate harrekki jev?« Potem pa jo je postalo sram in si je pokrila oči.

»Ne, nimamo, pa tudi zmajev ne. Mar tale živalca ni zmaj?«

»Je, ampak čisto majčken, tak, ki živi na hrastih in se hrani z osami in s črvi in z jajci vrabcev; nikoli ne zraste večji, kakor je tale. O, gospod, brat mi je večkrat pripovedoval o vaši živalci, o tisti divji stvarci, otaku ... Ali ga še imate?«

»Ne. Nič več.«

Vošč se je ozrl vanj, kakor da bi ga hotel nekaj vprašati, vendar se je zadržal in mu je vprašanje zastavil šele veliko pozneje, ko sta ostala sama ob ognjišču na Voščevem domu.

Čeprav je bil glavni čarovnik za ves otok Iffish, si je Vošč za dom izbral Ismay, mestece, kjer je bil rojen in kjer je zdaj živel z najmlajšim bratom in sestro. Njegov oče je bil dokaj premožen pomorski trgovec in tako je bila njegova hiša prostorna in trdno grajena in se je ponašala s številnimi družinskimi dragocenostmi, od lončenine in finih tkanin do posodja iz medenine in brona, postavljenih na ogled na policah, okrašenih z rezbarijami, ali spravljenih v omarah in skrinjah. V enem kotu največje sobe, osrednjega prostora v hiši, je stala taonijanska harfa, v drugem kotu pa Armanine statve za tapiserije, ki so imele visok okvir, okrašen z intarzijami iz bele oklovine. Tu so na Vošča, njegovemu umirjenemu in preprostemu vedenju navkljub, gledali kot na mogočnega čarovnika in kneza v svojem gosposkem domu. Tu je živel še ostarel služabniški par, ki je z družino doživel njen vzpon, pa brat, živahen mladenič, in Armana, ki je, urna in tiha kot ribica, postregla starima prijateljema z večerjo in jo delila z njima, poslušala njune pogovore za mizo in se potem neopazno umaknila v svojo sobo. Tu je bila vsaka stvar trdno na svojem mestu, vse je bilo spokojno in zanesljivo; ko se je Ged razgledal po sobi, ki so jo osvetljevali plameni, je zavzdihnil in dejal:

»Takole bi človek moral živeti.«

»No, to je eden izmed dobrih načinov,« rekel Vošč. »So pa še drugi. Daj, fant, povej mi, če moreš, kaj vse te je v teh dveh letih, kar sva zadnjikrat govorila, doletelo in kaj vse ti je ta čas odnesel. Povej mi, kakšna pot te je pripeljala sem, kakšen je razlog, da si se ustavil tu, kajti ne moreš mi skriti, da tokrat ne boš dolgo ostal pri nas.«

Ged mu je povedal, in ko je končal, je Vošč za dolgo obmolknil, zatopljen v misli. Potem je dejal:

»S teboj bom šel, Ged.«

»Ne.«

»Jaz pa mislim, da bom.«

»Ne, Estarriol. To ni naloga, ki je tebi dodeljena, niti nesreča, ki je tebe doletela. Na to pot zla sem se podal sam in sam jo bom dokončal, nočem, da bi še kdo trpel z menoj — še najmanj pa ti, Estarriol, ki si mi na samem začetku hotel preprečiti, da bi storil zlo dejanje ...«

»Od nekdaj si dovoljeval ponosu, da ti ukazuje,« mu je odvrnil prijatelj in se nasmehnil, kakor da bi se pogovarjala o nečem, kar ne enemu ne drugemu ne pomeni veliko. »Dobro premisli. Že res, da je naloga, ki si si jo zadal, tvoja naloga. Toda kaj ne bi bilo, če ti je ne uspe opraviti, dobro, ko bi bil še nekdo ob tebi, nekdo, ki bi lahko ponesel svarilo na Arhipelag? Kajti Senca bi tedaj pomenila strašljivo mogočno silo. Če pa ti uspe premagati ta nestvor, kaj ne bi bilo prav, da bi bil poleg tebe nekdo, ki bi o tem povedal na Arhipelagu, zato da bi se izvedelo za to junaško dejanje in da bi se pele pesmi o njem? Vem, da ti ne morem koristiti, a vseeno mislim, da bi moral iti s teboj.«

Take prijateljeve prošnje Ged ni mogel zavrniti. Rekel pa je:

»Danes ne bi smel biti tukaj. Vedel sem, da ne bi smel ostati.«

»Čarovniki, moj fant, se ne srečajo po naključju,« je dejal Vošč. »In konec koncev, kakor si že sam rekel, sem bil s teboj, ko se je tvoje potovanje začelo. Prav je, da ostanem s teboj, dokler se ne konča.« Naložil je na ogenj in nekaj časa sta obsedela ob njem in samo zrla v plamene.

»Za enega izmed nas nisem slišal vse od tiste noči na Rokejskem holmcu; nikoli tudi nisem zbral poguma, da bi kogar koli iz šole povprašal po njem: na Jaspisa mislim.«

»Nikoli ni dobil palice. Še isto poletje je zapustil Roke in odšel na otok O, kjer je postal coprnik na knežjem dvoru v Otokneju. Kaj več o njem ne vem.«

Znova sta obmolknila, brez besed opazovala plamene in, varna pred mrzlo nočjo tam zunaj, uživala v toploti, ki se jima je z ognja razlivala po nogah in po obrazih, ko sta s stopali malodane med žerjavico posedala na širokem vencu zidu, ki je obdajal talno ognjišče.

Nazadnje je spregovoril Ged.

»Nečesa, Estarriol,« je tiho dejal, »me je pač strah. Tega me je še bolj strah ob misli, da bi bil ti z menoj, ko bi se zgodilo. Tam na vzhodni Dlani, na koncu tiste globoke zajede, sem se znašel na dosegu Sence, obrnil sem se proti njej in jo zgrabil — poskusil sem jo zgrabiti. A ni bilo kaj zgrabiti. Nisem je mogel premagati. Zbežala je, jaz sem se pognal za njo. Toda to se lahko spet zgodi, in spet in spet. Nad to stvarjo nimam nobene moči. Na koncu tega mojega iskanja morda ne bo niti smrti niti zmage; ničesar, o čemer bi bilo mogoče peti; ničesar, nobenega konca. Prav mogoče je, da bo preostanek mojega življenja eno samo hitenje z enega morja na drugo, z ene kopnine na drugo, ena sama neskončna pustolovščina, polna tveganj, a brez haska in smisla, eno samo tekanje za senco.«

»Proč od mene! Nazaj!« je odločno rekel Vošč, z levico dvignjeno v kretnji, s katero se odganja zla usoda, ki jo kdo kliče z besedami.

Ged se je, kljub svojim mračnim mislim, ob tem rahlo nasmehnil, kajti bil je to čar, h kakršnemu se prej zateče otrok kakor čarovnik. Vošča se je od nekdaj držalo nekaj take vaške preproščine. Toda hkrati je bil tudi živahnega duha, pronicljiv in vselej takoj pri bistvu stvari.

»To je pač mračno razmišljanje in, tako vsaj upam, tudi napačno,« je zdaj dejal. »Prej bi verjel, da bom videl tudi konec tistega, čemur sem bil priča na samem začetku. Nekako boš spoznal naravo te stvari, njeno bit, kaj pravzaprav je, in tedaj jo boš lahko zgrabil in zvežal in porazil. Čeprav je najtežje prav to: vprašanje, kaj pravzaprav je ... Nekaj me bega, nečesa zares ne razumem. Vse kaže, da ta stvar zdaj hodi po svetu v tvoji podobi, ali da si je vsaj nadela podobo, ki spominja nate. V njej so jo videli na Vemishu in v njej sem jo videl tudi jaz, tukaj, na Iffishu. Kako se je lahko to zgodilo in zakaj? Zakaj na Arhipelagu ni nikoli storila česa takega?«

»Pravila se na Zunanjih otočjih spremenijo, tako pravijo.«

»O, da, poznam ta rek in lahko ti zatrdim, da še kako drži. So dobri čari in uroki, ki sem se jih naučil na Rokeju, pa nimajo tukaj nobene moči ali pa se čisto spridijo; so pa tudi uroki in čari, ki so tu običajni, pa zanje na Rokeju še slišal nisem. V vsaki deželi so na delu njene posebne sile, in dalj ko si od Notranjih dežel, manj ti je jasno, kakšne so te sile in kako jih lahko obvladaš. Vendar pa še zdaleč ne mislim, da je to edino, kar učinkuje na Senco.«

»Tudi jaz ne. Mislim, da sem s tem, ko sem prenehal bežati in sem se ji postavil po robu, s tem ko sem svojo voljo obrnil proti njej, njeni brezličnosti dal obliko in videz, čeprav ji je moje dejanje obenem preprečilo, da bi se še naprej pojila z mojo močjo. Vse, kar storim, v njej doživi svoj odmev; ta nestvor je moj stvor.«

»Na Osskilu je izgovorila tvoje ime in te s tem razorožila vsakršne čarovnije, ki bi jo lahko uporabil proti njej. Zakaj ni tega ponovila na Dlaneh?«

»Ne vem. Nemara ji le moja nemoč lahko da moč, da spregovori. Spregovori tako rekoč z mojim jezikom: kdo drug ji je sicer lahko izdal moje ime? Kako je vedela moje ime? S tem si belim glavo, vse odkar sem zapustil Gont, to sem premleval na vseh morskih širinah, pa še zmeraj nikjer ne vidim odgovora. Morda v svoji lastni podobi ali brezobličnosti sploh ne more spregovoriti, ampak le z izposojenim jezikom, ki ga ima kot gebbeth. Ne vem.«

»Torej moraš paziti, da je ne srečaš še vdrugo kot gebbetha.«

»Mislim,« je rekel Ged in iztegnil roke nad žarečo žerjavico, kakor da bi ga pravkar zmrazilo v prsih, »mislim, da je ne bom. Zdaj je vezana name, kakor sem jaz vezan nanjo. Ne more se me več toliko osvoboditi, da bi se polastila nekoga drugega in mu izsesala vso voljo in samo bit, kakor je bila to storila s Skiorhom. Mene lahko poseduje. Če me bodo še kdaj zapustile moči in se je bom poskusil osvoboditi, raztrgati to vez med nama, tedaj se me bo polastila. Vendar pa se je takrat, ko sem jo oberoč zgrabil z vso močjo, kar sem je premogel, razblinila v nič in mi ušla ... In tako bo tudi naslednjič, čeprav mi ne more zares uiti, saj jo lahko zmeraj znova najdem. Zvezan sem s tem nagnusnim krutim nestvorom in tako bo za vedno ostalo, če mi ne bo uspelo odkriti besede, ki ji je pokorna: njenega imena.«

Prijatelj ga je zamišljeno vprašal: »Pa sploh imajo stvari v temnih kraljestvih imena?«

»Arhimag Gensher je dejal, da jih nimajo. Moj mojster Ogion je menil drugače.«

»Disputi med magi nimajo konca,« mu je Vošč odvrnil s citatom, ki ga je pospremil z nekoliko kislim nasmeškom.

»Ta, ki se je na Osskilu suženjsko vdala Stari sili, je prisegala, da mi Kamen lahko pove ime Sence, toda na njeno besedo nisem veliko dal. Res pa je, da sem srečal tudi zmaja, ki mi je taisto ime ponujal v zameno za svoje ime, zato da bi se rešil moje oblasti nad njim. Priznam, da sem pomislil, kako nemara zmaji vedo to, o čemer se magi ne morejo zediniti.«

»Vedo že morda, a ne povedo. Ampak, povej, o kakšnem zmaju govoriš? Nisi mi povedal, da si se pogovarjal z zmaji, odkar sva se nazadnje videla.«

Pogovarjala sta se pozno v noč in se, čeprav sta se vedno znova vrnila na tesnobno vprašanje, kakšna usoda čaka Geda, predajala užitku ponovnega druženja, ki je odtehtal vse; kajti njuno prijateljstvo je bilo globoko občuteno, stanovitno in močno, neomajno tudi pred izzivi naključja in časa. Potem ko se je zjutraj prebudil pod prijateljevo streho in še preden se je čisto zbudil iz omotične dremavosti, se je Ged počutil tako dobro, kakor da bi bil nekje, do kamor ne more seči nobeno zlo in kjer se mu ne more nič slabega zgoditi. Tudi čez dan se mu je v zavest vračala ta sanjska spokojnost in sprejemal jo je, ne kot dobro znamenje, ampak kot nekaj podarjenega. Zdelo se mu je prav verjetno, da bo njegovo slovo od te hiše pomenilo slovo od zadnjega varnega zavetja, ki ga bo poznal, zato je bil odločen užiti srečo kratkih sanj, dokler še trajajo.

Vošč je moral urediti še nekaj zadev, preden bi zapustil Iffish, zato se je odpravil na obhod drugih vasi na otoku, s seboj pa vzel fanta, ki je služil pri njem kot čarovniški vajenec. Ged je ostal z Armano in njenim bratom, starejšim od nje in mlajšim od Geda. Njork, tako mu je bilo ime, je bil videti še deček, saj kar zadeva čarovno moč, ni bil obdarjen ali udarjen z njo, videl tudi še ni sveta razen domačega Iffisha pa sosednjih otokov Toka in Holpa, in mu je tako življenje teklo lagodno in brez pretresov. Ged je gledal nanj z občudovanjem in rahlo zavistno, s povsem enakimi občutki pa je on gledal na Geda. Tako temu kakor onemu se je zdelo nadvse nenavadno, da je drugi, ki je tako zelo drugačen, vendarle točno njegovih let; oba sta jih namreč štela devetnajst. Ged se je čudil, kako je nekdo, ki je preživel že devetnajst let, lahko tako brezskrben. Njorkov prikupni in vedri obraz mu je vzbujal občudovanje in ga hkrati navdajal z obžalovanjem, da je sam tako izsušen in grobih potez. Niti v sanjah ne bi pomislil, da Njork njemu zavida celo brazgotine, ki so mu skazile obraz, prepričan, da mu jih je naredil zmaj s svojimi kremplji in ga tako zaznamoval s pristno runo in znamenjem, ki govori, da je junak.

Mladeniča sta se drug do drugega zato obnašala nekoliko nesproščeno, medtem pa se je Armana prav kmalu znebila vsakega strahu pred Gedom in se je vedla, kot se v svojem domu vede gospodinja. Ged je bil do nje zelo ljubezniv, ona pa ga je kar zasipala z vprašanji, kajti Vošč, tako je govorila, ji ni nikoli ničesar povedal. Oba dneva, ko je bil Vošč zdoma, se je ves čas pridno sukala po hiši, pekla je nekvašene pšenične hlebčke za popotnika, skrbno zavijala posušene ribe in meso ter drug živež, da bosta na barki dobro žaložena s hrano. Prenehala je šele, ko ji je Ged nazadnje ukažal, naj preneha, češ da nima namena pluti naravnost na Selidor, ne da bi vmes vrgel sidro.

»Kje pa je Selidor?«

»Zelo daleč, na skrajnem robu Zahodnega otočja, kjer so zmaji nekaj tako običajnega, kot so tu miši.«

»Potem pa raje ostanita kar tu na vzhodu, kjer so zmaji tako majhni kot miši. Tako, tu je zdaj tvoje meso. Pa si res prepričan, da ga je dovolj? Poslušaj, nečesa ne razumem. Ti in moj brat sta oba mogočna čarovnika, samo zamahneta z roko in kaj zamrmrata, pa je stvar opravljena. Kako to, da sta potem lahko lačna? Zakaj takrat, ko bo na morju čas za večerjo, ne bi samo rekla, kaj vem, polpeta! in bi se polpeta pojavila, vidva pa bi jo pojedla?«

»No, ne rečem, da tega ne bi mogla. Ampak čarovniki si ne želimo prav zelo, da bi požrli svojo besedo, kot se reče. Polpeta je navsezadnje samo beseda ... Lahko storimo, da lepo diši, da je okusna in celo nasitna, ampak kljub temu ostane beseda. Želodec premami, lačnemu človeku pa ne da moči.«

»Čarovniki torej niso kuharji,« je dejal Njork, ki je sedel na drugi strani kuhinjskega ognjišča, nasproti Geda, in iz žlahtnega lesa rezljal pokrov šatulje; po poklicu je bil mizar, čeprav ne prav posebno zagret.

»Kuharji pa niso čarovniki, žal,« je rekla Armana, ki je na kolenih preverjala, ali je zadnja peka hlebčkov na opečnih ploščah ob ognju že porjavela. »Ampak, Skobec, še zmeraj ne razumem. Videla sem brata in celo že tudi njegovega vajenca, kako je razsvetlil temen prostor zgolj s tem, da je izrekel eno samo besedo: in luč je razsvetlila prostor, ne beseda, ampak luč!«

»Res je,« je dejal Ged. »Svetloba je sila. Mogočna sila, ki nam omogoča, da obstajamo, toda sila, ki obstaja ne glede na nas, sama zase. Svetloba sonca in zvezd je čas, in čas je svetloba. V svetlobi sonca, v dneh in letih, ki tečejo, je življenje. Nekje, kjer vlada tema, življenje lahko pokliče svetlobo, jo imenuje in jo s tem prikliče ...

V običajnih primerih pa, ko vidiš čarovnika, da imenuje kakšno stvar in jo s tem prikliče pred oči, to ni isto: s tem ni nagovoril nobene sile, ki prekaša njegovo moč, in zato je tisto, kar prikliče, samo utvara in nič več. Zato da zares prikličeš kakšno stvar, ki je sploh ni tam, jo moraš poklicati z njenim pravim imenom, to pa terja veliko mojstrstvo, ki se tudi ne uporablja kar tako. Zato da bi si potešil lakoto, prav gotovo ne. Armana, tvoj zmajček je ukradel hlebček.«

Armana ga je tako zavzeto poslušala, da ni odmaknila oči z njega, medtem ko je govoril, in zato ni opazila, kako je harrekki smuknil s svojega toplega mesta na kavlju za kotliček nad ognjiščem in pograbil hlebček, ki je bil večji od njega. Vzela je v naročje svojo luskasto živalco in jo krmila z drobtinami in odlomki kolačkov, medtem ko je v mislih premlevala, kar ji je Ged pravkar povedal.

»Torej ne bi priklical na mizo prave polpete, zato da ne bi zmotil ... kako se že reče tistemu, o čemer kar naprej razklada moj brat — ne morem se spomniti ...«

»Ravnovesje ali Ekvilibrij,« je odgovoril Ged zelo resnobno, kajti tudi ona se je pri zadnjih besedah zresnila.

»Da. Toda tistikrat, ko se ti je barka raztreščila na čereh, si odplul z onega kraja v barki, ki je ni bilo skoraj nič drugega kot sami uroki in čari, pa vendar ni puščala vode. Je bila to utvara?«

»No, do neke mere je bila to utvara. Zelo neprijetno se namreč počutim, če skozi velike luknje v dnu vidim morje, zato sem jih zakrpal zaradi samega videza. Toda čvrstost barke ni bila utvara in je barka tudi ni imela zato, ker bi jo priklical; ne, ta je bila posledica neke druge umetnosti, čvrstost ji je dal povezovalni urok. Ta urok je povežal les v trdno celoto, iz njega je naredil v sebi zaključeno stvar, barko. Je mar barka kaj drugega kot stvar, ki ne pušča vode?«

»Bil sem že v takih, iz katerih je bilo treba kar naprej črpati vodo,« je dejal Njork.

»No, tudi moja je puščala, če nisem kar naprej skrbel, da ni urok popustil.« Sklonil se je s svojega vogalnega sedeža in pobral z opečne plošče vroč hlebček in ga premetaval iz roke v roko. »Na, pa sem tudi jaz ukradel hlebček.«

»Če je tako, si se pa opekel. Ko se boš nekje sredi prazne morske planjave sestradan spomnil na ta hlebček, si boš rekel: O, ko vsaj ne bi takrat ukradel tistega hlebčka; kakšna škoda, kako zelo bi se mi zdajle prilegel! Takole, jaz bom pa pojedla bratovega, da bosta skupaj lačna ...«

»In tako je Ekvilibrij rešen, vse je lepo v ravnovesju,« je Ged pripomnil na to, da je vzela napol pečen hlebček in ga še vročega grizljala; kar jo je spravilo v smeh in v kašelj zaradi drobtine v grlu. A se je brž spet zresnila in dejala:

»Kako rada bi zares razumela to, kar mi pripoveduješ. Preveč sem neumna za to.«

»Sestrica,« je dejal Ged, »jaz sem tisti, ki nimam izkušenj, kako to razložiti. Ko bi imela več časa ...«

»Imela bova več časa,« je rekla Armana. »Ko se bo moj brat vrnil domov ... Saj se boš takrat vrnil z njim, vsaj za nekaj časa? Kajne, da se boš?«

»Če se bom mogel,« ji je ljubeznivo odvrnil.

Nastal je kratek premolk. Armana je s pogledom spremljala harrekkija, ki je spležal nazaj na svoje običajno mesto, in vprašala:

»Samo tole mi še povej, če ni skrivnost: katere druge mogočne sile pa so še, poleg svetlobe?«

»To ni skrivnost. Mislim, da so vse sile po svojem izvoru in smotru ena sama in edina sila. Leta in razdalje, zvezde in sveče, voda in veter in magija, spretnost človeških rok in modrost drevesnih korenin, vse ima isti izvor. Moje ime in tvoje, in enako tudi pravo ime sonca ali vodnega izvirka ali nerojenega otroka, vsa imena so le zlogi mogočne besede, ki jo zelo počasi izgovarja svetloba z zvezd. Nobene druge sile ni. Nobenega drugega imena.«

Njork je z nožem na rezbariji zastal sredi poteze in vprašal:

»Kaj pa smrt?«

Dekle je sklonilo sijoči črni obraz in prisluhnilo.

»Zato da bi bila izgovorjena beseda,« je poudarjeno počasi odgovoril Ged, »mora vladati tišina. Prej in potem.« Nato je iznenada vstal in dejal: »Nobene pravice nimam govoriti o teh rečeh. Tisto besedo, ki je bila meni usojena, da jo izrečem, sem izrekel narobe. Bolje bo, da odslej molčim; ničesar več ne bom rekel. Mogoče je pa tema edina resnična sila.«

S temi besedami je odšel od ognjišča in iz tople kuhinje, vzel svoj plašč in se podal sam v mrzli zimski dež, ki je pršel na ulici.

»Nad njim visi prekletstvo,« je dejal Njork, ki je skoraj prestrašeno gledal za njim.

»Po mojem tole potovanje, na katerem je zdaj, vodi v njegovo smrt,« je reklo dekle, »in tega se boji, a vendar vztraja na poti.« Dvignila je glavo, kakor da bi v rdečih plamenih na ognjišču zagledala samotno barko, ki je priplula čez zimska morja, in ji s pogledom sledi, ko nadaljuje potovanje v praznino morskih širjav. Potem so ji za hip privrele solze v oči, rekla pa ni ničesar.

Vošč se je naslednji dan vrnil domov in se najprej poslovil od uglednih meščanov Ismaya, ki so zelo negodovali nad njegovo odločitvijo, da se sredi zime odpravi na smrtno nevarno potovanje zaradi poslanstva, ki niti ni njegovo. A čeprav so mu to odločitev lahko zamerili, mu odhoda niso mogli preprečiti. Že naveličan godrnjanja starcev, je dejal:

»Res je, vaš sem, vaš po poreklu in po tukajšnjih šegah in po zavezi, ki sem jo sprejel do vas. Sem vaš čarovnik. Vendar pa bi si lahko priklicali v spomin in se končno sprijaznili s tem, da sem sicer res služabnik, toda ne vaš služabnik. Ko se bom lahko prost vrnil, se tudi bom vrnil. Do takrat pa — adijo in sreča z vami!«

Ob zori, ko je iz morja na vzhodu privrela siva svetloba, sta mlada moža na Daljevidu dvignila rjavo, iz močne jadrovine urezano jadro, in izplula iz ismayskega pristanišča. Na pomolu je stala Armana in gledala za njuno barko, kakor iz dneva v dan na vseh obalah Zemljemorja žene in sestre pomorščakov gledajo za ladjami, ki se odpravljajo na morje. Ne mahajo in ne kličejo jim v pozdrav, ampak zavite v rjave ali sive pelerine samo nemo gledajo izpod kapuc, preden zapustijo obalo, ki je z ladje videti vse manjša in manjša, kolikor bolj se veča in veča vodna širjava, ki se preliva med obema.

Odprto morje

Varni pristan je utonil za morje in naslikane oči Daljevida, ki so jih nenehno oblivali valovi, so gledale na morska prostranstva, ki so se širila pred barko in so bila videti vse večja in vse bolj brezupno prazna. Dva dneva in dve noči neprekinjene plovbe sta popotna tovariša potrebovala, da sta v slabem vremenu in ob neugodnih vetrovih premagala tistih sto milj, ki so ločile Iffish od otoka Sodersa. V tamkajšnjem pristanišču sta ostala le kratek čas, toliko, da sta napolnila meh z vodo in kupila kos jadrovine, prepojene s katranom, da bi z njo zavarovala pred dežjem in morsko vodo del svoje opreme v barki, ki je bila brez krova. Tega si nista preskrbela že prej, ker za take vsakdanje malenkosti čarovnik po navadi poskrbi z uroki in čari; za to zadoščajo kar najbolj navadne čarovnije, celo za spreminjanje morske vode v pitno je potrebna le kanček močnejša magija, ki odpravi vse sitnosti okrog oskrbe z vodo. Toda Ged se je na vso moč otepal, da bi uporabil svoje znanje ali da bi Vošču dovolil uporabiti svoje. Dejal je samo: »Raje nikar,« in prijatelj se ni hotel prepirati z njim. Kajti takoj ko je veter prvič napolnil njuno jadro, je oba obšla težka slutnja, od katere ju je zmrazilo, kakor da bi jima zimski veter segel do kosti. Varno zavetje, pristan, mir, varnost, vse to sta pustila za seboj. Vsemu sta obrnila hrbet. Zdaj sta bila na poti, kjer se je v vsem, kar se je imelo zgoditi, skrivala nevarnost in kjer nič, kar bi lahko storila, ni bilo nepomembno. Tam, kamor sta usmerila svojo barko, je izgovoriti najbolj nedolžen urok lahko pomenilo, spremeniti svoje možnosti in premakniti jeziček na tehtnici ravnovesja sil in določiti usodi drugo pot: kajti zdaj sta bila namenjena v samo središčno točko tega ravnovesja, tja, kjer se stikata svetloba in tema. Tisti, ki se podajo na tako potovanje, nobene besede ne izgovorijo nepremišljeno.

Ko sta znova izplula in nekaj časa plula vzdolž obal Sodersa, nad katerimi so se snežne poljane izgubljale v megleno hribovje, je Ged usmeril barko spet na jug in zaplula sta v vode, v katere nikoli ne zarežejo velike trgovske ladje z Arhipelaga, v vodovje na skrajnih mejah Vzhodnega otočja.

Vošč ni spraševal, zakaj prav ta smer plovbe, kajti vedel je, da je Ged ni izbral, ampak krmari tja, kamor mora. Otok Soders se je vse manjši izgubljal v daljavo za njima, valovi so se sikajoče razmikali in s tleskom vračali pod kljunom barke, ki jo je vsenaokrog obdajala ogromna siva vodna planjava, razlita vse do roba neba.

»Katero kopno leži v tej smeri?« je vprašal Ged.

»Naravnost na jug s Sodersa ni nobene kopnine. Če ploveš na jugovzhod, ni dolgo nič, potem pa prav malo: Pelimer, Kornay, Gosk in Astowell, ki ga imenujejo tudi Zadnjekopno. Za njim leži Odprto morje.«

»Kaj pa proti jugozahodu?«

»Rolomeny, ki je eden izmed otokov Vzhodnega otočja, in nekaj otočkov, raztresenih okoli njega. Za njimi pa dolgo nič, vse dokler ne dosežeš Južnega otočja: tam sta Rood in Toom, pa otok Uho, na katerega nikoli nihče ne stopi.«

»Za naju se še ne ve, če bova,« se je kislo nasmehnil Ged.

»Če bi bilo po moje, ne bova,« je dejal Vošč. »Pravijo, da je to silno neprijeten kraj, ves posejan s kostmi in zloslutnimi znamenji. Mornarji pripovedujejo, da se z voda, ki oblivajo otok Uho in Daljni Sorr, vidijo zvezde, ki jih ni mogoče videti nikjer drugje in ki jim še nihče ni dal imena.«

»O, da, na ladji, ki me je pripeljala na Roke, je bil mornar, ki je pripovedoval o tem. Pripovedoval je tudi zgodbe o ljudstvu s skrajnih meja Južnega otočja, ki jim pravijo Splavarji in ki samo enkrat na leto pridejo na kopno, zato da posekajo drevesa za mogočna bruna, iz katerih so njihovi splavi, ves preostanek leta, vse dneve in vse mesece leta pa jih nosijo morski tokovi, daleč od vsakega kopna. Mika me, da bi videl te vasi na splavih.«

»Mene prav nič,« se je namrdnil Vošč. »Zame so trdna tla pod nogami in kopenski ljudje; morje naj ima kar samo svoj mehki objem, zame je mehki objem moje postelje ...«

»Želim si, da bi lahko videl vsa mesta na Arhipelagu,« je dejal Ged, z jadrno vrvjo v pesti in s pogledom uprtim v prostrano morsko pustinjo pred seboj. »Havnor, ki je v srčiki sveta, ves Ea, ki je zibelka mitov, in Shelieth, mesto vodometov na Wayu; vsa velika mesta in vse slavne dežele. Prav tako vse male dežele in nenavadne dežele Zunanjih otočij. Da bi plul med Zmajskimi otoki, tam daleč na zahodu. Ali da bi zaplul na sever, med ledene gore, vse tja do Hogenove dežele. Nekateri pravijo, da je ta dežela večja kakor ves Arhipelag, spet drugi trdijo, da ni nič drugega kot skalni grebeni, med njimi pa čeri in led. Nihče ne ve. Rad bi videl kite v severnih morjih ... A ne morem. Iti moram, kamor mi je usojeno iti, in obrniti hrbet vsem vabljivim obalam. Preveč sem hitel, zato mi zdaj ni ostalo nič več časa. Vso sončno luč in velika mesta in daljne dežele sem zamenjal za prgišče moči, za nekakšno senco, za temo.«

Ged je svojo bolečino, svoj kes in strah izlil v pesem, kakor imajo navado tisti, ki so se rodili s čarovno močjo v sebi, jih prelil v kratko, napol zapeto žalostinko, ki ni bila namenjena le njemu samemu. Prijatelj mu je v odgovor izrekel besede heroja iz Junaških dejanj ErrethAkbeja:

O, da bi ugledal še kdaj Zemlje svetlo, sijajno

srce,Havnorja bele stolpe ...

Plula sta naprej, ves čas v ozko začrtani morski poti čez neskončne širjave od vseh zapuščenih voda. Edini resen znak, da je tam še kaj življenja, je bila jata srebrnih sledi, ki je plavala na jug; nikjer ni morske gladine zmotil delfin, ki bi se pognal iz vode, nikoli ni sivega ozračja razgibalo krilo galeba ali njorke ali čigre. Ko je vzhodno nebo potemnelo, zahodno pa pordelo, je Vošč vzel iz shrambe hrano in jo razdelil mednju.

»In tole je zadnje pivo,« je dejal. »Z njim nazdraviva tistemu, ki je prišel na srečno misel, da bi ga sodček prav prišel dvema žejnima možema, ki prezebata na morju: pijem na zdravje svoje sestrice Armane.«

Ged je ob teh besedah odrinil temačne misli in odvrnil pogled z morja ter tudi sam nazdravil Ar mani, nemara še bolj iz srca kakor Vošč. Ob misli nanjo se je v njem spet zbudil občutek, ki ga je imel v bližini tega tako modrega in obenem otroško ljubkega dekleta. Zdelo se mu je, da ni še nikoli srečal nikogar, ki bi se lahko z njo primerjal. Koliko mladih deklet pa je poleg nje sploh že srečal, se dotlej ni še nikoli vprašal.

»Prav takšna je kot majcena ribica,« je dejal, »kot ljubki pisanček, ki razigrano plava v bistrem potoku, kot da se ne zaveda in ne zna ubraniti nevarnosti, a ga v resnici sploh ni mogoče ujeti.«

Vošč ga je pri tem pogledal naravnost v oči in se nasmehnil.

»Rojen čarovnik si,« je dejal. »Njeno pravo ime je Kest.«

V staroreku se pisanček imenuje kest. Gedu, ki je to prav dobro vedel, je postalo toplo pri srcu. Toda čez čas je tiho rekel:

»Morda bi bilo bolje, če mi ne bi povedal njenega imena.«

A Vošč, ki tega ni storil nepremišljeno, je dejal:

»Njeno ime je pri tebi varno, tako kot je moje. Sicer pa si ga vedel, ne da bi ti ga povedal...«

Rdečica je bledela in izzvenela v pepel na zahodnem nebu, pepelnata sivina se je zgostila v črnino. Vse morje in vse nebo se je zagrnilo v popolno temo. Ged se je zleknil na dnu čolna in se, zavit v svoj plašč iz volne in kožuhovine, pripravil za spanje. Vošč, ki je prevzel jadrno vrv, je tiho pel tiste odlomke Junaških dejanj z Enlada, ki pripovedujejo, kako je mag Morred Beli na svoji dolgi ladji brez vesel zapustil Havnor in ob prihodu na otok Solea zagledal princeso Elfarran, kako se sprehaja po pomladnih sadnih vrtovih. Ged je zaspal, še preden je pesem zapela o žalostnem koncu njune ljubezni, o Morredovi smrti, o opostošenju Enlada, o mogočnih krutih valovih, s katerimi je morje pogoltnilo soleajske vrtove. Ko se je približala polnoč, se je zbudil in prevzel stražo, Vošč pa je zaspal. Mala barka je okretno režala kratke valove in, kot da bi bežala pred vetrom, ki je polno napenjal njeno jadro, na slepo brzela v njegovo smer. Oblačnost se je počasi začela trgati, in še preden se je zdanilo, je lunin srp, ki se je prikažal med dvema rjavo obrobljenima oblakoma, bledo osvetlil morsko gladino.

»Luna pojema v svojo noč,« je zamrmral Vošč, ki se je zbudil s prebujajočim se dnem, ko je za kratek čas ponehal veter. Ged se je ozrl v beli polovični prstan nad zbledelim vzhodnim vodovjem, rekel pa ni ničesar. Čas prve mlade lune po sončevem obratu se imenuje jalovi čas in je nasprotni pol poletnemu prazniku polne lune in dolgega plesa ob prvem ščipu po najdaljšem dnevu leta. Jalovi čas je nesrečen za popotnike in za bolne; v tem času noben otrok ne dobi svojega pravega imena, nihče ne poje junaških pesmi niti ne nabrusi meča ali ostrih robov orodja, nihče tudi ne izreče prisege. To je črni izmed obeh tečajev, okoli katerih se suče leto, vse takrat storjeno se izjalovi ali izpridi.

Minili so trije dnevi, odkar sta odplula s Sodersa, ko so jima otočki morske trave na gladini in morske ptice izdale bližino kopna; sledila sta znamenjem in priplula do majhnega otoka, ki se je nagrbil visoko nad sivino razburkanega morja. Bil je Pelimer, na katerem govorijo hardiščino, a na tako svojski način, da je celo Voščevim ušesom zvenela tuje. Ko sta prišla na kopno, da bi se oskrbela z vodo in se malce odpočila od morja, sta sprva naletela na prijazen sprejem domačinov, ki jih je prihod dveh mladih čarovnikov nemalo začudil in vznemiril. V glavni vasi na otoku pa je živel coprnik, ki je bil nor. Govoriti ni znal o ničemer drugem kot o veliki kači, ki spodjeda temelje Pelimerja, in o tem, kako bo otok, kot da bi bil barka, ki ji na privezu prerežejo vrv, zato prav kmalu zaplaval na valovih in ga bo odneslo čez rob sveta. Do obeh mladih čarovnikov se je sprva vedel spoštljivo, ko pa jima je začel razkladati o kači, je nenadoma začel sumničavo pogledovati Geda, nato pa ju je kar na sredi ulice začel zmerjati z vohunoma in služabnikoma Morske kače. Pelimerci so od tistega trenutka naprej imeli zanju le še stroge poglede, kajti navsezadnje je bil le njihov coprnik, pa naj je bil še tako zmešan. Gedu in Vošču zatorej ni kažalo, da bi ostala kaj dlje, in sta še pred nočjo izplula, znova usmerjena na jugovzhod.

Te dni in noči ni Ged nikoli spregovoril o Senci, prav tako o svojem poslanstvu nikoli naravnost; Vošč pa se tudi ni nikoli približal tej temi bolj, kakor z le enkrat zastavljenim vprašanjem, zastavljenim zato, ker sta še kar naprej ohranjala isto smer plovbe, vedno le proč in vse dalj in dalj od vseh znanih kopnin Zemljemorja:

»Pa si res prepričan?«

»Mar železo res ve, kje je magnet?« je bil edini odgovor, ki ga je dobil od Geda.

Vošč je prikimal in plula sta dalje, ne da bi še kdaj eden ali drugi o tem kaj rekel. Pač pa sta od časa do časa načela pogovor o načinih in sredstvih, ki so se jih v starih časih posluževali magi, zato da so odkrili tajno ime kake zlohotne sile ali bitja: o tem, kako je Nereger Palnski izvedel ime Črnega maga, ko je prisluškoval pogovoru med zmaji; pa o Morredu, ki je videl, kako so deževne kaplje v prahu na bojišču sredi Enladskih planjav izpisale ime njegovega sovražnika. Govorila sta o iskalnih urokih pa o invokacijah in o tistih odgovorljivih vprašanjih, ki jih sme zastaviti le mojster Oblikovalec z Rokeja. Toda Ged je take pogovore pogosto končal s tem, da je zamrmral besede, ki jih je neke davne jeseni na Gontu njemu izrekel Ogion: »Če hočeš slišati, moraš biti tiho ...,« nakar je umolknil in se, zatopljen v misli, za dolge ure zamaknil v neko točko na morju, nekje daleč onkraj kljuna barke. Včasih se je Vošču zdelo, da njegov prijatelj onstran vseh valov in milj in sivih dni, ki so še daleč pred njima, že vidi ono stvar, ki jo zasledujeta, in temni konec njunega potovanja.

V viharnem vremenu sta preplula preliv med Kornayem in Goskom, ne da bi v megli in dežju videla katerega teh otokov; da sta ju že pustila za seboj, sta ugotovila šele naslednji dan, ko sta pred seboj zagledala otok, ki so ga bile same stolpaste pečine, nad katerimi so se v velikanskih jatah zbirali galebi, ki so z mijavkajočim vreščanjem daleč naokrog opozarjali nase. Vošč je dejal:

»To bo gotovo Astowell, če le videz ne vara. Zadnjekopno. Vzhodno in južno od njega so vse pomorske karte prazne.«

»Vendar tisti, ki živijo tod, nemara vedo za kakšno kopno, ki leži naprej od njihovega otoka,« je odvrnil Ged.

»Zakaj si to rekel?« je vprašal Vošč, kajti Gedov glas je zvenel negotovo; in tudi njegov odgovor na to vprašanje je bil oklevajoč in čuden.

»Ne tam,« je dejal, s pogledom, ki je bil uprt v Astowell in še naprej, mimo njega ali skozenj. »Ne tam. Ne na morju. Ne na morju, ampak na kopnem: kakšnem kopnem? Pred izviri odprtega morja, onkraj njegovih vrel, za vrati dnevne luči...«

Potem je umolknil, ko je spet spregovoril, pa je njegov glas zvenel kot običajno, kakor da bi se osvobodil kakšnega uroka ali nekakšnega videnja, o katerem nima jasnega spomina.

Astowellsko pristanišče, nič več kot ustje potoka, obdano in zaprto s skalnimi višavji, je bilo na severni obali otoka. Tudi vse hiše v vasi so bile obrnjene na sever in na zahod. Zdelo se je, kakor da otok svoj obraz obrača, vedno in povsod, pa čeprav tako od daleč, proti Zemljemorju, proti človeškemu rodu.

Prihod tujcev je izzval vznemirjenje in osuplost: v tem letnem času se ni še nikoli nobena ladja spopadla z vodovjem okrog Astowella. Ženske so ostale v kočah iz protja, z otroki varno skritimi za krili so vse le previdno oprežale pri vratih. Ko sta tujca z obale krenila navkreber in se začela približevati, pa so se preplašene umaknile v temno notranjost. Moški, sami koščeni in za tak mraz preslabo oblečeni suhci, so dostojanstveno sklenili krog okoli Vošča in Geda, vsi do zadnjega oboroženi s kamnito sekirico ali nožem ali školjko. Toda potem ko jih je minil strah, so tujca zelo toplo sprejeli in ju kar niso mogli prenehati zasipati z vprašanji. Celo s Sodersa in Rolamenyja je le redkokdaj priplula k njim kakšna ladja, saj niso imeli kaj ponuditi v zameno za izdelke iz brona ali za bolj gosposko blago; imeli niso niti lesa. Njihovi čolni so imeli ogrodje iz pletenega protja prevlečeno z živalskimi kožami, s takim plovilom pa bi se podal na plovbo do Goska ali Kornaya samo zelo pogumen pomorščak. Tu, na tem skrajnem robu pomorskih kart, so živeli popolnoma sami. Imeli niso ne vaške čarovnice ne coprnika, in vse je kažalo, da v palicah mladih čarovnikov niso prepoznali čarovniških palic, ampak so ju občudovali samo zaradi dragocene snovi, iz katere sta bili izdelani, zaradi lesa. Njihov poglavar ali starešina otoka je bil zelo star in je bil edini otočan, ki je že kdaj prej videl človeka, rojenega na Arhipelagu. Ged je bil zato zanje pravo čudo; možje so iz koč prinesli in pripeljali svoje sinčke, da bi videli človeka z Arhipelaga in bi se ga lahko na stara leta spominjali. Za Gont niso še nikoli slišali, znana sta jim bila samo Havnor in Ea, zato so ga imeli za kneza Havnorskega. Po svojih najboljših močeh jim je odgovarjal na vprašanja o velikem belem mestu, ki ga sam ni še nikoli videl. Dolgo v noč je v vaški hiši, shajališču vaščanov, sedel med domačimi možmi. Nagnetli so se okoli ognja, ki ni oddajal le toplote, ampak tudi neznosen smrad, ker so kurili s kozjim govnom in šopi vresja, edinim kurivom, ki so ga premogli. Ko je začelo postajati pozno, vprašanjem pa še ni bilo videti konca, je začel postajati nemiren, nazadnje pa je zbranim možem, namesto da bi jim odgovoril, sam zastavil vprašanje:

»Kaj leži vzhodno od vašega otoka?«

Vsi so molčali, nekateri mračno resnobnih, drugi v nasmeh skremženih obrazov.

»Morje,« je odgovoril starešina otoka.

»In onkraj njega, je tam kakšno kopno?«

»To je Zadnjekopno. Od tu naprej ni nobenega kopna. Samo voda, nič drugega kot voda, vse do roba sveta.«

»Oče, to sta modra človeka,« je rekel eden mlajših mož, »morjeplovca, ki sta prepotovala veliko morij. Morda pa onadva vesta za kakšno deželo, za katero mi še nismo slišali.«

»Vzhodno od tod ni nobenega kopna,« je dejal starec, ki potem še dolgo ni umaknil oči z Geda, to pa je bilo tudi zadnje, kar mu je bil pripravljen reči.

Tovariša sta tisto noč spala na toplem, v zadimljeni vaški hiši. Še pred zoro je Ged šepetaje zbudil prijatelja:

»Estarriol, zbudi se. Ne moreva več ostati, oditi je treba.«

»Zakaj tako zgodaj?« je vprašal Vošč, ki bi rad še spal.

»Ne zgodaj — pozno. Prepočasi napredujem. Senci je uspelo, da mi je ubežala, in s tem je priklicala name zlo usodo. Ostati ji moram na sledi, ne sme mi uiti, za njo moram, pa naj bo še tako daleč. Če jo izgubim, bom izgubljen.«

»In kam ji bova sledila?«

»Na vzhod. Pridi. Mehove za vodo sem že napolnil.«

Ko sta zapuščala prenočišče, ni bil še nihče v vasi buden, le dojenček je jokal v neki temni koči, a tudi ta je kmalu utihnil. Ob bledi svetlobi zvezd sta poiskala pot, ki ju je privedla do ustja potoka, našla skalni rogelj, za katerega je bil čvrsto privezan Daljevid, ga odvežala in odrinila od obale. Barka se je zazibala na črni vodi in se usmerila na vzhod. Astowell sta zapustila in se podala na Odprto morje, še preden se je zazoril dan, prvi dan jalovega časa.

Nebo je bilo tisti dan jasno. Zemeljski veter se je v ledeno mrzlih sunkih zaganjal s severovzhoda, toda Ged je priklical čarovni veter: to je bilo prvič, da je uporabil magijo, odkar je zapustil Dlani. S tem vetrom sta zelo hitro zaplula na vzhod. Barka se je stresala pod udarci visokih, v soncu bleščečih se, razpenjenih valov, ki so se besno zaganjali vanjo, vendar jih je, zvesta obljubi svojega graditelja, pogumno režala, čarovni veter pa tako uspešno lovila v svoje jadro, da ne bi mogla bolje nobena na Rokeju zgrajena in z uroki opletena barka.

Ged vse tisto jutro ni spregovoril drugega kot besed čarovnega obrazca, s katerim je ohranjal čarovni veter, in uroka, s katerim je krepil jadro, da je bilo kos moči vetra. Vošč je, čeprav ne z najboljšimi občutki, legel na dno krme, in se do konca naspal. Opoldne sta jedla. Ged je obema zelo skopo odmeril obrok. To je bilo očitno in nedvoumno slabo znamenje, ki pa ga ne eden ne drugi ni omenil niti z besedo, medtem ko sta žvečila vsak svoje mrvice slane ribe in pšeničnega hlebčka.

Vse popoldne sta režala valove na vzhod z nespremenjeno hitrostjo in ne da bi se kdaj ozrla. Tišino je samo enkrat pretrgal Ged, ko je dejal:

»Ali se strinjaš s tistimi, ki menijo, da onkraj Zunanjih otočij ni nobenega kopna, samo morje, ali pa bi pritegnil onim drugim, ki si zamišljajo, kako na drugi strani sveta obstajajo še drugi Arhipelagi ali prostrane neodkrite dežele?«

»Ta trenutek,« je dejal Vošč, »bi dal prav tistim, ki mislijo, da ima svet samo eno stran in da bi vsak, ki bi zaplul predaleč na morje, padel čez rob sveta.«

Ged je ohranil resen obraz; v njem ni bilo nobenega prostora za veselje in smeh.

»Kdo ve, na kaj vse lahko človek naleti tam zunaj? Taki kot midva prav gotovo ne, taki, ki se zmeraj držimo naših krajev in obal.«

»Bili so ljudje, ki so to hoteli odkriti, a se niso vrnili. Ob naših obalah pa tudi nikoli ni pristala nobena ladja, ki bi priplula iz nam neznanih krajev.«

Ged mu ni odgovoril.

Ves dan in vso noč sta plula čez neskončno morsko širjavo na vzhod, gnana od silne moči čarovnega vetra. Od mraka do zore je bil na straži Ged, kajti s temo se je sila, ki ga je gnala ali h kateri ga je gnalo, še okrepila. Pogled je imel ves čas uprt naravnost naprej, četudi v brezmesečni noči njegove oči niso mogle razločiti ničesar drugega kot naslikane oči na slepem kljunu barke. Ob zori je bil njegov temni obraz čisto posivel od utrujenosti, vse telo pa je imel od mraza tako krčevito napeto, da se je komaj uspel zravnati, ko je legel k počitku.

»Ohranjaj v jadru zahodni veter, Estarriol,« je zašepetal in zaspal.

Sonce ni vzšlo, ker se je s severovzhodnikom čez kljun barke silovito vsul dež. Ni bila nevihta, bil je le vztrajni zimski veter z dežjem, ki zlepa ne poneha. Kmalu je bilo vse v barki do konca premočeno, tudi med potjo kupljeno pregrinjalo iz jadrovine ni kaj dosti žaleglo.

Vošč je imel sam občutek, da je premočen do kosti, Ged pa je v spanju ves drgetal. Vošč je iz usmiljenja do prijatelja, malo pa najbrž tudi do sebe, poskusil vsaj za nekaj časa odvrniti neusmiljeni zemeljski veter, ki je neizprosno bičal barko z dežjem. Čeprav je sicer uspeval izpolnjevati Gedovo željo, naj ohrani v jadru čarovni veter, pa je bilo tako daleč od kopna njegovo zaklinjanje vremena brez prave moči, veter Odprtega morja ga ni poslušal.

Ob tem spoznanju se je v Vošča naselil nekakšen občutek strahu, saj se je začel spraševati, koliko čarovne moči bo njemu in Gedu sploh še ostalo, če se bosta še naprej oddaljevala od krajev, v katerih naj bi ljudje živeli.

Tudi naslednjo noč je bil na straži Ged in tudi to noč jo je držal usmerjeno na vzhod. Ko se je zdanilo, je zemeljski veter nekoliko popustil in tudi sonce je kdaj pa kdaj posijalo izza oblakov. Toda valovi so se še vedno grmadili tako visoko, da se je moral Daljevid v dnu vsakega nagniti in splezati na vodni hrib, kratko postati na njegovem grebenu in se potem pognati v vodno dolino, da bi se takoj nato znova povzpel na naslednji val, vedno znova in znova, brez konca.

Tistega dne je Vošč zvečer pretrgal dolgo tišino.

»Prijatelj,« je dejal, »ob neki priliki si bil slišati prepričan, da bi nazadnje zagotovo naletela na kakšno kopno. O tem, kar v duhu vidiš, nemara niti ne bi podvomil, ko se ne bi spraševal, ali ni to tvoje videnje morda ukana, samo utvara, s katero te tisto, kar zasleduješ, hoče zvabiti tja, kamor se človek na oceanu ne bi smel podati. Kajti najina čarovna moč lahko na tujih morjih oslabi in se spremeni. Senca pa se nikoli ne utrudi, ne izstrada in ne utopi.«

Sedela sta drug poleg drugega na veslaški klopi, toda Ged je strmel vanj, kakor da bi ga gledal od nekod daleč, čez široko brezno. Pogled mu je bil zbegan, odgovor mu je le počasi šel z jezika.

»Estarriol, kmalu bova tam,« je nazadnje rekel.

Takoj ko je slišal te besede, je njegov prijatelj vedel, da so resnične. Obšel ga je strah. Vendar je položil roko Gedu na ramo in dejal samo:

»No, dobro, če je tako; to je dobro.«

Tudi to noč je stražo prevzel Ged, ki v temi ni mogel spati. A tudi ko je napočil tretji dan, ni hotel zaspati. Še vedno sta s tisto nespremenljivo, lahkotno, strašljivo hitrostjo režala morsko gladino in Vošč se je čudil, kakšno moč ima Ged, da lahko uro za uro ohranja tako močan čarovni veter, in to tukaj, na Odprtem morju, kjer njemu, Vošču, čarovna moč slabi in ga izdaja. Še sta hitela naprej in naprej, dokler se ni začelo Vošču dozdevati, da se bodo uresničile Gedove besede in bosta res zaplula onkraj izvirov morskega vodovja in še naprej od vzhodnih Vrat luči dneva. Ged je ves čas ostajal na kljunu barke, s pogledom uprtim v daljavo pred seboj, kakor vedno. Toda zdaj ni opazoval oceana, vsaj ne tistega, ki ga je videl Vošč, brezkončne vodne planjave, ki kipi vse do roba neba. V Gedovih očeh je vstalo temno videnje, ki je prekrivalo in zastiralo sivo morje in sivo nebo; njegova temina se je vse bolj gostila in zastor je postajal vse bolj neprediren. Vošč ni videl ničesar od tega, samo če je pogledal prijateljev obraz, je na njem tudi on za hip zagledal to temo. Hitela sta naprej in naprej. Zdelo se je, čeprav ju je v isti barki gnal čez morje isti veter, kakor da bi Vošč plul čez zemeljsko morje na vzhod, medtem ko se Ged podaja v neki svet, kjer ni ne vzhoda ne zahoda, kjer sonce ne vzhaja in ne zahaja in zvezde prav tako ne.

Ged je nenadoma vstal in, visoko vzravnan na premcu, glasno spregovoril. Čarovni veter je v hipu zamrl. Daljevid je izgubil smer in se, nemočen kot trščica, prepustil mogočnim dolgim valovom. Pihal je sicer močan zemeljski severnik, a rjavo jadro je mlahavo obviselo na jamboru, kakor da bi bilo brezvetrje. Barka je nihala na valovih, ki so jo zibali v svojem mogočnem počasnem ritmu, samo nihala, ne da bi se kamor koli premikala.

Ged je dejal: »Snemi jadro,« in Vošč je to hitro storil; Ged je medtem odvežal vesli in ju zataknil v vilice ter se z upognjenim hrbtom začel upirati vanju.

Vošč, ki ni videl drugega kot valove, kako se dvigajo in spuščajo, kakor daleč nese pogled, ni mogel razumeti, zakaj naj bi zdaj veslala naprej; vendar je čakal, kaj se bo zgodilo. Kmalu se je zavedel, da zemeljski veter pojenjuje in da se valovanje morja umirja. Vzpenjanje in spuščanje barke je bilo vse blažje in blažje, dokler se ni zazdelo, da pod močnimi udarci Gedovih vesel gladko drsi naprej čez morsko gladino, ki je skoraj tako negibna kakor voda v kakšnem zaprtem žalivu. Čeprav Vošč ni mogel videti tega, kar je videl Ged, kadar se je med zavesljaji vedno znova prek rame zazrl čez kljun barke tja, kamor jo je poganjal — čeprav Vošč ni videl temnih pobočij pod nepremičnimi zvezdami, se je njegovemu čarovniškemu očesu začela razkrivati nekakšna tema, ki je vsenaokrog barke vstajala iz dolin valov. Dojel je tudi, da valovi izgubljajo moč in živahnost, ker jih duši pesek.

»Če je to iluzionistična čarovnija,« je pomislil Vošč, »potlej je tako silna, da je to komaj mogoče verjeti: utvara kopna, ustvarjena na Odprtem morju!« Vošč je zbral vso duhovno moč in pogum in začel izgovarjati besede uroka razkritja, pri tem pa ob vsakem počasi izgovorjenem zlogu skrbno opazoval, ali se v čudnem dogajanju, ko se brezno oceana preobraža v plitvino in kopnino, ni morda kaj spremenilo, kaj zataknilo, kar bi izdalo privid, utvaro, iluzijo. A nič takega se ni zgodilo. Morda je bil tukaj urok brez moči, čeprav naj bi vplival le na njegovo sposobnost videti resničnost in ne na magično silo, ki je bila na delu vsenaokoli njiju. Ali pa mogoče pred njima ni bila utvara, ampak sta prišla na konec sveta.

Geda ni to niti najmanj spravljalo iz tira, veslal je naprej, le da vse počasneje; oziral se je ves čas čez ramo in izbiral med kanali ali iskal prehode med plitvinami in sipinami, ki jih je le on sam videl.

Barka se je stresla, ko je njena kobilica zaškrtala po pesku. Pod kobilico ni bilo drugega kot temne oceanske globine, in vendar sta nasedla. Ged je povlekel vesli z vilic, kar je povzročilo neznosno glasen ropot, ker je sicer vladala popolna tišina. Vsi glasovi vode, vetra, lesa, jadra so se izgubili v nič, utonili v neskončni globoki tišini, ki je tu nemara vladala že od vekomaj. Barka je negibno ležala na gladini. Zraka ni zganila niti najmanjša sapica. Morje se je spremenilo v pesek, nejasno gmoto, ki ji nič ni zmotilo površine. Nič se ni premikalo na temnem nebu niti na neresnični suhi površini okrog barke, ki se je raztežala v daljavo, kolikor daleč je segel pogled, in se izgubljala v vse gostejšo temo.

Ged je vstal, vzel svojo palico in lahkotno prestopil rob barke. Vošč je bil prepričan, da bo omahnil in ga bo pred njegovimi očmi pogoltnilo morje, ki je zagotovo tam, za tem suhim in meglenim zastorom, s katerim so pogledu skriti nebo in voda in svetloba. Toda morja ni bilo več. Ged se je korakoma oddaljeval od barke. Za njim so ostajale stopinje v temnem pesku, ki je pod njegovim korakom komaj slišno šepetal.

Na njegovi palici se je pojavil sij, ne sij lučne oble, temveč žareča bela svetloba, ki je postajala vse močnejša in je kmalu postala tako jarka, da so mu v njenem soju pordeli prsti, s katerimi je oklepal sevajoči les.

Koračil je naprej, proč od barke, a v nobeno smer. Tu ni bilo smeri, ne juga ali severa, ne zahoda ali vzhoda; bilo je le proti ali proč.

Opazovalcu Vošču se je luč, ki jo je Ged nosil, zdela kot velika počasna zvezda, ki se premika skozi temo. Tema okoli nje je bila vse gostejša, vse bolj črna, vse bolj tesno strnjena. To je videl tudi Ged, ki je pogled upiral ves čas naravnost predse, skozi soj luči. Čez čas se je iz bledega skrajnega roba soja izluščila senca, ki mu je čez pesek prihajala naproti.

Sprva je bila brezlična, ko pa je prišla bliže, je privzela videz človeka; starega človeka, tako se je zdelo, sivega in mrkega starca, ki prihaja naproti Gedu. A še isti hip, ko je Ged v tej pojavi videl svojega očeta, starega kovača, je sprevidel, da je v resnici to mladenič. Bil je Jaspis: videl je njegov naduti čedni mladi obraz, njegovo sivo kuto s srebrno zaponko, njegov togi dolgi korak. Pogled, ki ga je Jaspis skozi črno temo upiral v Geda, je bil poln sovraštva. Ged se ni ustavil, le upočasnil je svoj korak in predse dvignjeno palico pomaknil malce više v zrak. Zasvetila je še močneje in v njenem svetlem soju je Jaspisova zunanjost odpadla z bližajoče se postave, ki se je zdaj prelevila v Pechvarryja. A Pechvarryjev obraz je bil ves zabuhel in brezbarven, kakršni so obrazi utopljencev, njegova roka pa je bila iztegnjena, kakor da vabi. Tudi zdaj Ged ni obstal, ampak je hodil naprej, čeprav se je razdalja med njima zmanjšala na le nekaj korakov. Tedaj se je tista stvar povsem spremenila, razširila se je na obe strani, kakor da bi razprla ogromna tanka krila, se krčevito zvila, potem narasla in se zopet uskočila. Ged je na njej za hip zagledal beli Skiorhov obraz, zatem par bolščečih zameglelih oči, nato pa grozljiv obraz, ki mu ni bil neznan in ki bi lahko bil obraz človeka ali pošasti, obraz s trzajočimi ustnicami in z očmi, ki so bile kot zevajoči odprtini dveh jam, segajočih nekam daleč v črno praznino.

V tem trenutku je Ged visoko dvignil svojo palico, ki se je razžarela do neznosne jarkosti. Zažarela je s tako belo in tako močno svetlobo, da je lahko razkrinkala in si podredila celo prastari temni stvor, ki je prihajal Gedu naproti. Z njega so v tej svetlobi izginile vse sledi človeških oblik. Stvar je zlezla vase in se zgruznila in počrnela, na štirih kratkih krempljastih nogah prihuljena k pesku. Še vedno pa je napredovala proti Gedu in zdaj dvigala k njemu nekakšen slep neizoblikovan gobec, nekakšen obraz brez ust, oči in ušes. Ko sta bila le še korak vsaksebi, je nestvor v beli čarovni svetlobi, ki ga je vsega žareče obdala, postal popolnoma črn, in tedaj se je postavil pokonci. Človek in Senca sta v popolni tišini obstala drug pred drugim.

Z močnim in zvonkim glasom, ki je razparal starodavno tišino, je Ged izgovoril ime Sence in še tisti hip je Senca spregovorila brez ust in jezika in izgovorila isto ime:

»Ged.« In oba glasova sta bila en sam glas.

Ged je izpustil iz rok svojo palico in z obema rokama zgrabil svojo senco, svojo črno bit, ki je segla po njem. Svetloba in tema sta se srečali in se zlili in bili sta eno.

Toda Vošč, ki je z grozo opazoval prizor od daleč, skozi bledo somračno svetlobo nad peščino, je bil prepričan, da je Ged poražen, saj je videl, kako je jarka svetloba ugasnila in jo je zamenjalo medlo svetlikanje. Napolnila sta ga srd in obup. Skočil je z barke na pesek, odločen pomagati prijatelju ali umreti skupaj z njim, in stekel proti medlemu zamirajočemu svetlikanju sredi prazne polteme nad peščino. Toda pod nogami, ki so se v teku odrivale od tal, je začutil, kako se pesek vse bolj udira, kako vse bolj bije boj z živim peskom, kako je ta pesek vse bolj podoben gosti vodi. Nato pa mu je bil nenadoma, z besnenjem zvokov in veličastjem svetlobe, z ledenim hladom zime in ostrim okusom po soli, vrnjen resnični svet in je bil sam vrnjen resničnemu in živemu morju, čisto nepričakovano in prav do vratu.

Nedaleč proč se je na sivih valovih zibala barka, prazna. Vošč ni nikjer na vodi videl česar koli drugega; pljuskajoči valovi so mu žalivali oči in mu jemali vid. Ker ni bil kaj prida plavalec, mu je le s težavo uspelo doseči barko in se potegniti vanjo. Medtem ko je poskušal izkašljati vodo in si jo otreti z oči, ki jih je žalivala z las, se je obupano oziral vsenaokrog, ne vedoč, kam naj gleda, kje naj išče. Nazadnje je le razločil nekaj temnega v valovih, dokaj daleč, tam, kjer je bil maloprej pesek, zdaj pa razburkana voda. Pograbil je vesli in z vso močjo zaveslal do Geda, ujel prijatelja za roke in mu pomagal, da se je potegnil iz vode, ter ga čez bok barke zvlekel vanjo.

Ged je bil omotičen, njegove oči so strmele v prazno, kot da ničesar ne vidijo, toda poškodovan ni bil, vsaj zdelo se je tako. Palice iz tisovine, zdaj čisto črne, brez vsake sledi prejšnjega žarenja, se je čvrsto oklepal z desnico in je ni hotel izpustiti. Spregovoril ni niti besede. Izčrpan in premočen do kože se je drgetajoč stisnil k jamboru, ne da bi privoščil en sam pogled Vošču, ki je dvignil jadro in zaokrenil barko, da je ujel severovzhodnik. Bil je slep za svet, vse dokler ni naravnost pred njima, tam, kjer je sonce zašlo in se je za njim zagrnila črna tema, med dolgimi oblaki, ki so se razmaknili in odkrili žaliv čiste modre svetlobe, z neba posijala mlada luna: tenek prstan iz snežnobele oklovine, obroč iz zloščene roževine, odblesk sončeve luči, ki je sinil čez ocean, zavit v temo.

Ged je dvignil obraz in se zastrmel v ta daljni svetli srp na zahodu.

Dolgo je nepremično strmel, potem pa je vstal in se popolnoma vzravnan ustopil ob svoji palici, ki jo je držal z obema rokama, kakor vojščak drži svoj dolgi meč. Razgledal se je okoli sebe, s pogledom drsel po nebu, po morju, po rjavem jadru nad seboj, in se ustavil na prijateljevem obrazu.

»Estarriol,« je rekel, »vidiš, opravljeno je. Končano.« Zasmejal se je. »Rana je zaceljena,« je dejal, »spet sem cel, spet svoboden.« Potem pa se je sključil, si zaril obraz v podlakti in zajokal kot majhen fantič.

Do tega trenutka ga je Vošč opazoval zaskrbljeno in s strahom, saj si ni bil na jasnem, kaj se je zgodilo v deželi teme. Ni vedel, ali je z njim na barki v resnici Ged, zato je imel vse dolge ure dotlej ves čas na dosegu roke sidro, da bi lahko, če bi bilo treba, z njim prebil barki dno in jo potopil sredi morja, raje, kot da bi v pristanišča Zemljemorja v njej pripeljal zločesti stvor, za katerega se je bal, da je nemara privzel Gedovo pojavo in videz. Ko je zdaj videl in slišal prijatelja govoriti, so se mu dvomi razblinili. Začel je doumevati resnico, da Ged ni niti poraženec niti zmagovalec, ko je senci svoje smrti dal svoje lastno ime, ampak je s tem sebi dal celovitost, sebe napravil celovitega človeka: človeka, ki je spoznal vso svojo resnično bit in ki zato ne more biti v oblasti nobene druge sile razen sebe samega, človeka, ki živi zaradi življenja samega in nikoli zato, da bi služil kot orodje uničenja ali bolečine ali sovraštva ali teme. V Stvarjenju Eaja, najstarejšem izmed vseh spevov, so besede:

Samo v tišini beseda, samo v temi luč, samo v smrti življenje: sokolov let zablesti na praznini neba.

To pesem je Vošč glasno zapel, z roko na vrvi jadra, napetega od mrzlega vetra zimske noči, ki jima je z neskončnih prostranstev Odprtega morja pihal v hrbet in nosil njuno barko na zahod.

Osem dni sta plula in še enkrat osem dni, preden sta ugledala kopno. Velikokrat sta morala napolniti mehove z morsko slanico, z urokom spremenjeno v pitno vodo. Veliko sta tudi ribarila, a ujela, čeprav sta si pomagala z ribiškimi čari, bore malo, kajti ribe Odprtega morja ne poznajo svojih imen in se za magijo ne menijo. Ko jima od hrane ni ostalo drugega kot nekaj mrvic dimljenega mesa, se je Ged spomnil, kaj mu je rekla Armana, ko je z ognjišča ukradel hlebček — da bo obžaloval krajo, ko ga bo na morju zvila lakota. A čeprav je bila lakota huda, se je ob tem spominu odobrovoljil. Kajti rekla ni samo tega, ampak tudi, da se bosta on in njen brat vrnila domov.

Čarovni veter ju je le tri dni nosil na vzhod, nazaj na zahod pa sta plula celih šestnajst dni. Noben človek se dotlej še ni podal na Odprto morje tako daleč in se vrnil, kakor je to uspelo mladima čarovnikoma Estarriolu in Gedu pozimi, in to v jalovem času in v odprti ribiški barki. Med potovanjem nazaj na Zemljemorje, med katerim nista doživela nobenega velikega viharja, sta se ravnala po kompasu in po zvezdi Tolbegren in barko dokaj zanesljivo krmarila nekoliko bolj severno od smeri, po kateri sta plula ven. Tako se nista vrnila na Astovvell, ampak sta plula mimo Daljnega Tolyja in Snega, ne da bi ju videla; kopno sta prvič zagledala, ko sta se približala najjužnejšemu rtu Koppisha. Strme skalne stene njegove obale, ki sta jih videla čez vrhove valov, so se dvigale iz morja kot mogočna trdnjava. Nad valovi, ki so se razbijali ob njih, so krožile vreščeče jate morskih ptic. Veter je iznad obale odnašal modrikasti dim, ki se je vil z ognjišč v obalnih vasicah.

Od tu do Iffisha sta imela le še kratko pot. Ko sta pristala v Ismayu, je bil večer, bila je že trda tema in dišalo je po snegu. Ko sta zapustila Daljevid in varno privežala barko, ki ju je ponesla do obal kraljestva smrti in nazaj, sta se po ozkih ulicah napotila v čarovnikov dom. Ko sta vstopila in sta ju pod varno streho oblila toplota in svetloba z ognjišča, sta se njuni srci vzradostili. Armana, ki jima je pritekla naproti, pa je zajokala od veselja.

Ali je Estarriol Iffiški držal obljubo in zložil pesem o Gedovem prvem junaškem dejanju, se ne ve. Če jo je, se je izgubila. Na otokih Vzhodnega otočja je doma zgodba o barki, ki je nekoč, ko je bila več dni plovbe daleč od katere koli obale, nasedla nad globokim breznom oceana. Na Iffishu pravijo, da je s to barko plul Estarriol, na Toku, da sta bila na njej dva ribiča, ki ju je vihar odnesel daleč na Odprto morje, na Holpu pač, da je holpski ribič, ki je z barko nasedel na nevidni sipini, tam obtičal in še vedno blodi naokrog. Od pesmi o Senci, če je bila kdaj zložena, je tako ostalo le nekaj drobcev legende, ki so se v dolgih letih raznesli po otokih, kakor da bi jih nekaj tu, nekaj tam naplavilo morje. A v Gedovih junaških dejanjih ni besede o tem morskem potovanju, sploh o Gedovem srečanju s Senco, ki se je zgodilo veliko pred njegovimi slavnimi dejanji, ki jih opeva ep: kako je zaplul med Zmajske otoke in jih preplul brez praske, kako je prinesel ErrethAkbejev prstan iz Grobnice na Atuanu in ga vrnil v Havnor, in kako se je nazadnje vrnil na Roke kot Arhimag, vrhovni mag vseh otokov sveta.

Spremna beseda

»Ne razumem, kako lahko kdor koli za moje delo reče, da pišem o Boju med Dobrim in Zlom. O vojnah in bitkah sploh ne pišem. Kakor se meni zdi, pišem — tako kot večina romanopiscev —, o ljudeh, ki delajo napake, in o tem kako se (taisti ali pa drugi) ljudje trudijo, da bi te napake popravili ali jih preprečili — pri tem pa neizbežno delajo spet nove napake.«

Pisateljica Uršula K. Le Guin se je rodila 21. oktobra 1929 v Kaliforniji. Po diplomi iz francoščine in enoletnem študijskem bivanju v Parizu, kjer se je poročila z zgodovinarjem Charlesom Le Guinom, se je po vrnitvi v ZDA ustalila v Portlandu v državi Oregon. Družbeno kritična in državljansko pogumna, vse od šestdesetih let prejšnjega stoletja deluje v prvih vrstah gibanj za človekove pravice, protivojnih, okoljevarstvenih in feminističnega gibanja. Kot hči soutemeljitelja ameriške akademske kulturne antropologije Alfreda Louisa Kroeberja in psihologinje, pisateljice in antropologinje Theodore Kroeber je bila vse od mladosti v najtesnejšem stiku z izročilom ameriških Indijancev, a tudi z nordijsko mitologijo, kar oboje odseva v njenih delih. Intenzivno je proučevala taoistično misel (leta 1997 je izšel njen prevod Tao Te Čing Lao Ceja) in se sama šteje za taoistko. Njen pisateljski opus vzbuja občudovanje, zlasti ob vednosti, da je ves čas predavala na vrsti univerz in kolidžev, vodila pisateljske delavnice in da sta (kot sama pravi), z možem napravila še kariero staršev treh otrok. Izdala je (do konca leta 2004) devetnajst romanov, enajst zbirk kratke proze, šest pesniških zbirk, dvanajst knjig za otroke in vrsto kratkih zgodb, če ostanemo le pri leposlovju. Večina teh del sodi v znanstveno fantastiko in fantastično literaturo. V obeh zvrsteh so v samem vrhu. Med milijoni občudovalcev njenih sijajno domišljenih fantastičnih svetov in njenega pripovednega mojstrstva so tudi drugi pisatelji in literarni kritiki, o čemer priča kar petdeset literarnih nagrad in priznanj - od tega osem za dela iz ciklusa o Zemljemorju (dve za Čarovnika iz Zemljemorja, tri za naslednje tri romane iz ciklusa, tri pa za zbirko krajše proze »Zgodbe iz Zemljemorja«). Že leta 1978 jo je Svetovna zveza piscev znanstvene fantastike odlikovala z Gandalfovo nagrado (Gandalf Grand Master Award) za življenjski prispevek k fantastični literaturi. V letih 2000 do 2004 je prejela še štiri nagrade za življenjsko delo, med njimi nagrado in naziv Velike mojstrice (SFWA Grand Master) od ameriške Zveze piscev znanstvene fantastike in fantastične proze.

Dela o Zemljemorju (pet romanov in vrsta krajših besedil) so fantastične pripovedi, nastale v dveh razdobjih. Temeljnih šest knjig je (po besedah avtorice) treba videti kot dve trilogiji. Prva je namenjena zlasti mladostnikom, a nikakor samo njim. Ti trije romani, »Čarovnik iz Zemljemorja« (A Wizard of Earthsea 1968), »Atuanska grobnica« (The Tombs of Atuan 1971) in »Poslednja obala« (The Farthest Shore 1972), so zgodbe o odraščanju, prežete s taoističnim pogledom na svet: z idejo relativnosti in soodvisnosti nasprotij ter idealom, živeti skladno z redom, ki vlada naravi, in ne posegati v njeno ravnovesje. Za to trilogijo je še četrt stoletja (in štirideset knjig) pozneje dejala, da je najboljše, kar je dotlej napisala. Druga trilogija o Zemljemorju, »Tehanu« (1990), »Zgodbe iz Zemljemorja« (Tales from Earthsea 2001) in »Drugi veter« (The Other Wind 2001), je namenjena predvsem odraslim bralcem. Svet Zemljemorja na novo razkriva s pogledom onih, ki ne krojijo niti lastne usode, kaj šele usodo sveta (kot jo junaki prve trilogije). Pojasni pa med drugim tudi, kako da v Šoli za čarovnike na Rokeju ni deklet, čeprav so bile ženske soustanoviteljice šole.

Najpomembnejši drugi niz del Uršule K. Le Guin je ciklus znanstvenofantastičnih romanov in krajše proze, začet z romanom »Rokananov svet« (Rocannans World 1966) — tako imenovani hainski (ali ekumenski) ciklus. V njem pisateljica raziskuje 2.500 let zgodovine prihodnosti dela galaksije, po katerem so prebivalci planeta Hain razsejali človeško vrsto, ki pa na različnih planetih doživi zelo različen razvoj. Poglavitni izmed osmih romanov tega ciklusa so Leva roka teme (2000, The Left Hand ofDarkness 1969), Mož praznih rok (2001, The Dispossessed 1974), Beseda za svet je gozd (2002, The Wordfor World is Forrest 1976 — vsi trije slovenski prevodi Vida Sarka) in »Pripovedovalci« (The Telling 2000), v ciklus pa sodi tudi vrsta krajših proznih del.

Table of Contents

Vojščaki v megli

Senca

Šola za čarovnike

Iz teme izpuščena Senca

Pendorski zmaj

Preganjan

Sokolov let

Lov

Iffish

Odprto morje

Spremna beseda