Rhiannon Lassiter

ČARODEJI

sence

Uvod

Zlagane časti

Te krinke in zagrinjala

Tvoja znana tajinstvenost

Varljiveje od Vulkanove pasti

Pokrijte ji obraz

Vrlina in postava

Strašna blaznost

Dve vkup priklenjeni krogli

Blisk je počasnejši

Nebes se maščuje

Prečistiti kužno kri

Popolna zatemnitev

Ob prevodu

Uvod

V poznem enaindvajsetem stoletju so genetski poskusi pripeljali do mutacij med prebivalstvom ter stvaritve nove vrste ljudi, poznane pod imenom čarodeji. Zaradi svoje strah vzbujajoče sposobnosti povezovanja s tehnologijo so bili proglašeni za grožnjo mednarodni varnosti in vlade povsod po svetu so uzakonile njihovo iztrebljenje.

Toda vlada Evropske federacije, najbolj tiranski in zatiralski režim na svetu, je v tajnosti odobrila nezakonit laboratorij, posvečen raziskavam, s pomočjo katerih bi mogli nevarne zmožnosti čarodejev uporabiti ali vsaj razumeti. Ta ustanova je na tisočih otrocih, ki so bili prekleti s čarodejnim genom, opravljala poskuse, jih mučila in morila.

Leta 2367 je čarodejka po imenu Vrana skušala obelodaniti obstoj laboratorija, čemur je sledilo njegovo takojšnje uničenje. Agentje britanske vlade ter Evropske federacije so prikrili vso dokumentacijo, toda vsa prizadevanja istih oblasti, da bi odkrile Vrano in njene sokrivce, so bila zaman. Skupina čarodejev je še vedno na prostosti in dokler obstajajo, so v nevarnosti.

Zlagane časti

Alarih je svoj preletač pognal mimo plovil, ki so skušala prestreči, in ga, sukajočega kot vrtavko, usme naravnost proti mostu pred sabo. V zadnjem trenutku švignil navzgor, se tako izognil trčenju in preletel ljudi, so se gnetli na mostu. Odprl se jim je pogled na besede, so v zlatih črkah krasile bok preletača: Oblast ljudstvu

Medtem ko je obračal in se, izogibajoč zasledovalce iz Varnostne službe, pripravljal na vnovičen prelet, se ozrl na norišnico pod seboj. Pet nivojskih izsekov nel tičnikov, v katerih so bili uradi konzulata Evropske fec racije, so oblegali demonstranti. Mostove in oboke, ki konzulat povezovali z drugimi predeli nivoja, so blokir; drsci in pešci, opremljeni s transparenti, ki so razglaš; enako geslo kot Alarihov preletač. Na drsce so bile nair ščene prenosne holoenote, ki so projicirale podobe na zido zgradbe EF. Drugi projektorji, skriti med demonstran so ustvarjali utvare preletačev, da bi varnostnike odvrr od resničnih tarč. Glede na to, da je šlo za navadno demonstracijo, je bila operacija še kar uspešna, toda Alai je vedel, da se bo ves njihov trud naposled izkazal za ja vega. Varnostniki in uradniki EF so množico že odriv; od vrat konzulata. Protest se je iztekal.

Alarih se ni slepil, da bodo nemiri spremenili politiko EF. Dovolj je bilo, da novice o demonstracijah dosežejo javnost. Visoko nad zmešnjavo so prizor spremljali preletači, otovorjeni z video- in holokamerami. Mala zračna plovila so se od protestniških ločila po dobro vidnih logotipih medijskih mrež. Alarih se je dobro zavedal, da so ciljno občinstvo prav mediji. Potem ko je v nizkem letu skoraj oplazil mostove, se je dvignil in v zmagovitem zavoju shrumel mimo poročevalskih ekip, da so si lahko dobro ogledale besede na preletaču. Zlato krilatico je spremljal rdeč keltski zmaj, ovit okrog žezla, simbol najvplivnejše skupine na zborovanju. Alarih in njegovi somišljeniki so si nadeli naziv Staroangleži. Da bi razkrili pokvarjenost in nezakonitost, ki sta ležali v srcu Evropske federacije, so bili pripravljeni na vse, od mirnih protestov do terorističnih napadov. Emblem z zmajem je bil v svarilo množicam, da se EF ob nadaljnjem neupoštevanju tistih, ki se upirajo njenemu nadzoru, lahko nadeja hujšega od golih demonstracij.

Četudi ga je vznemirjenje pregona navdajalo z dokajšnjo radostjo, je Alarih hrepenel po tem, da bi mogel narediti kaj občutne škode. Močno in hitro udariti po EF in ji pokazati, da so Staroangleži sila, s katero je treba računati. Kljub svoji navzočnosti v medijih, je bila skupina tako maloštevilna, da se z mogočno evropsko vlado nikakor ne bi mogla spoprijeti brez pomoči. Alarih je poznal svoje omejitve in postalo mu je jasno, da jih je vsaj zaenkrat dosegel. Varnostniki so začeli pripravljati orožje za nadzor nad množicami. Vključil je svojo komunikacijsko enoto in nagovoril protestnike v drugih preletačih:

»Čas, da se umaknemo, ljudje. Privlekli so velike pokalice.«

Peterica plovil je odvršela od množic ter mimo medijskih ekip. Varnostniki so bili preveč presenečeni, da bi se pravi čas pognali v zasledovanje. Mali preletači so njihovo zamudo izkoristili za to, da so se ločili in ubrali različne poti skozi blodnjak med londonskimi nebotičniki, proti dogovorjenemu kraju v globinah mesta.

Nekaj milj proč, na nivoju v sredini mesta, se je v črno oblečena postava s porogljivim polovičnim smehljajem obrnila od holozaslona.

»Amaterji,« je ravnodušno dejala Vrana, »in to naivni.«

»Zakaj naivni?« je vprašal Nav. Prispevek je spremljal z enako zabodeno zbranostjo, kakršno je namenjal vsem političnim poročilom, a zdaj je svoje sive oči uprl v Vrano. Ta se je spet posvetila mnoštvu vezij, ki jih je razprostrla po modrosivih talnih oblogah stanovanja.

»Mehanizmi političnega protesta so odpovedali,« je odvrnila s ciničnim izrazom. »Zastareli so s pojavom mikročipa in mrežnih podatkovnih poti.« Umolknila je in pobrskala po kupu orodja. Ko je našla ustrezen pripomoček, je nadaljevala: »Ta demonstracija se bo izgubila med množico medijskih podob, ki z nadsvetlobno hitrostjo frčijo skozi informacijsko dobo. Zapise, ki smo jih predvajali iz Kaldenovega laboratorija, so v enem tednu postavili na laž in jih zakopali. Medijske mreže so takoj planile po novih škandalih, pa ni nihče niti pomežiknil. Če hočeš izkoristiti medije, si moraš pridobiti nadzor nad njimi, ne pa, da jih hraniš.« S pogledom je ustrelila proti dekletu, ki je še vedno sedelo pred holozaslonom. »Ali bi ti o tem vedela marsikaj povedati.«

Ali Tarrell se je odzvala na zven svojega imena in zardela ob slišani pripombi. Njeno poznavanje medijev je bilo v najboljšem primeru pičlo. Življenje, ki ga je živela s svojim očetom, medijskim mogotcem, se je izteklo pred letom dni. Izginilo je, ko se je pridružila nevidnim ljudem, zdrsnila med špranjami v sistemu, po uradnih zapisih usmrčena zaradi posedovanja čarodejskih sposobnosti.

Obrnila se je nazaj k poročilom, podobno kot Nav, ki so ga navduševali vsi izrazi protesta. Se vedno je upal, da si bodo čarodeji pridobili ustavne pravice s soočanjem z Evropsko federacijo, ki je uzakonila njihovo iztrebljanje. Vrana je te načrte odkrito zaničevala, Ali, ki je prihajala iz običajnejšega okolja, kjer je bilo v navadi, da si se ravnal po zakonih, pa je bila zamisel kar po volji. Se vedno si je prizadevala pridobiti spoštovanje svojega gangsterskega rešitelja. Pogled ji je počival na njegovih, kakor iz belega marmorja izklesanih potezah, ki so jih uokvirjali enako beli lasje. Na spored je prišel naslednji prispevek, ki pa Nava ni več zanimal. Ali je v zadregi pogledala drugam. Ozrla se je čez ramo, da bi se prepričala, ali je morda ne opazuje kateri od ostalih v sobi.

Keza ni bilo na spregled, Vrana pa je bila na Alijino olajšanje spet zatopljena v zmešnjavo komponent. Čeprav je lahko vstopala v virtualno omrežje, ki je povezovalo vse računalniške sisteme, jo je delovanje strojev zanimalo prav tako, kot njihovi podatkovni tokovi. Morda, si je mislila Ali, je bila ravno zato toliko sposobnejša od nje. Čeprav je bila Vrana dve leti mlajša, so bile Alijine zmožnosti mnogo bolj omejene. Vrana tega dejstva nikakor ni nehala poudarjati. Že od njunega prvega srečanja je nanjo gledala zviška, kakor na manjvreden posnetek same sebe.

Ali je strmela v Vrano. Slednji so črni lasje padali čez obraz, medtem ko je pozorno opazovala drobovje računalnika, ki ga je izdelovala. Ali je močno bodlo dejstvo, da je bila Vrana človek, kakršnega bi v času svojega življenja na pravi strani zakona prezirala. Obdana z družbo priljubljenih, lepih deklet bi se počutila dovolj varno, da bi se posmehovala Vrani, katere obnašanje se ji je zdelo malodane psihotično. Kakor bi ji prebralo misli, je temnolaso dekle svoje obsidianove oči izzivalno uprlo v Alijine. Ta je spet pogledala vstran, saj ji ni bilo do merjenja moči. Mlajša čarodejka je že nekaj dni tičala v temotnem razpoloženju, ki ga je izzval prepir z Navom in se je šele v zadnjem času pričelo krhati. Ali bi ju prav rada videla sprta, vendar jo je zadeva zgolj opomnila, da sta, vsem prepirom navkljub, odločena, da ostaneta skupaj. Upala je, da bo Vrana lepega dne preprosto izginila, a ta možnost se je zdela precej oddaljena. Tudi Nav ni kazal nobene želje po selitvi, čeprav je redno robantil nad stanovanjem.

Leto ni bilo tako razkošno kot tisto v kompleksu Belgravia, kjer je do pred pol leta domovala Ali. Ležalo je v drugem delu in na drugem nivoju mesta, vendar je bilo dovolj všečno in drago, da je Nava skrbelo, da se po nepotrebnem izpostavljajo varnostnikom ali CRP. Vrane varnostniki niso skrbeli. Že deželo tolp so krotili s tako težavo, da niso imeli časa razmišljati o morebitnih čarodejih, ki se skrivajo po višavju. Zato pa je priznavala, da je nevaren CRP; če ne njej, pa ostalim. Agenti CRP so bili še vedno pooblaščeni za ugrabljanje in iztrebljanje vsakogar s čarodejskimi sposobnostmi. Vendar pa je vztrajala, da bi jih skupina v svojem trenutnem domu opazila prej, kot pa kje, kjer bi se morala ubadati še z običajnimi kriminalci.

Ali je občudovala Nava, vendar je bila zaskrbljena nad možnostjo, ki jo je predlagal. Selitev v mračno deželo tolp je ni mikala nič bolj kot Vrano. Toda njen odpor je bil posledica strahu, za Vrano pa je sumila, da njen izvira iz čiste trme.

Takrat so se odprla vrata ene izmed spalnic in vstopil je Kez. Preden se je pridružil Navu in Vrani, je bil londonska cestna podgana. Od tistih dni se je dovolj spremenil, da brata in sestre ni več skrbelo, da bi ju izdal, toda Ali se ob fantu vseeno ni počutila udobno. Delno zaradi njegove, s tolpami povezane preteklosti, delno pa zato, ker je očitno občudoval Vrano, in ta ni storila ničesar, da bi ga odvrnila. A svoje članstvo v skupini je opravičeval s tem, da je znal skrbeti za Maščevalko.

Navova in Vranina sestra si ni opomogla od svojega ujetništva v laboratoriju CRP. Kolikor je vedela Ali, so enajstletničine možgane, ki niso imeli nikakršnih izkušenj s podatkovnimi tokovi, povezali z računalniško bazo podatkov. Večino drugih otrok so tovrstni poskusi sežgali v brezumne človeške razvaline, Maščevalka, ki je razpolagala z večjim potencialom, da se nekega dne razvije v odraslo, delujočo čarodejko, pa je to izkušnjo preživela, vendar ne brez brazgotin. Večino časa je lahko skrbela zase, vendar so bile njene misli, ki so jih poskusi popolnoma pomešali, tako odklopljene od okolice, da je ni bilo varno puščati same. Ali, Nav, Kez in Luciel, deček, ki so ga rešili iz laboratorija, so si medsebojno razdelili to odgovornost. Vrana je odklonila, češ da bi s tem samo zapravljala čas. Več ur je posvetila raziskovanju podatkov, ki jih je ukradla iz laboratorijskih podatkovnih baz. Ali in Luciel sta po njenih občasnih vprašanjih sklepala, da načrtuje lastne preizkuse čarodejskih zmožnosti, vendar jima o tem ni črhnila niti besedice, Nav pa se je svojim opravkom posvečal s preveliko vnemo, da bi kaj opazil. Zbiral je informacije o sodnih postopkih, ki so ljudi s čarodejnim genom spreminjali v zločince. Nameraval je ustanoviti skupino čarodejev in njihovih simpatizerjev, ki bi se mogla upreti iztrebljevalnim zakonom.

Medtem ko je Ali razmišljala o svojih tovariših, je Nav premleval sestrine besede. Obrnil se je od holozaslona, prečkal sobo in sedel na ročno naslonjalo kavča poleg nje.

»Kako pa bi ti organizirala proteste, Vrana?«

»Ne bi jih,« je odvrnila, ne da bi sploh blagovolila dvigniti pogled.

»Zakaj ne?« se je Kez radovedno pridružil pogovoru.

»Ker ne služijo nobenemu koristnemu namenu,« je dejala. Odložila je orodje ter s pogledom postopoma premerila vse tri sogovornike. Vrana je s svojimi mnenji vedno naslavljala zgolj in samo občinstva. Četudi je Nav njeno ravnanje pogosto obtoževal kot nepremišljeno, ni zanikal, da so njene sodbe, temelječe na ciničnem stališču do delovanja sveta, redko kdaj napačne.

»Protest je javno priznanje nesposobnosti,« je hladno dejala Vrana in si stresla lase izpred oči. »Njegov namen je opozarjanje na določen položaj v upih, da bi ga spremenili. Toda z izjemo peščice primerov se položaj nikoli ne spremeni, saj se ga tisti, ki jim ni vseeno, že zavedajo. Če pa se ga zavejo šele tedaj, si takoj mislijo, da nekdo že ukrepa, saj so vendar videli protest. Demonstracije niso nič drugega kot vrsta medijske zabave. Ničesar ne spremenijo.«

»Protestniki proti Evropski federaciji ne mislijo tako,« jo je opomnil Nav.

»Naivneži,« je skomignila Vrana, »kot sem že rekla.« Nadaljevala je s kislim izrazom. »Sploh pa nasprotniki Federacije ne verjamejo v moč ljudstva nič bolj kot jaz. Ste opazili, da preletači niso kazali samo enega simbola?«

»Imeli so tudi rdečega zmaja,« se je spomnila Ali. »Poročevalec je rekel, da je to oznaka neke teroristične skupine.«

»Ta skupina se imenuje Staroangleži,« je razložila Vrana. »Že nekaj let zasipajo javne mreže s svojimi materiali, v katerih združujejo podatke o korupciji v Evropski federaciji z grožnjami o svojim prihodnjih napadih.« Napol se je nasmehnila. »V resnici kar uspešno uničujejo lastnino, za sabo pa imajo tudi nekaj poskusov atentatov. Majhna skupina so, precej ohlapno povezana in skoraj brez strategije, vendar je prav mogoče, da bodo še uspešni. Pravo sporočilo na preletaču je bil zmaj, ne geslo. Evropsko federacijo so opomnili, da svojega sporočila ne nameravajo širiti samo z medijskimi štosi.«

Preletači so počasi križarili skozi mrak. Po pregonu med višjimi nivoji in napetem potovanju navzdol skozi deželo tolp je bila tihota teh globin skorajda pomirjujoča. Luči Alarihovega preletača so dršele prek senc ter osvetljevale ruševine, ki so se nabrale okrog korenin orjaških nebotičnikov. Starodavne opornike so prekrivale obledele barve grafitov iz preteklih stoletij. Od spodaj so se srhljivo usipali odbliski potrošniškega grobišča. Plasti preživetega razkošja so se kot pesek sesedale v kršje odpadkov bogatih. Revni so ga že davno obrali zadnjih uporabnih ostankov. Zdaj je ležalo zapuščeno, kakor tudi temelji mesta samega. Ulična razsvetljava je dogorela in luči preletačev so kot nekakšna skrunitev predirale temo.

Sčasoma so zbledeli vsi zvoki, ki so pronicali z višav, in tišina je bila popolna. Alarih je vzdrgetal in vključil komunikacijsko zvezo.

»Alarih, govori Jordan. Moji skenerji ne kažejo znakov zasledovalcev ali nadzora. Je pri tebi enako?«

»Je,« je po kanalu odgovoril dekletov glas. »Nobenih vohljačev in nobenih sledilnih naprav. Vsi skenerji so čisti. Zmigajmo se iz te luknje in se vrnimo domov.«

»V redu,« je suho odvrnil Alarih in odprl nov kanal. »Alarih Zmajevemu gnezdu. Moja ekipa se je vrnila. Nobenih znakov preganjalcev. Se lahko vrnemo domov?«

Šumenje statike so prekinjali odmevi drugih signalov, potem pa se je zaslišal uren odgovor:

»Naši skenerji se strinjajo, da vas niso izsledili. Tvoja ekipa se lahko približa, Alarih.«

Alarihove dlani so hitro preletele krmilno ploščo in pospešile plovilo. Ostalim je sporočil, da se smejo približati. Skupaj so pluli skozi blodnjak opornih stebrov, ki so se dvigali iz morja ruševin in se daleč zgoraj izgubljali v temi. Okolica je polzela mimo nespremenjena, dokler ni mraka prešinila kapljica svetlobe v daljavi pred njimi. Preletači so upočasnili, medtem ko so se bližali velikemu trgu. Dvigal se je malenkost nad kršjem in tvoril preddverje razdelka nebotičnikov, ki je bil manj dotrajan od ostalih. Luč iz oken je pospremila preletače, ki so pristali na popokani in razruvani površini trga, ter petim novodošlecem omogočila, da so našli pot v zgradbo.

Alarih je na poti do vrat stopal poleg svoje soborke. Jordan ga je pogledala. Svoje razmršene rjave lase si je umaknila z oči, on pa ji je položil roko čez rame.

»Dobro si opravila,« je rekel.

»Vsi smo dobro opravili,« je rekla, postala ter mu ovila roke okrog pasu, »vendar se zdaj vračamo v mesto smeti.«

Alarih se je namrščil in položil brado na vrh Jordanine glave. Povlekel jo je v objem, da se mu ne bi bilo treba srečati z njenimi resnimi modrosivimi očmi. Dekle je nadaljevalo s pridušenim glasom:

»Vsi govorimo na veliko, Alarih, ampak EF ve, da ne predstavljamo resne grožnje. Zanje smo samo muhe. Čakajo samo na pravi čas, da nas vse pometejo z neba.«

»Jih bomo pač morali prepričati v nasprotno,« je trdne dejal Alarih. A ko je Jordan prijel za roko in jo odvedel  zgradbo, se je spraševal, kako jim bo to sploh uspelo.

Štab Staroangležev je bil za to teroristično skupine varno pribežališče. Od močno varovanih zgornjih nivojev pa tudi od dežele tolp, je bil tako oddaljen, da se jim ni bile treba bati, da jih bo kdo odkril. V zapuščenih zgradbah sc se lahko široko namestili brez strahu pred maščevanjem Prisvojili so si celo področje. Alarih in Jordan sta bila doms v Zmajevem gnezdu, in ko sta vstopila, ju je tolažila vednost, da bodo senzorji odkrili kogar koli, in to veliko preden bi se mu uspelo približati skrivališču. Po kratkeir hodniku sta iz preddverja zgradbe prišla v veliko skupne sobo. Jordan je stopila proti zdelani Nutromacovi enoti  kotu, Alarih pa se je zgrudil v enako podrt naslanjač ir položil noge na mizo pred seboj. Z globokim vzdihom se je pretegnil in se pogreznil v naslonjač, že v naslednjem tre nutku pa se je zravnal, ko mu je nekaj priletelo v srede oprsja.

Bil je računalniški disk. Alarih ga je nekaj trenutkom zmedeno opazoval, potem pa je pristopila njegova lastnica

»Delo imam zate, Alarih,« je rekla Liz in sedla na rol mize.

Tiho je zagodrnjal. Tako kot večina administrativnega osebja Staroangležev, se tudi ona ni zmenila za delo pra vih protestnikov. Na žalost pa je bila učinkovitost skupim odvisna od podatkov, ki jih je izkopala Liz in njej podobni

Alarih bi se lahko skliceval na svoje veteranstvo, vendar je vzel disk in se vprašujoče zazrl vanjo.

»Naše zveze so včeraj prejele nekaj informacij,« mu je povedala. »Danes so prispele skozi filtre. Prihajajo od obveščenega simpatizerja. Najbolje bo, da sijih ogledaš.«

Alarih je komaj utegnil razumeti te odsekane napotke in Liz je spet izginila. Posmehljivo si je ogledoval disk, ko se je pojavila Jordan z dvema skodelicama gostega nadomestka za črno kavo.

»Hvala,« je rekel odsotno. Odpil je požirek trpke snovi in se utrujeno spravil na noge.

»Kaj pa je?« je vprašala Jordan in pogledala disk v njegovih rokah.

»Spet delo,« ji je povedal. »Upam, da ne bo trajalo predolgo. Potem pridem pote, pa greva kaj pojest, prav?«

»Okej,« je odvrnila Jordan in sedla v naslonjač, s katerega se je umaknil. »Zbudi me, ko boš imel čas.«

Alarih se je spačil ob pogledu na njeno sproščeno postavo, jo ljubeče pobožal po laseh ter se napotil poiskat računalniško enoto, na kateri bi lahko preveril disk.

Čeprav je večina pravih Staroangležev prebivala v globinah mesta, so imeli zveze in simpatizerje tudi v uglednejših okoljih. Na disku je bilo shranjeno sporočilo Daniela Hammonda, pristaša Staroangležev in sina nedavno imenovanega ministra za varnost. Priložena datoteka je izpričevala, da je na prošnjo staroangleškega kuriija poizvedel o novih ukrepih za preprečevanje terorizma. Sporočilo je bilo njegov odgovor. Alarih je bil nad datoteko močno začuden, saj je bilo v zadnjem času vse več protifederacijske dejavnosti.

Od imenovanja Adama Hammonda na položaj ministra za varnost (4. 10. 2368) so potekali načrti za novo protiteroristično kampanjo, uperjeno predvsem proti dejavnostim, ki škodujejo odnosom med Britanijo in Evropsko Federacijo. Ti načrti so bili ovrženi z dnem 3. 1. 2369, po sestanku med poslancem Adamom Hammondom (minister za varnost in načelnik Varnostne službe), guvernerjem Charlesom Alversteadom (načelnik CRP) in dr. Kaldenom (neznano). Nekaj minut tega sestanka je bilo zaTa jenih. Nova varnostna strategija ni osredotočena na protifederacijski terorizem, temveč na podporo CRP in njihovega zakonitega iztrebljanja mutantov s čarodejnim genom. Varnostna služba se je zavezala k odstranitvi vseh mutantov v naslednjih petih letih. V doseganje tega cilja nameravajo vložiti ves svoj trud. Posebej poudarjajo nujnost ujetja mutantke, znane pod vzdevkom »Vrana« (opisana kot teroristka s čarodejnim genom). Konec sporočila.

Alarih je kar nekaj časa razmišljal o sporočilu in skušal doumeti njegov pomen. Britanski ministrski predsednik je imenoval novega ministra za varnost ravno zaradi povečanja terorističnih dejavnosti in razširitve dežele tolp. Če so bili prejeti podatki pravilni, je minister vse pomisleke postavil na stranski tir in zagotovil podporo organizaciji, ki je zaradi svojega početja uživala dokaj spotakljiv politični ugled. Na podlagi enega samega sestanka z načelnikom CRP in neznanim znanstvenikom je zanemaril dvojno grožnjo s tolpami povezanega kriminala in terorističnih napadov ter se posvetil lovu na neko malopridno mutantko. Alarih se je namrščil proti zaslonu. Druge člane Staroangležev bi na moč razveselilo, da za spremembo niso v središču pozornosti varnostnikov, njemu pa se je novi razvoj dogodkov zdel preveč nenavaden, da bi ga proslavljal. Še vedno mrk ni ugasnil računalniške enote in šel poiskat Liz.

Lep čas jo je iskal po razvejani stavbi, naposled pa jo je našel v sobi nekaj nadstropij višje, kjer je z drugimi Staroangleži gledala holoprojekcijo napada na konzulat EF. Kolikor je mogel nevsiljivo, je prečkal sobo, se od zadaj približal Liz in se ji dotaknil ramena.

»Se lahko pogovoriva?« je vprašal.

Rahlo zbegano je dvignila pogled, skomignila in mu sledila iz sobe. Na hodniku se Alarih ni ustavil, popeljal jo je do prostora, kjer si je ogledal vsebino diska.

»Sporočilo, ki si mi ga dala,« je dejal. »Si si ga ogledala?«

»Ja,« je pokimala. »Dobra novica, če je le res. Vendar se mi je zdela čudna. Misliš, da je izmišljotina?«

»Po mojem ne.« Alarih je pomislil. »Če pa je, je zelo prebrisana.« Pred vhodom v sobo je za hip postal, nato pa jo je posadil pred računalniško enoto. »Prosil bi te, da nekaj preveriš.«

Če bi ji hotel vrniti, ker mu poprej ni dovolila, da si odpočije, bi bil razočaran. Niti črhnila ni v ugovor. Sedela je pred tipkovnico in čakala nadaljnih napotkov.

»Poizvedi o ljudeh, ki jih omenja ta dokument,« ji je naročil Alarih. »O Charlesu Alversteadu, doktorju Kaldenu, kdor koli že je, in o tej mutantki, Vrani. Rad bi vedel, kaj je tako pomembno, da varnostnikov več ne zanima oborožena in nevarna teroristična skupina, kot smo mi.«

Liz se je nasmehnila, vendar je tudi odkimala.

»Storila bom, kar bo mogoče,« je dejala, »vendar nisem hekerka. Izvedela bom vse, kar se nahaja v javnih podatkovnih bazah, morda malenkost več. Ne pričakuj prevelikih rezultatov.«

»Naredi, kar moreš,« jo je spodbudil Alarih. »Malo informacij je boljše kot nič. Jutri bom poskusil izvedeti kaj več od tega simpatizerja, Daniela Hammonda.«

Daniel je gledal poročila. Njegovega očeta je veselilo, da se mu je pridružil. Sinova resnost je bila dobrodošla sprememba od hčerkine frfravosti. Caitlin se je kujala v svoji sobi, saj so ji poročila preprečila gledanje ene od puhloglavih oddaj, ki so vladale njenemu življenju. Toda Adam Hammond je bil neomajen. Poleg tega, da je vedno dajal prednost poročilom, ga je danes posebej zanimal prispevek, ki ga je posredovala Varnostna služba. Ni vedel, da je bil to tudi razlog za Danielovo pozornost. Očetovo delo ga nikdar ni preveč zanimalo, vse dokler Adam ni napredoval do stolčka ministra za varnost. Zdaj se je njegova služba začela neposredneje tikati Daniela, saj je pomenila življenje ali smrt za Staroangleže, s katerimi je bil v ohlapni navezi. Svojo zavezanost protifederacijski fronti je potrdil s sporočilom, ki ga je poslal prejšnji dan in s tem tvegal zakonski pregon zaradi vohunstva.

Daniel ni vedel, kateri holovidski prispevek tako zanima njegovega očeta. Toda Adam je le redko vztrajal pri svoji pravici do poročil, saj se mu ni zdelo vredno ukvarjati s Caitlininim pritoževanjem nad ločitvijo od videozaslona. Kar koli se je obetalo, je moralo biti pomembno. Prispevki so si mirno sledili, ne da bi se njegov oče kakor koli odzval nanje. Sicer se je namrščil ob ponovitvi poročila o napadu na konzulat, a to so bile že stare novice. Daniela je zmrazilo ob misli, kaj bi oče storil, če bi izvedel, da je njegov lastni sin povezan z demonstranti, ki jih sam preganja.

Poročilo se je končalo in Adam se je pričakujoče nagnil naprej. Daniel se je ob začetku naslednjega prispevka osredotočil na zaslon.

»V povezavi s prejšnjim poročilom; mutantska teroristka z nezakonitim čarodejnim genom, odgovorna za uničenje obrata CRP, ki je lani terjalo sto sedemintrideset žrtev, je še vedno na prostosti. Teroristka, znana po vzdevku »Vrana«, se domnevno skriva med zločinskimi elementi v spodnjih predelih mesta. Minister za varnost Adam Hammond je danes izjavil, da bodo vse informacije, ki bi pomagale pri njeni aretaciji, ostale v najstrožji tajnosti, ter posvaril državljane, naj se Vrani ne približujejo, saj je verjetno oborožena in zagotovo nevarna. Vrane in teroristov, ki so povezani z njo, letos ni bilo na spregled, lani pa so posledice njihovih dejavnosti zahtevale izjavo ministrskega predsednika.«

Na zaslonu se je prikazal star posnetek predsednikove izjave pred parlamentom.

»... Zasedba iztrebljevalnega obrata CRP, ponaredba zapisov iz tega obrata, objava teh zapisov in naposled uničenje dotičnega obrata, vse to so teroristična dejanja osupljivih razsežnosti, ki jih je zakrivila skupina zločincev -simpatizerjev z nezakonitimi mutanti. Zagotavljam vam, da bomo te zločince prijeli...«

Segment se je končal in poročevalec je nadaljeval:

»Kljub tem zagotovilom se Vrana uspešno izmika Varnostni službi in bojda načrtuje še hujša hudodelstva. Politični analitiki menijo, da to govori v prid povečanju nadzora EF nad Britanijo. Evropska federacija razpolaga s primernimi sredstvi za prijetje tovrstnih zločincev, ne da bi bili preganjalci pri tem ogroženi. A tudi brez pomoči Federacije se zdi, da bo mutantski nadlogi končno odbila zadnja ura. Gospod Hammond je Varnostni službi zastavil vsesplošen iztrebitveni program, ki bo Centru za raziskave paranormalnega pomagal v boju, da to deželo za vse večne čase očisti čarodejev. Britanija bo s svojim prvim korakom v zgled in spodbudo vsemu svetu.«

Te krinke in zagrinjala

Na videozaslonu v zatemnjeni sobi je migetal posnetek, zamrznjena podoba brezimnega obraza nekega poročevalca. Bleda dlan je segla proti lovilniku kadrov in slika je zopet oživela:

»... se zdi, da bo mutantski nadlogi končno odbila zadnja ura. Gospod Hammond je Varnostni službi zastavil vsesplošen iztrebitveni program, ki bo Centru za raziskave paranormalnega pomagal v boju, da to deželo za vse večne čase očisti čarodejev. Britanija bo s svojim prvim korakom v zgled in spodbudo vsemu svetu ...«

Dlan je krčevito stisnila upravljalnik in zaslon je počrnel. Nekaj časa je bila soba popolnoma temna.

Tišino je prekinil šum odpiranja vrat. S hodnika se je v sobo vlila svetloba in se odbila od rdečih las postave, ki je počivala pred zaslonom.

»Avalon?« je rekel glas, nekoliko povišan od presenečenja. »Oprosti, nisem vedel, da je kdo tu.«

»Nič hudega,« je odgovorila sedeča postava. »Bi prižgal luči?«

»Seveda.« Prišlek se je z elegantno kretnjo obrnil in rahlo oplazil na dotik občutljivo ploščo poleg vrat. Mehke luči so razsvetlile sobo, opremljeno v rdečih in zlatih odtenkih, ki so vpili od razkošja. »Kaj si gledala?« je vprašal s pogledom na upravljalniku v Avalonini dlani.

»Poročila, ki sem jih posnela včeraj,« je odvrnila in mu odstopila nekaj prostora na težkih rdečih blazinah.

»Smem vprašati, zakaj?« jo je vljudno pobaral sogovornik ter pazljivo sedel poleg nje.

Avalon je zgolj skomignila, nato pa zavzdihnila ter dobesedneje odvrnila:

»Iščem navdih. Zdi se, da so mediji res zagrabili vse te zgodbe o terorizmu.«

»Boš kaj uporabila?«

»Mogoče,« je počasi odvrnila. »Recimo za pesem s teroristično tematiko.«

»S tem lahko zaidemo na nevarna politična tla,« se je glasil odgovor. »Obstajata samo dve možnosti. Ali zagovarjamo vladine prošnje za povečanje federativnega nadzora ali pa pojemo hvalnice terorizmu. Morda kaj z dvoumnim besedilom.« Zatopil se je v premislek in Avalon ga je pozorno premerila. Oblak Estavisti je negoval elegantno držo, ki je bila ravno tako zaslužna za njegov bliskovit vzpon do slave kot njegova dejanska nadarjenost. Nekakšna atmosfera nedotakljivosti ga je ovijala v skrivnostnost. Avalon si je rada predstavljala, da se je v svojih dveh letih zvezdništva naučila dodobra manipulirati z mediji, a v primerjavi z Oblakom je bila še vedno novinka. Od svojih pramenastih srebmoplavih las do holografskih projekcij, ki so lebdele okoli njegovih oblek, je bil prej poosebljenje blišča, kot pa človeško bitje, in tej lastnosti je zavidala tudi Avalon.

Oblak se je predramil iz svojega premlevanja in dvignil obrvi proti Avaloninemu zaverovanemu pogledu. Pomignil je proti videozaslonu in rekel:

»Zanimalo me je, ali bi gledala CultRock. Nocoj nameravajo predvajati novi video.«

»Okej.« Avalon mu je predala upravljalnik in pogledala nazaj proti zaslonu, po katerem je brzelo zaporedje podob, ko je Oblak iskal pravi kanal. Toliko programov je bilo posvečenih izključno sodobni glasbi, da ga je iskal precej dolgo, naposled pa se je prižiganje in ugašanje različnih slik ustavilo s holografsko projekcijo nezemeljskega velemesta, v katerem so se po mostovih in promenadah pomikala pajkasta bitja in pletla zgradbe iz svile. Sama glasba je bila prepredena s takšno množico novih efektov, da je Avalon skozi superzvočno kopreno le stežka razbirala besedilo. Oblak je naravnal projekcijo kak meter od zaslona, dovolj daleč, da se nista sama znašla v videospotu, in se naslonil poleg Avalon.

Ta je zaslišala premikanje na hodniku. Ozrla se je in zagledala gručo drugih članov tistega, kar se je na široko imenovalo njena rockovska skupina. Pritegnili so jih zvoki, ki so se razlegali iz izvenserijskih zvočnikov. Glasba je tudi njim pomenila celo življenje in nikoli ni škodilo, da si bil na tekočem s konkurenco.

»Ni to Elohimov novi komad?« je razvlečeno vprašala Lissa ter Oblaku v občudovanje zanihala s svojimi medenimi lasmi, ko je zdrsnila v sedež poleg njega. »Vedno je lebdel nekje v orbiti, ampak tokrat ga po mojem ne bo nazaj.«

»Ne dajaj ga v nič, Liss. To se prodaja,« je cinično pripomnil Corin.

»Mi tudi,« jo je opomnil Jesse, zleknjen čez kos pohištva, ki je bil mišljen za tri ljudi, »pa se nam ni treba siliti z eteriko.«

»Pazi, da te to ne uspava,« je dejal Corin. »Tudi nas lahko kdo pomete z vrhov lestvic, prav tako, kakor so Elohima.«

»Ste opazili, kako nas oponašajo manj nadarjene skupine?« se je vključil Oblak. »Naš stil lahko kaj hitro izgubi izvirnost in inovativnost in postane prejšnjemesečen kliše.«

»Vedno ti gre samo za stil, kaj?« je bojevito vprašal Corin. »Sploh nisi glasbenik, zato nam ne govori, kako naj delamo.«

Pogovor se je nadaljeval v prepirljivem tonu. Člani skupine so se pulili za svoj prav ter se medsebojno poniževali. Avalon se je osredotočila na zaslon in se trudila, da se ne bi zmenila zanje. Pred pomembnimi javnimi dogodki so bili vedno tako živčni in za novi videospot so se nagarali do onemoglosti. Oblak je imel prav. Vse težje je bilo prehitevati trende, saj so imeli na grbi toliko posnemovalcev, da njihova glasba sploh ni več mogla izstopati. V zadnjem času so okrepili vizualno plat svojega dela, v kateri je bil Oblak odlično podkovan, da bi v spotih pričarali res neponovljivo vzdušje. A to ne bi zadostovalo brez enakovredne glasbe in Avalon je veliko tvegala, da bi dosegla ta cilj. Ni mogla razložiti, kako ji uspeva, kako spreminja električne signale iz svoje kitare, da se spreminjajo v zvoke, kakršnih instrument ne bi smel zmoči, kako se igra s studijsko opremo, da bi ustvarila ravno pravšen zvok. Vendar je poznala ime za sposobnost, s pomočjo katere je pridobivala toliko kot nemogoče zvoke. Ta sposobnost bi jo lahko stala življenja, lahko bi jo po hitrem postopku usmrtili, tako kot vse druge čarodeje, ne glede na zaščito, ki ji jo je nudila slava.

Caitlin Hammond je razdraženo opazovala, kako se njen brat preseda po svojem sedežu. Daniel je bil vedno tako živčen. Toliko ur je preživel pred vidkomom, da se sploh ne bi čudila, če bi na skrivaj hodil s kakšno punco. Ponavadi je bila tako zatopljena v svoje zadeve, da se ni niti malo obremenjevala z dejstvom, da njen brat obstaja. Trenutno pa ji je bilo njegovo mencanje zoprno, saj jo je motilo pri gledanju videozaslona. Ravno mu je hotela predlagati, naj se odstrani, ko je mehak zven naznanil, da nekdo stoji pred vrati stanovanja.

»To bo Zircarda,« je zadovoljno dejala Caitlin in stopila proti vratom. Vedela je, kakšen odpor čuti njen brat do njene prijateljice. »Skupaj bova gledali premiero novega videa od Masque.«

»Mojbog,« je zagodrnjal Daniel in urno vstal. »Mislim, da ob tej pozni uri ne bi prenesel še Zircarde Anthony. Če kdo kliče, sem v svoji sobi.«

Hitro se je umaknil, Caitlin pa je odprla vrata. Videla je, da Zircarda, kot ponavadi, ni prišla sama. Kot samooklicani voditeljici najbolj priljubljene družbe v kompleksu Belgravia se ji je zdelo pod častjo, da bi šla kamor koli brez peščice satelitov. Trenutno sta jo spremljali Mira, dolgoletna članica družbe, in Roni, njena nova varovanka.

»Zdravo, Caitlin,« je domačno pozdravila Zircarda. Z Miro sta vstopili, Roni pa jima je sledila na razdalji nekaj korakov. »Se je že začelo?«

»Ne še,« je odvrnila Caitlin. »Sedite, zaslon je že spuščen.«

»Električno,« je leno dejala Zircarda. Prisvojila si je sedež natanko pred zaslonom in se začela igrati z nastavitvami.

»Nastavi na vključitev cele sobe,« je predlagala Mira in se napotila proti kuhinji. »Umiram od lakote, Caitlin. Imaš kaj za jesti?«

»Seveda,« je odvrnila Caitlin. Naslednjih pet minut je pripravljala pijačo za ostale, medtem ko je Mira po kuhinji stikala za hrano.

Ko si je pripravila prigrizek brez ene same kalorije, se je Mira pridružila ostalim.

»Ni tega programa lani ustanovil Alijin oče?« je radovedno vprašala in Caitlin je s pogledom ošinila Zircardo, negotova, kako naj se odzove.

»Kdo je Ali?« je nedolžno vprašala Roni. Zircarda se je zgnušeno spačila.

»Hči gospoda Tarrella,« je odgovorila v odsekanem tonu. »Včasih je živela tukaj.«

»Gotovo si že slišala zanjo, Roni,« je bolj pogovorno nadaljevala Mira, ki jo je gnala senzacionalnost zgodbe. »Velik škandal je bil. Izkazalo se je, da je čarodejka in CRP je prišel ponjo, kar sem, v kompleks.«

»In ve ste jo poznale?« je Roni dobila široke oči.

»Naša prijateljica je bila,« je ostro odvrnila Caitlin. »Ni mogla vedeti, kaj je. Ali ni bila potuhnjena.«

»Ne, ampak da je tako izvedela ...« je Mira nejeverno zmajala z glavo. »Prava nočna mora.«

»No, zdaj je konec,« se je Zircarda čvrsto polastila pogovora. »Mira, si dobila vstopnice za premiero filma tvoje mame?«

Daniel je skozi zaprta vrata svoje sobe še vedno slišal razvlečeno govorjenje in ga skušal preglasiti z zvočnim sistemom. Vedno znova ga je presenetilo, kako lahko ta družba izvrže svoje člane in nikoli več ne pomisli nanje. Bežno se je spominjal Ali Tarrell. Bila je podobna drugim, čedna, razvajena najstnica, ki je imela preveč denarja in premalo odgovornosti. Toda leto dni po smrti bi si od svojih prijateljic morala zaslužiti kaj več kot borno minuto pogovora.

Pomirjujoče valovanje glasbe iz Danielovega zvočnega sistema je predrlo rezko cvrčanje, ki je sporočalo, da nekdo stopa v stik z njegovim vidkomom. Z besedo je utišal glasbo in pohitel do komunikacijske enote. S pritiskom na tipkovnico je odprl kanal. Ko se je dotaknil stikala, je zaslon ostal črn. Namrščil se je in se vprašal, ali je z enoto morda kaj narobe, takrat pa ga je ogovoril očitno računalniško obdelan glas.

»Daniel Hammond?«

»Tukaj,« je Daniel živčno odgovoril neznanemu govorcu, ki ga je opazoval z druge strani vidkomske povezave.

»Prejeli smo tvoje sporočilo,« je nadaljeval glas.

»Ste od Staroangležev?« je vprašal Daniel, a že v naslednjem trenutku si je z dlanjo razburjeno prekril usta, ko se je zavedel, da bi se v primeru, če bi kdo spremljal ta signal, že pokopal.

»Sem,« je pritrdil neznanec. »Ni razlogov za zaskrbljenost. Prenos je čist.« Danielu se je zazdelo, da se je v sintetični glas prikradel kanček hudomušnosti.

»Kaj bi radi?« je vprašal. »Tu ne morem govoriti z vami. Ni varno.«

»Se strinjam,« je odvrnil neznani terorist. »Osebno se morava srečati. Čez eno uro te bomo pobrali na mostu 975.«

»Ampak ...« se je uprl Daniel in utihnil, ko je videl, da je zveza prekinjena. S prsti je živčno pobobnal po kontrolni plošči, potem pa je poslal nov signal, tokrat javni prevozni firmi. V nekaj sekundah mu je njihov operater zagotovil, da ga bo pred vrati čez deset minut čakal preletač, ki ga bo odpeljal, kamor bo hotel.

»In zdaj tisto, kar vsi že tako težko čakate ... najnovejši izdelek najsenzacionalnejše evropske skupine, Masque. Nova skladba se imenuje >V temi< in CultRock vam nocoj prinaša svetovno premiero električnega holovideospota ...«

Če bi Alijini bivši prijateljici vedeli, da Ali na drugem koncu mesta gleda program, v katerega sta zaverovani tudi sami, bi ju to verjetno bolj prestrašilo kot razveselilo. Čeprav je Ali življenje med odpadniki temeljito spremenilo, je imela še vedno nekaj lastnosti z vseh strani zaščitene najstnice. Tu, v udobnem, luksuznem stanovanju, zatopljena v podobe najsodobnejšega holovideospota, si je lahko predstavljala, da je na varnem.

A skupina Masque s svojim spotom ni hotela pričarati varnega vzdušja. Nekoč bi Ali ob njegovem morastem prispodabljanju ostala hladna, zdaj pa ga je gledala kot opomin na vse, kar je prežalo onkraj zatočišča te sobe. Prikazoval je temačne prehode, ki so vodili navzdol in spet navzdol, niz napol orisanih grozot, ki so švigale od sence od sence, svet strahu, ponazorjen z vreščanjem kitare. Ali je vzdrgetala in poskočila, ko je s kotičkom očesa opazila še eno senco. V resničnost jo je vrnilo mehko smehljanje.

»Vrana!« je zasopla z mešanico olajšanja in zadrege. »Nisem te videla.«

Vrana ji je namenila prazen pogled in se obrnila nazaj k videozaslonu.

»Kaj je to?« je hotela vedeti.

»Skupina ali komad?« je začudeno vprašala Ali.

»Eno ali drugo,« je malce nestrpno odvrnila Vrana.

»To so Masque, njihov novi video >V temo<,« je živčno dejala Ali. »Ti je všeč? Njihov najnovejši laserski disk imam, če te zanima.«

»Okej,« je na Alijino presenečenje odgovorila Vrana. Z odmaknjenim pogledom se je mrščila proti zaslonu, kakor bi se skušala nečesa spomniti.

»Čakaj, ponj grem,« je rekla Ali in odhitela v sobo, ki si jo je prisvojila. Disk je iskala nekaj minut, a ko se je vrnila, je Vrana še vedno odrevenelo strmela v zaslon.

»Mislila sem, da ne maraš sodobne glasbe,« je rekla Ali. »Ampak tale najnovejši disk je odštekan. Prej niso bili taki.«

Predenje povedala do konca, so zadnji akordi oznanili konec videospota in zaslon je spet zapolnil napovedovalčev obraz. Vrana je nenadoma pomežiknila in se obrnila nazaj. Njena usta so bila skrivenčena v polovičen nasmešek.

»Disk,« je zahtevala s stegnjeno roko.

»Imenuje se >Preobrazbe<,« je razložila Ali. »Zato je holo tako čuden. Na zadnji strani imaš sliko benda.«

»Mm,« je odsotno odvrnila Vrana in obrnila škatlo. Ali se ni spomnila, da bi jo kdaj videla manj zoprno.

»To so oni,« ji je skušala pomagati. »Punci z rdečimi lasmi je ime Avalon. Pevka in kitaristka je. To pa so Oblak, Corin, saksofonistka Lissa, bobnarju pa je ime Jesse.«

»Zanimivo,« se je zamislila Vrana. Za trenutek se je zdelo, da gleda skozi Ali. »Si ga lahko sposodim?«

»Kar daj,« je Ali komaj zmogla odgovor. Debelo je gledala, kako je Vrana z njenim diskom izginila v svojo sobo in čvrsto zaprla vrata za sabo. »Čudno,« si je rekla Ali in se spet posvetila zaslonu.

Kez je zaspajkal še zadnjo povezavo in si kritično ogledal gmoto žic, ki so višele iz preletačeve kontrolne plošče.

»El, pridi pogledat!« je zavpil. Luciel je stopil okoli preletača in pogledal skozi odprta vrata.

»Si opravil?« je vprašal.

»Ja,« je ponosno odvrnil Kez. »Predelan je. Ko bo ta zadeva poletela, nas nihče več ne ujame.«

»Električno,« se je zarežal Luciel in narahlo butnil Keza v roko. V preteklem letu se je v vsej skupini najbolj spremenil. Od svoje rešitve je postopoma izgubil videz strašila in čeprav so se mu v očeh še vedno risali spomini na poskuse, je prebolel odvisnost od mamil, ki so mu jih vbrizgavali znanstveniki. S Kezom sta večino časa prebila skupaj, čeprav je Lucielu uspelo pobotati Ali in Keza, da sta se v družbi drug drugega počutila manj neudobno.

Prav Kez je prepričal skupino, da bi jim koristilo sodelovanje z Grofico. Z Lucielom sta za skromno plačo več ur popravljala elektronsko opremo v njeni zgradbi. Kadar jima je zmanjkalo dela, sta obdelovala preletač. Ko je Kez izrazil željo, da bi kak preletač predelal od začetka do konca, jima je Vrana dala dovolj kreditov, da sta si ga kupila. Občasno, ko je obiskovala Grofico, se je ustavila pri njiju, jima dajala nasvete in prinašala orodje, ki ji ga je naročal Luciel. S Kezovim praktičnim in Lucielovim teoretičnim pristopom sta se naučila toliko, da sta koristila Grofici, obenem pa sta znala preletačevo delovanje prikrojiti svojim željam.

»Kaj pa zdaj?« je vprašal Kez in si ogledoval ploščo.

»Ne več dosti,« je odvrnil Luciel. »Energetske spoje sem že povezal. Ostanejo samo še ključavnice in oborožitveni sistem.«

»Ja,« se je namrščil Kez. »Vrana je že pred tedni obljubila, da nama bo pomagala.«

»Se vedno ne verjamem, da je mogoče,« je Luciel zmajal z glavo. »Ne bi smelo biti. Še nikoli nisem videl ničesar tako čudnega, kot so tisti njeni načrti za energetski sistem za laserske topove. Nihče ne projektira takih sistemov.«

»Razen Vrane,« je zaključil Kez. Zavzdihnil je. »Ko bi ti znal take reči, El. Potem nama ne bi bilo treba čakati, kdaj si bo vzela čas.«

»Z Ali naju kar naprej sprašuje, kaj zmoreva in česa ne,« je odgovoril Luciel. »Pravi, da bi rada osnovala znanost o čarodejskih zmožnostih.«

»Česa bi te že lahko naučila,« je vztrajal Kez in Luciel je skomignil. »Pridi,« je nadaljeval, »tu sva zaključila. Pojdiva domov. Mogoče bo imela Vrana jutri čas, da nama pomaga pri preletaču.«

Daniel se je tesno zavil v svoj debeli plašč. Veter je žvižgal skozi nebotično stolpovje in bičal zapuščeni most. Obkrožala ga je sivina. Luči razkošnega višavja so bile izgubljene nekje nad njim, v globinah pa so, nevidni, ležali slumi, označeni z barvami tolp. To je bila nikogaršnja zemlja, ki je ločevala bogate od revnih, prehodno področje, poseljeno samo s podjetji in ljudmi v vzponu ali v zatonu.

Najeti preletač, ki ga je pripeljal, je odletel pred desetimi minutami, a zveze še vedno ni bilo na spregled. Tresoč se od mraza, se je spraševal, kaj bi Staroangleži radi od njega. Za to organizacijo je začel vohuniti, ker se je sramoval očetove povezanosti s surovo Varnostno službo in ker ga je skrbelo, da poostren federativni nadzor deželi ne bo prinesel nič dobrega. Vendar še vedno ni bil popolnoma zaprisežen gibanju. Njegova prepričanja niso bila dovolj močna, da bi se iztrgal primežu svojega očeta in varnega, ščitenega življenja v kompleksu Belgravia ter se uradno pridružil Staroangležem. Ko je razmišljal o kompleksu, se je spomnil sestrinega pogovora. Ali Tarrell tam ni bila na varnem, kljub slavi in denarju svojega očeta. Morda se je slepil, ko se je prepričeval, da bi lahko brez vsake nevarnosti podpiral Staroangleže. DrgeTa je se je vprašal, ali morda že ni čas, da se vrne domov.

Njegova premlevanja je zmotil šum preletača, ki mu je švignil nad glavo in pristal na mostu poleg njega. Stransko okno se je odprlo in za krmilom razkrilo mladega moža, ne dosti starejšega od kakega najstnika. Tujec ga je resno premeril, potem pa spregovoril.

»Ti si gotovo Daniel.«

»Tako je,« je živčno potrdil Daniel.

»Vstopi,« je dejal Alarih. »Tu se ni varno pogovarjati.«

Daniel je okleval zgolj za trenutek, potem pa je stopil do odprtih vrat na nasprotni strani preletača. Ko je zlezel v plovilo, so se zaprla za njim. Medtem ko si je pripenjal varnostne pasove, je preletač začel vzletati. Član Staroangležev ga je s privajeno lahkoto popeljal na vijugavo vožnjo med zgradbami in mostovi.

»Prejeli smo tvoje sporočilo,« je začel. »Praviš, da varnostniki pomagajo CRP.«

»Tako je,« je pritrdil Daniel, olajšan, da zna odgovoriti na vprašanje. »Vsi lovijo pristaše čarodejev, ki so lani uničili tisti iztrebljevalni obrat.«

»Mislil sem, da so čarodeji toliko kot izbrisani,« se je zamislil Alarih. »Zakaj bi kar naenkrat začeli napadati CRP?«

»Ne vem,« je skomignil Daniel, »vendar se zdi, da jih vlada jemlje resno.«

»Tudi mi jih moramo,« je dodal Alarih. »Če so ti čarodeji tako zelo razburili varnostnike, nam mogoče lahko koristijo. Potrebujemo zaveznike in federativni nadzor ni nikogar prizadel tako hudo, kot prav čarodeje. Preseneča me, da se še nihče od Staroangležev ni domislil, da bi jih uporabili.«

»Saj nihče ne ve, kaj v resnici počnejo,« je ugovarjal Daniel. »Iz mojega stanovanjskega kompleksa so lani odpeljali neko dekle, pa ni nihče niti posumil, da je čarodejka. CRP drži vse podrobnosti v tajnosti. Vsi vedo samo, da so čarodeji nevarni.«

»Vse reči, ki jih >vsi vedo<, se mi zdijo sumljive,« je odvrnil Alarih. »Dokler ne izvem, zakaj naj bi bili čarodeji tako nevarni, bom dopuščal možnost, da niso. Tebe pa bi prosil, da izveš vse, kar moreš, o tej operaciji CRP in o tej čarodejki Vrani. Če pridemo do nje, preden jo najdejo varnostniki, si bomo morda lahko medsebojno pomagali.«

»Se bom potrudil,« je privolil Daniel, »vendar nisem prepričan, kako dolgo bom to še lahko počel. Raje bi delal neposredno za Staroangleže, kakor pa vohunil za svojim očetom. To se mi zdi zahrbtno.«

»Razumem,« je tiho dejal Alarih. »Mediji nas označujejo za teroriste, čeprav se borimo za njihovo svobodo. Včasih mora človek žrtvovati svojo vest za tisto, v kar verjame. Ampak če ti uspe dobiti te informacije, bi nam neskončno pomagale. Potem ti bom poskusil najti stalno mesto pri nas.«

»Hvala,« je rekel Daniel in to tudi iskreno mislil. Mrak dežele tolp ni bil nič grozljivejši od reči, ki jih je slišal, odkar je njegov oče postal minister za varnost. Najmračnejši zločini so se dogajali pri belem dnevu, pa ni nihče ugovarjal, ker so bili zakoniti. Iztrebljevalni zakoni, legalizirano uničenje celotne skupine ljudi, to je bil primer, kaj vse dovoljujejo zakoniki.

Luciel in Kez sta našla skoraj zapuščeno stanovanje. Ali je sedela pred videozaslonom v glavni sobi, butanje glasbe za zaprtimi vrati je naznačevalo, kje bi se utegnila nahajati Vrana, o Navu in Maščevalki pa ni bilo ne duha ne sluha. Ali se je fantoma nasmehnila in se premaknila, da sta lahko sedla. Luciel se je namestil poleg nje, Kez pa se je naslonil na ročno naslonjalo zofe, saj mu je bilo v okolici nekdanje pripadnice višjih družabnih krogov še vedno neprijetno.

»Hej, Ali, kako kaj?« je vprašal Luciel. »Že ves dan gledaš zaslon?«

»V glavnem,« je skomignila Ali. »Tu nimam veliko početi. Nav je šel po hrano, Vrana je v svoji sobi, Mašč... Rachel pa spi, se mi zdi.«

»Vrano bi morala prositi, naj vaju nauči kaj čarodejskega,« je predlagal Kez. »Preletač bi bil hitreje nared, pa še ti bi se imela kam dati, Ali.«

»Mislim, da Vrani ni do tega, da bi naju učila,« je tiho dejala Ali. »Kar se nje tiče, zna vsa potrebna opravila postoriti hitreje in bolje od naju.«

»Vseeno mislim, da bi jo morala prositi,« je vztrajal Kez. »Če bi znala vsaj polovico tistega, kar zna ona, bi bilo veliko varneje. V čem je smisel čarodejstva, če ne znaš biti čarodej?«

»Pametna opazka,« se je od vrat zaslišal glas. Obrnili so se in zagledali Nava, ki se je vrnil. Iz treh vreč, ki jih je imel s seboj, je po sobi zavel vonj po kitajski hrani. Vreče so krasili holografski logotipi drage kitajske restavracije v višavju. »Mogoče bi se o tem morali pomeniti z Vrano,« je nadaljeval. »Mislite, da jo bo tole privabilo iz sobe?«

»Po mojem že,« je smehljaje odvrnila Ali. »Kitajsko hrano obožuje, poleg tega pa ne počne nič posebnega. Sposodila si je nek moj disk in ga že cel večer posluša.«

»Res?« je bil presenečen Nav. »Katerega pa?«

»>Preobrazbe<,« mu je povedal Kez. Ves čas je poslušal glasbo, ki je prodirala v dnevno sobo. »Zadnjo ploščo od Masque.«

»Poskusi jo zvleči od nje,« je predlagal Nav. »Skrajni čas je, da se vsi skupaj pogovorimo.«

Kez je pokimal in odšel proti vratom Vranine sobe. Glasno je potrkal. Čez nekaj sekund so se odprla in pred njim je stala Vrana v svojih običajnih črnih oblačilih in divje zmršenim oblakom las okrog obraza.

»Živijo,« jo je živčno pozdravil Kez in upal, da je dobre volje. »Navje od Hwanga prinesel kitajsko hrano. Bi jedla z nami?«

»Nav je šel k Hwangu?« se je bežno nasmehnila in pogledala nazaj v svojo sobo. »Ja, pridružila se vam bom,« je rekla. »Samo minuto mi dajte, da tule opravim.« Potem se je umaknila in zaprla vrata za sabo.

Ko se je Kez namenil povedat ostalim, da bo Vrana jedla z njimi, je videl Nava, ki je izginil v Maščevalkino sobo. Dvomil je, da bo Maščevalka jedla z njimi. Večino svojega časa je prebila z računalniškimi igricami ali pa je spala. Kadar so ji prinesli hrano iz Nutromacove enote, jo je pojedla. Navu in Vrani se je pustila preiskovati, vendar je le redko spregovorila z njima, pa še takrat so bile besede brez repa in glave. Kez je upal, da Nav ne bo preveč razočaran nad Maščevalkinim napredkom. Pridružil se je drugima dvema. Ali je izključila zaslon in odprla vrečke s hrano, Luciel pa je položil krožnike na dolgo jedilno mizo. Zvoki glasbe v Vranini sobi so umolknili. Čez nekaj trenutkov sta z Navom skoraj istočasno prišla vsak iz svojega prostora. Navov izrazje bil mračen, vendar se je nasmehnil, ko je zagledal sestro. Ta mu je vrnila nasmeh.

»Vidim, da si šel po večerjo v višavje,« je dejala. »S čim smo si zaslužili to čast?«

»Mislim, da je čas, da se pogovorimo,« je razložil Nav in sedel za mizo. »Je kdo nocoj gledal poročila?« Drugi so odkimali. Ali je tudi rahlo zardela. Želela si je, da bi lahko dala pritrdilni odgovor, vendar je, ko Nava ni bilo zraven, le redko gledala poročila.

»No, smo zamudili kaj razburljivega?« je vprašala Vrana, medtem ko si je iz ene od posod nalagala hrano.

»Novi minister za varnost, Alan Hammond, je prisegel, da bo odpravil čarodejsko grožnjo. CRP bo imel pri iztrebljanju čarodejev na voljo neomejeno pomoč Varnostne službe,« je na kratko razložil Nav.

Ali je pobledela, Luciel pa je otrpnil sredi nalaganja hrane. Kez je izstrelil pogled proti Vrani, ki je edina ostala mirna.

»Res?« je vprašala. »Čemu ta nenadna poostritev?«

»Zaradi nas,« je mrko dejal Nav. »Vlada še vedno trdi, da smo mi razstrelili laboratoriji. Po vseh medijih razglašajo, da smo teroristi.«

»Gospoda Hammonda sem poznala,« se je tiho oglasila Ali. »Caitlinin oče je. Ne morem verjeti, kaj počne.« Luciel ji je v podporo stisnil dlan.

»Torej smo razvpiti,« se je smehljala Vrana. »In?«

»Mislim, da je čas, da Ali in Luciela naučiš izkoriščati njune zmožnosti,« je rekel Nav. »Mislim tudi, da bi se morali preseliti v deželo tolp.«

Vsi so pogledali Vrano, pričakujoče, saj so mislili, da se bo uprla, kakor se je ob vsakem predlogu, da bi zapustili razkošje svojega stanovanja. Vendar je zgolj privzdignila obrv.

»Prav,« je rekla mirno. »Verjetno bo res čas za selitev, in če mislimo rekrutirati še kakega čarodeja, nam bo urjenje še koristilo.«

Ostali so se presenečeno zastrmeli vanjo. Prvi je spregovoril Kez.

»Se kakega čarodeja?« je vprašal.

»Vsaj še enega,« je odvrnila Vrana. »Danes sem ga odkrila.«

»Koga?« je vprašal Nav in pogled resno uprl v Vranine oči.

Vrana se je poredno nasmehnila.

»Nič manj kot slavno osebnost,« je dejala. »Avalon, pevko skupine Masque.«

Tvoja znana tajinstvenost

Ko sta Kez in Luciel naslednji dan prispela v Grofičino zgradbo, je bilo tam nenavadno živahno. Grofica osebno je nadzorovala svoje stražarje, ki so nalagali polne zaboje opreme v dva velika preletača. Vrana je dogajanje opazovala z brezizraznimi črnimi očmi. Kez in Luciel sta se spogledala in se napotila na nasprotni konec prostora, kjer je mlada čarodejka po turško sedela na zaboju z oznako Razstrelivo: ravnaj skrajno previdno.

»Kaj počneš tu?« jo je radovedno povprašal Kez. Vrana se je ozrla vanj.

»Nakupujem,« je kratko odvrnila. »Če se hoče Nav res preseliti v deželo tolp, bomo potrebovali spodoben varnostni sistem. Grofica ima kakih deset nivojev nižje prazno zgradbo, vendar področje ni najbolj varno. Z vsemi temi rečmi se bomo lahko bolje zaščitili.

»Kako boš plačala za vse to?« je nejeverno vprašal Luciel in Vrana se je smehljaje obrnila k njemu.

»Zjutraj sem vdrla v sistem neke banke,« je preprosto pojasnila.

Kez je hotel vprašati, kaj je v zabojih, ko se je čez preddverje zaslišal znan glas:

»Hej, Vrana, sploh kdaj nosiš kaj drugega kot črno?«

Kez in Luciel sta se hkrati obrnila in zagledala dva moža, oblečena v modre in zlate barve svoje tolpe. Tudi modre lase sta imela prevezane z zlatimi koraldami.

»Prava se oglašata,« je izstrelila Vrana in privzdignila obrv ob pogledu na njuni uniformi.

Eden od gangsterjev je Kezu pokuštral lase in se mu zarežal.

»Hej, cestna podgana,« ga je pozdravil, »se še vedno vlačiš za tole šizoidko?«

»Hej, Jeeva,« je odvrnil Kez, se izmaknil izpod gangsterjeve dlani in ga zadel z igrivim udarcem. »Si zadnje čase razstrelil kako stavbo?«

»Si moreš misliti?« je gangster zmajal z glavo. »Od takrat nas išče pol Varnostne službe, v resnici pa so tisti prevarantski dohtarji sami podrli tisto luknjo.«

»Kar poskusi prisiliti vlado, da to prizna,« je posmehljivo dejal Finn in Kez je prikimal.

Finn in Jeeva sta bila člana ekipe, ki je preteklo leto rešila Maščevalko in Luciela iz skrivnega laboratorija CRP. Tretji član njune tolpe, ki se je udeležil napada, je med reševanjem umrl. Kez je bil presenečen, da ju spet vidi, vendar mu je odleglo, ko je opazil, da nista več tako sovražno nastrojena, kot sta bila ob njihovem prvem srečanju. Očitno sta se odločila, da jima lahko zaupata.

»Slišim, da se seliš v deželo tolp,« je rekel Finn. »Midva te bova pospremila v globino.«

»Električno,« se je zarežala Vrana in skočila z zaboja. »Mislim, da sem nared za odhod.«

»Potem pa odletimo,« je odvrnil Jeeva. »Boš videla, kakšno bajto imamo za vas. Nima ravno petih zvezdic, ampak mislim, da ti bo všeč.«

»Lahko greva zraven?« je vprašal Luciel in upajoče pogledal Vrano.

»Če hočeta,« je skomignila.

Finn in Jeeva sta Vrano popeljala do njenega preletača. Ko sta jim z Lucielom sledila, je Kez razmišljal o razlikah med njo in Navom. Medtem ko se je Nav počutil odgovornega za varnost mlajših članov skupine, je Vrana pričakovala, da bodo znali sami poskrbeti zase. Ko je Kez premlel vse, kar je vedel o bratu in sestri, je zaključil, da ima ta razlika verjetno opraviti z dejstvom, da je bil Nav član tolpe, Vrana pa je odraščala sama. Ko je Finn vodil plovilo iz Grofičine zgradbe, se je Kez spraševal, ali ima raje Navovo prevzemanje odgovornosti zanje ali popolno neodvisnost, ki jim jo pušča Vrana.

Ko je Daniel vstopil v očetovo delovno sobo, se je zalotil, da se ozira čez ramo. Hitro se je stresel. Čeprav je vedel, da ga nihče ne gleda, so ga dajali živci. To, kar je nameraval storiti, verjetno ni bilo navadno vohunstvo, temveč tudi veleizdaja. Ni se znal otresti občutka krivde, saj se je zavedal, da izdaja očetovo zaupanje. Ne meneč se za svoje dvome, je odkorakal do računalniškega terminala. Caitlin se bo vsak čas vrnila iz šole. Ni si smel privoščiti, da bi ga zalotila pri brskanju po očetovih zasebnih datotekah.

Alan Hammond je imel kot minister za varnost obilo dela, tako v svoji pisarni v New Westminstru kakor tudi doma. Tako je moral na domačem terminalu hraniti kopico datotek, ki so se tikale njegove službe. Daniel je iskal prav te dokumente. Čeprav ni bil heker, je očetov terminal uporabljal že, ko je bil njegov premalo zmogljiv za raziskave, ki jih je potreboval za fakulteto. Oče mu je dovolil dostop, ker je vsaj delno upal, da bo Daniel nekega dne sledil njegovim stopinjam in se zaposlil v britanski vladi. Daniel je že dolgo vedel, da so ti upi prazni. Dokler je bila vlada pod nadzorom Evropske federacije, nikakor ni mogel delati zanjo. Vendar svojih dvomov nikdar ni zaupal očetu in zdaj mu je bilo to prikrivanje v prid. S prsti je zlagoma udarjal po tipkovnici in opravljal svojo nalogo za Staroangleže. Po očetovih dokumentih je iskal podatke o zaostritvi ukrepov proti čarodejem in o čarodejki Vrani, ki jo je CRP tako odločno nameraval prijeti.

Daniel je kmalu odkril, da so očetove datoteke zakodirane, v glavnem z gesli in zaporedji šifer Ministrstva za varnost. Datoteke je vseeno prekopiral na disk, čeprav je dvomil, da jih bodo Staroangleži znali odkodirati. Potem je začel pregledovati očetove osebne zapiske. Tudi te je ščitilo geslo, toda Daniel ga je hitro uganil. Živčno je zagrizel v pramen svojih rjavih las, ko je vtipkal materino ime:

>    FRANCES <

Terminal je pričel z odkodiranjem datotek in Daniel si je oddahnil. Mati mu je pomagala še deset let po smrti. Bežno je pomislil, kaj bi porekla na njegovo vpletenost v terorizem, potem pa je zmajal z glavo in se povrnil k delu. Očetove beležke niso bile podrobne, vendar so bile poučne. Najnovejši zapisi so govorili o čarodejski grožnji.

>    Načrtovanje lova na čarodejko po imenu >Vrana<: ponudi nagrade za informacije, močnejši nadzor nad deželo tolp, dosleden pregon hekerjev, redne hišne preiskave v nižjih nivojih. Poišči tudi informacije o drugih teroristih, ki so bili vpleteni v napad na obrat CRP: moški - beli lasje (Nav); moški irskega porekla -zelene oči, modro obarvani lasje; belopolt mladenič - plavi lasje, rjave oči. Prav tako poišči informacije o pogrešanih poskusnih primerkih: Lucielu Leichtmannu, Rachel Hollis in Alison Ta rrell <

Daniel je pomežiknil, se naslonil nazaj in se zazrl v zaslon. Kolikor je vedel, so Ali Tarrell zakonito usmrtili. Toda očetovi zapiski so izpričevali nekaj drugega. Izraz >poskusni primerek< ga je zbegal, toda pomen je bil jasen: prijateljica njegove sestre je bila še živa, morda celo povezana z zloglasnimi terorističnimi čarodeji. Brez pomisleka je prekopiral beležke, njegov um pa je bil ves vzburjen. Se prejšnji dan je razmišljal o Ali in kako ji ni bilo rešitve, kljub visokemu položaju njenega očeta, zdaj pa se je zdelo, da je celo praznoglava, bogatinska šolarka znala poskrbeti zase in ubežala vsevidnim očem CRP. Disk s kopijami je skril v svoj jopič in začutil, kako se v njem prebuja upanje. Če je Ali Tarrell uspelo pobegniti in preživeti, bi lahko tudi njemu. Izklopil je terminal in zapustil očetovo delovno sobo. Vseskozi je skušal pozabiti možnost, da Ali morda sploh ni preživela.

Nevede, da Daniel misli nanjo, se je Ali smilila sami sebi. Vrana je končno privolila v selitev v deželo tolp, kar je pomenilo, da se bo morala tudi sama preseliti tja. Ni imela druge izbire, kot da ostane z gangsterji. Sama ne bi v mestu nikoli preživela in se hkrati izmikala CRP. Toda selitev v nižje nivoje je pomenila, da bo izgubila zadnjo trohico svobode. Vedela je, da se po tistih nivojih ni varno potikati brez spremstva, poleg tega pa je dvomila, da ji bodo ostali zaupali kak koristen opravek. Dan za dnem bo tičala na istem kraju, ujetnica svoje lastne neveščosti. Vsi ostali so se znali braniti. Razpolagali so z uporabnimi znanji, ki so jih lahko tudi tržili. Vsi, razen nje in Maščevalke. Skupini je bila v enako breme kot pohabljenka s poškodovanimi možgani.

Po obrazu ji je počasi spolzela solza in Ali si jo je jezno obrisala. Če jo imajo vsi za nekoristno, to še ne pomeni, do mora nujno ostati tako, si je zatrdila. Vrana je rekla, da bodo kmalu stopili v stik s pevko skupine Masque, Avalon. Morda ji bo to šlo bolje od rok kot drugim. Odkar je vedela zase, je spoznavala medijske osebnosti. Ko bodo z Avalon navezali stike, jo bo najbolje razumela in s tem dokazala svojo uporabnost. Ali se je ugriznila v ustnico in upala, da bo v Avalon našla kako možnost, da se dokaže.

Medtem ko je mali preletač počasi križaril skozi spodnje nivoje mesta, je Finn Vrani razkazoval okolico in ji razlagal, katere tolpe nadzorujejo slume in kdo so njihovi vodje. Zgradba, ki so jo najeli od Grofice, je bila na področju pod nadzorom Kač, tolpe, katere člana sta bila Finn in Jeeva. Preletač se je spuščal mimo porušenih mostov in opustošenih trgov, Kez in Luciel pa sta skozi okno opazovala vse pogostejše pojavljanje modrozlatega emblema Kač. Finn je s preletačem pristal na ozkem oboku, ki je prazen trg povezoval s praznim izsekom nebotičnikov.

»Tu smo,« jim je povedal in odprl vrata, da so lahko izstopili. »Kako se vam zdi?«

Kez je stopil iz preletača in se razgledal. Nahajali so se v samem srcu dežele tolp. Tu je odrasel. Srce mu je padlo v želodec ob pogledu na sajaste promenade, pregorelo razsvetljavo ter smeti, raztresene po vsem trgu. Ko je naletel na Nava in Vrano, je poskusil ubežati natanko temu, zdaj pa se je vrnil. Poleg njega je Luciel radovedno pogledal naokoli, z očmi, okroglimi od čudenja.

»To ni podobno ničemur na Zemlji,« je tiho dejal.

Kez je plašno poškilil proti Finnu in Jeevi, da bi se prepričal, ali sta kaj slišala, toda gangsterja sta že spremljala Vrano preko oboka, ki je vodil do prazne zgradbe. Kez se je počasi odvlekel za njimi.

Notranjost nebotičniškega izseka je bila enako neprivlačna. A če nič drugega, je bila vsaj čista, in ko so stopali skozi preddverje, so njihovi koraki mehko odmevali. Iz sprejemne dvorane je vodilo četvero vrat. Finn je Vrano vestno popeljal naokoli. Prva vrata so vodila v večji prostor, ki je bil primeren za vozila, ostala pa so se odpirala na troje stopnišč, ki so vodila v še več praznih prostorov. Kez in Luciel sta se po uvodnem raziskovanju vrnila do vhoda in sedla na mrzli pod.

»Ni posebej podobno našemu stanovanju, kaj?« je pobito dejal Luciel.

»Ne morem verjeti, da se je Vrana strinjala s selitvijo,« je grenko odvrnil Kez. »Tuje tako, kot da bi treščila bomba. Že zaradi tolp se bomo morali zabarikadirati noter, kaj šele zaradi varnostnikov.«

Zunaj se je razlegel hrup pristajanja preletačev. Dvignila sta pogled in zagledala plovili, ki soju v Grofičini bazi otovorili z Vranino opremo. Gledala sta, kako Grofičini ljudje razlagajo opremo in jo prinašajo po pristopni poti.

»Vrana bo verjetno potrebovala precej časa, da vse uredi,« je rekel Luciel.

»Upam, da čim več,« je odgovoril Kez.

Ko se je Caitlin vrnila z gateshallske gimnazije, je Daniel že spakiral tistih nekaj malenkosti, ki jih je nameraval vzeti s sabo, in očetu napisal sporočilo. Ni imel veliko povedati, razen tega, da mu privilegiran življenjski slog v Belgravii ni več pogodu ter da upa, da ga bo razumel. Daniel je vedel, da za to ni veliko možnosti, vendar ko bo enkrat skrit pri Staroangležih, se bi z očetom zopet videla samo, če bi jih odkrila Varnostna služba, nekako pa se je le moral posloviti. Ko se je Caitlin vrnila, je že čakal na preletač. Našla ga je v dnevni sobi, s pripravljeno prtljago. Presenečeno ga je pogledala.

»Zdravo, Daniel. Kaj se dogaja?« je vprašala. »Se seliš ali kaj takega?«

»Za nekaj časa grem živet k prijateljem,« ji je povedal. »Dal ti bom pismo za očeta.«

»Ne ve?« je bila nejeverna. »Ko izve, bo pobesnel. Kdo so ti prijatelji?«

»Ne poznaš jih.« Daniel je zavzdihnil. Razlaga je bila težja, kot si je predstavljal. »Glej, Caitlin, vem, da ne razmišljaš o politiki, vendar poskusi razumeti, da zdaj, ko oče vodi Varnostno službo, ne morem več živeti tukaj. Mislim, da je to, kar počnejo, narobe, posebej zdaj, ko pomagajo CRP iztrebljati čarodeje.«

»Kako to misliš?« Caitlin je bila videti prestrašena. »Delo za vlado je samo služba in nič drugega. Zakaj te naenkrat skrbi, kaj počne oče? Kako to, da se zanimaš za čarodeje in CRP?«

»Kako to?« Daniel je čutil, da v njem narašča jeza, in jo skušal krotiti. »Caitlin, to, da imava srečo, še ne pomeni, da ostali svet nima zveze z nama. Nikoli te ni skrbelo nič drugega kot to, kako boš lepa in priljubljena. Nimaš pojma, koliko ljudi se mora vsak dan boriti za preživetje!«

»Nor si,« ga je hladno pogledala. »Zakaj ne moreš biti normalen, Daniel? Glede revščine, krivice in podobnih stvari ne moreš ukreniti ničesar. Zakaj se moraš kar naprej obnašati, kakor da si boljši od vseh ostalih?« Obrnila mu je hrbet in odvihrala v svojo sobo. Čez ramo je navrgla: »Kar pojdi, bodi mučenik, če ti je toliko do tega. Ko te bo minilo, boš že prišel nazaj.«

Odkar je Avalon pomnila, se je zavedala, da je čarodejka. Med bliščem in zlatom dežele klubov, igrišča bogatih in zapora revnih, kjer je odraščala, je vse mejilo na nezakonitost. Očeta ni poznala, njena mati pa je plesala v odrskih predstavah, ki so jih prirejali klubi. Avalon je preživljala otroštvo med svetlimi lučmi, kjer so rajali bogati, ter stanovanjcem v slumu, kjer so stradali revni. Njeni materi sta hodili v prid samo lepota in nadarjenost za ples. Da bi ubežala pastem slumov, se je dajala v najem klubom. Toda zloraba alkohola in drog, ki je v slumih in deželi tolp prevladovala kakor zadušljiva megla, je obstajala tudi v klubih, enak vonj, le da je bil požlahtnjen z aromo denarja.

Ni vedela, ali je materi znano, da njena hči poseduje čarodejni gen, toda vse otroštvo je prebila ob naukih, da mora svoje sebstvo skrivati pred drugimi ljudmi.

»Ne glede na to, ali si v tolpi ali delaš za bogate, jim ne smeš pokazati, kdo si,« ji je dopovedovala mati. »Sicer se polastijo dela tebe. Čudovite darove imaš, Avalon. Lahko postaneš, kar hočeš, če le ne boš dovolila drugim, da odločajo o tvoji prihodnosti.«

In Avalon jo je ubogala. Brez uradne identitete in obstoja si nikakor ni mogla zagotoviti šolske izobrazbe, zato pa se je učila od ljudi, ki so delali v deželi klubov. Naučili so jo lahko samo plesa in glasbe ter tega, kako se nadarjenost proda tistim, ki plačajo, a izkazalo se je, da to zadostuje. Ko je Avalonina mati umrla, potem ko je vse njune prihranke zapravila za slumovske mazače, ki je niso niti poskusili ozdraviti, jo je hči zamenjala na odru. Kjer je njena mati premogla ravno dovolj nadarjenosti, da je obdržala službo, je Avalon zasijala kot zvezda. Pri petnajstih si je že zagotovila uspeh. Od klubov, preko koncertnih dvoran in stadionov je poletela do megazvezdništva, vseskozi pa je obdržala svojo skrivnost. Zdaj je bila na višku svojega uspeha, občudovana od milijonov, predmet zavisti milijard, a kljub vsej slavi in bogastvu preplašena, da jo bodo nekega dne razkrinkali.

S pritiskom na lovilnik kadrov si je vnovič predvajala prispevek. Ton je izklopila, saj je znala besedilo že na pamet. Šepetala si ga je, medtem ko so pred njo migetale podobe.

»... Varnostni službi zastavil vsesplošen iztrebitveni program, ki bo Centru za raziskave paranormalnega pomagal v boju, da to deželo za vse večne čase očisti čarodejev ...«

Še enkrat je pritisnila na upravljalnik in slika je zamrznila. Avalon je vzela v roke kitaro. Njeni prsti so počasi potovali po strunah, iz ojačevalca na drugem koncu sobe pa so pozvanjali akordi ter se gladko stapljali s podobami v njenem umu. Ko je glasba začela tvoriti vzorec, se je vprašala, kot že mnogokrat pred tem, ali se ji je sploh treba dotikati strun. Kot ponavadi pa nikoli nisi vedel, kdo te opazuje ali kdaj je prenevarno pozabiti na pravila. Torej je igrala, kot je v navadi. Le popolnost njene glasbe je namigovala na njene resnične zmožnosti. Vsaka nota se je zdela ravno pravšnja za dani trenutek. Že pesem, ki jo je skladala, je bila dovolj nevarna, toda Oblaku je obljubila nekaj s teroristično tematiko. Zdaj je bil čas, da izpolni obljubo. Besedilo je lahko počakalo, zaenkrat je iskala pravi zvok. Nekaj, kar bo brez besed izpovedovalo čustva, ki jih je znala prikrivati zgolj z besedami.

Navje preživel dan pri Maščevalki, saj je vedno siloviteje razmišljal o njej. Čeprav jo je v obraz in pred drugimi klical po krstnem imenu, se je začel zavedati, da nikdar več ne bo stara Rachel. Podobo, ki jo je prenašal v glavi med vsemi leti iskanja, otroka s svetlečimi se rjavimi očmi in igrivim nasmehom, je izbrisal doktor Kalden s svojimi poskusi. Ostala je le shirana, molčeča postava, ki jo je negoval. Maščevalka je bila spomin na Rachel in neusahljiv izvir krivde. Niti pogledati je ni mogel, ne da bi se spomnil, kako mu je spodletelo. Rachel je pustil na cedilu tako, da je ni pravočasno izsledil, Vrano tako, da je dovolil, da se je oddaljila od vsega sveta, ostale čarodeje pa, ko jih med napadom na laboratorij ni mogel odpeljati na varno.

Žalostno je opazoval Maščevalko, še vedno zapleteno med stroje, a tokrat po njeni izbiri. Ko so se priselili v stanovanje, je Vrana sestrino sobo opremila z medicinsko opremo, s pomočjo katere se je pretolkla skozi odvajalno krizo, ki sojo povzročile droge, pod vplivom katerih je živela v laboratoriju. Poleg tega je v prostor namestila še vrsto videozaslonov za zabavo in sistem s čelado za virtualno resničnost, da je mogla igrati računalniške igre, ne da bi ji bilo treba premikati svoje izmučene ude. Nav je ugovarjal, češ da bi jo bilo pametneje poskusiti spraviti v vnovični stik s svetom, toda Vrana ga je preglasila.

»Morda si to želiš ti, ona pa prav gotovo ne,« je dejala. »Rada bi se skrila v to sobo in v lastno glavo. Zdaj je Maščevalka, ne Rachel. Ne spominjaj je, česa vsega ne more dobiti nazaj.«

Maščevalka je torej, z izjemo fizioterapije, ki jo je imela enkrat na dan, ostajala zabubljena v svojem mehaničnem svetu.

Nav ji je pobožal roko, ne da bi pričakoval odziv, in vstal. Ali je bila še vedno v dnevni sobi. Vedel je, da mora z njo preživeti nekaj časa. Ni mogel spregledati dejstva, da je tukaj skrajno potrta, in ni hotel tvegati, da seji izneveri, tako kot se je po svojem mnenju izneveril tolikim drugim.

Ko je zapustil Maščevalkino sobo, je zaslišal, da je nekdo prišel. Ozrl se je proti glavnim vratom in zagledal Vrano, Luciela in Keza. Fanta sta bila videti nekam poklapana, Vrana pa se je na široko smehljala.

»Našla sem nam nov dom,« ga je obvestila, zavihtela svoj črni nahrbtnik na bližnji stol ter stresla težke čevlje z nog. »Nekaj tednov bom potrebovala, da ga do konca preuredim, potem pa bomo imeli boljši varnostni sistem od Grofičinega. Dogovorjeni sva, da ji ga posodobim, ko končam z našim.«

»Čestitam,« je olajšano rekel Nav. Življenje v višavah ga je vedno navdajalo z nemirom, zdaj, ko so morali varovati toliko skrivnosti, pa še posebej. S Kezom sta bila edina člana skupine, ki sta obstajala zakonito, a tudi njiju so iskali zaradi napada na laboratorij. Zdaj je bilo videti, da se mu bo želja izpolnila, in Vrani je bil hvaležen, da mu je nehala kljubovati. »Torej, kaj zdaj?«

»Kaj je s tistim vadbenim programom za čarodeje?« je plaho vprašal Kez. »Koristno bi bilo, če bi Ali in Luciel znala vsaj nekaj reči, ki jih znaš ti.« Upajoče je pogledal Vrano.

»Če jih bosta sploh zmogla,« je suho odvrnila in dvignila roko, preden bi kdo utegnil protestirati. »Vendar se strinjam. Začeli bomo takoj, ko stopim v stik z Avalon. Še vedno potrebujem več podatkov o čarodejskih zmožnostih in moja opažanja kažejo na to, da je dozorela čarodejka.«

»Kako boš navezala stik?« je Ali prvič pokazala zanimanje za pogovor.

»Te zanima, kaj?« se je zlobno namuznila Vrana.

»Vrana ...« jo je posvaril Nav, vendar ga je prekinila.

»Kar ledeno, Nav, vse je pod kontrolo.« Nasmehnila se je. »Če bo šlo vse po načrtih, se bova videli še nocoj.« Ozrla se je po ostalih. »Ker so stvari takšne, kot so, bom morala iti sama. Preveč vas je iskanih zločincev.«

»Ti pa nisi?« je vzkliknila Ali. Proseče je pogledala Nava. »Mislim, da bi morala iti jaz,« je dejala. »Poznam medijske ljudi in vem, kako je treba govoriti z njimi.«

Vrana je kar sevala prezir, Nav pa se je zamislil.

»Te ne bi prepoznali?« je previdno vprašal. »Tvoj oče je bil precej viden in vsi so na dolgo in široko poročali o tvoji aretaciji.«

»Lahko spremenim videz,« je vztrajala Ali. »Morda bi si pobarvala lase ...«

»Vrana ne bi smela iti sama,« se je vmešal Kez. »Lahko bi šel z njo.«

»Ne potrebujem zaščite,« je bila Vrana neomajna. »Šla bom samo na zabavo, kamor bo verjetno prišla tudi Avalon. Ne bo nevarno.«

»Pa naj gredo tudi mlajši,« je odvrnil Nav. »Mene bi verjetno res prepoznali, Luciela pa gotovo ne bodo. Kez in Ali pa se lahko zamaskirata.«

Vrana je za trenutek pomislila, nato pa skomignila.

»Pa pojdite z mano, če hočete,« se je naposled vdala. »Vendar ne mislim kar naprej paziti na vas. In glejte, da mi ne boste v napoto. Dovolj stari ste, da znate skrbeti sami zase.«

Luciel in Kez sta v hipu privolila, dobre volje, da jima je za spremembo dovoljeno sodelovati, čez trenutek pa je pristala tudi Ali. Vrani je zamerila, da z njo ravna kot z otrokom, a kljub temu ni hotela izostati.

»Okej,« je dejala Vrana. »Ne oblecite se preveč kričeče. Čez dve uri bodite nared. Če ne boste, grem brez vas.« S temi besedami se je odšopirila v svojo sobo in odločno zaprla vrata za seboj.

Alariha je v sobici, ki si jo je delil z Jordan, predramilo zvonjenje vidkoma. Trudno se je zvlekel iz postelje, se oglasil in zagledal Lizin obraz.

»Maggie in Cal sta pripeljala tvojega novega rekruta,« ga je obvestila. »Daniela Hammonda.«

»Saj res,« je pokimal in si pomel spanec iz oči.

»V poročevalni sobi je,« je dodala Liz in prekinila zvezo. Zaslon vidkoma je potemnel.

Alarih je vstal in se pretegnil. Spal je kar v oblačilih. Grelne naprave v zgradbi so spet nagajale, vendar jih nihče ni imel časa popraviti. Nadel si je svoj zdelani jopič in se odpravil v spodnje nadstropje. Danielu Hammondu je obljubil pribežališče. Če nič drugega, se ga je spodobilo vsaj pozdraviti.

Poročevalna soba je bila majhna pisarna z mizo in stoli, sicer pa je bila prazna. Daniel Hammond je nemirno stal ob mizi in si mel dlani, da bi si jih ogrel. S seboj je imel par dragih kovčkov. Na mizi se je hladila skodelica kavnega nadomestka. Alarih si je za trenutek predstavljal, kakšna je videti njihova baza skozi Danielove oči. Puščoben otoček v morju smeti, hladen, negostoljuben in zaudarjajoč po revščini. Vendar se ni hotel sprijazniti s to sliko. Njegova dolžnost je bila poskrbeti, da se bo novinec počutil dobrodošlega, zato pa se je moral osredotočiti na svetle plati njegovega novega doma.

»Daniel Hammond?« se je nasmehnil v pozdrav. »Jaz sem Alarih. Ko sva se spoznala, ti nisem mogel izdati svojega imena, zdaj, ko si se nam uradno pridružil, pa je prav, da veš, kdo smo.«

»Me veseli,« je odvrnil Daniel in se zelo očitno trudil, da bi deloval sproščeno.

»Tuje veliko ljudi, ki jih bo veselilo, da so te spoznali,« je dejal Alarih. »Tvoje informacije so nam zelo pomagale. Sedi. Razložil ti bom nekaj reči, potem pa ti bom vse razkazal.« Daniel je zdrsnil v enega od razmajanih stolov, Alarih pa je drugega primaknil k mizi in začel s predstavitvijo, ki je je bil deležen vsak nov rekrut.

»Kot verjetno že veš, Staroangleži nismo velika organizacija. Trenutno štejemo približno petdeset članov, vendar smo vsi močno zavzeti za skupne cilje. To je naša glavna baza, v mestu pa imamo še druge zveze ter nekaj pristašev drugod po Britaniji. Nimamo stroge hierarhične ureditve, vendar ti z dolgotrajnejšim članstvom priznamo večjo usposobljenost in vlogo pri odločanju o strategiji. V protestih in demonstracijah ne sodelujemo vsi. Imamo kakih deset administratorjev, ki so odgovorni za pridobivanje podatkov in organizacijo prireditev. Sam si boš moral poiskati funkcijo, ki ti bo najbolj odgovarjala. Temu kraju pravimo Zmajevo gnezdo. Za vse je dovolj prostora. Sobo si lahko deliš s kom drugim ali pa si poiščeš svojo. Dovoljen ti je vstop v vse prostore, če pa boš komu v napoto, ti bo že povedal. Večino prostega časa preživimo v skupni sobi. Tam so tudi sestanki, ko je treba o čem razpravljati.«

Nagnil se je nazaj in za trenutek premislil o povedanem. Daniel je kimal, vendar je bil še vedno videti živčen. Alarih se je odločil, da ga je trenutno najbolj pomembno pomiriti.

»To je zaenkrat vse, kar moraš vedeti. Če boš imel še kakšno vprašanje, vprašaj kogar koli ali pa me poišči. Če me ne najdeš, vprašaj po Jordan. Moja punca je in ponavadi ve, kje sem. Tudi ona je veteranka in ti lahko sama odgovori na večin vprašanj.« Vstal je in tolažeče položil Danielu roko na ramo. »Če si za, te lahko peljem na veliki ogled.«

»Hvala,« je rekel Daniel z nasmehom, ki se je že zdel nekoliko pristnejši. Segel je v žep in privlekel na piano nekaj diskov. »Pa tile? Na njih so podatki, ki sijih hotel. Ti jih kar dam?«

»Prav,« je odvrnil Alarih in jih lahkotno sprejel. A ko sta zapuščala sobo, se je zavedal, da jih bo moral takoj po Danielovem ogledu vzeti v precep. Vedel je, da dolgo, dolgo ne bo deležen niti trohice spanca.

Varljiveje od Vulkanove pasti

Zabava, na katero se je Vrana nameravala vtihotapiti, je bila do skrajnosti razkošna prireditev, na kateri se je gnetlo znanih osebnosti. Potekala je v razvpiti Zimski palači, ekskluzivnem klubu na vrhu ene naj višjih nebogradenj. Njen uradni namen je bila proslava Elohimovega tridesetega rojstnega dne, v resnici pa je zvezdnik hotel prepričati povabljene, da je, kljub trenutnemu upadu prodajanosti, ki so ga povzročili uspehi Yannisa Kastella in skupine Masque, še vedno najodličnejši talent svojega časa. Nenazadnje je bila Zimska palača za prizorišče izbrana zato, ker je spominjala na Elohimove holovideospote. Njeni kristalni zidovi, ki so dajali utvaro snega in ledu, so se lesketali v svetlobi zvezd. Okrog pristajajočih preletačev se je vrtinčil metež holografskih snežink, ki so ga projicirale kamere, montirane na visokih ogradah, stolpičih in lokastih opornikih palače.

Vrana je za to priložnost najela najsodobnejši, predelan preletač. Medtem ko je z majhnim plovilom pristajala na eni od kristalnih ploščadi, so njeni trije potniki s strahospoštovanjem strmeli skozi zatemnjena okna. Ali je vedela vse o Zimski palači, vendar se niti njej ni sanjalo, da jo bo kdaj obiskala. Kez in Luciel sta ob pogledu na pravljično zgradbo prevzeto zazevala. Ko je preletač pristal in je Vrana izstopila, so se ostali obotavljaje napotili za njo. Počutili so se premalo svečano oblečene ter izgubljene. Samo Vrana je delovala sproščeno. Ker je bila oblečena v svojo priljubljeno črno barvo, ni bilo videti, da bi se za dogodek pretirano svečano oblekla, a pod bleščečimi lučmi Zimske palače se je zdelo, da je odeta v sence, saj je svetlobo vpijajoče blago njene obleke pogoltnilo celo žarke večjih reflektorjev. Tudi ostali so bili oblečeni preprosto in Ali si je svoje pepelnatoplave lase obarvala v temen kostanjev odtenek, da bi si čim bolj spremenila videz. Krenili so po potki, ki je pristajališče povezovala s palačo, in se zaskrbljeno spogledali, ko je zajeten redar pristopil k Vrani.

»Dokumente, prosim,« je rekel. Segel je po mali videoenoti, ki mu je visela za pasom in je nedvomno vsebovala kopijo seznama povabljenih.

»Elizabeth Black,« mu je mirno povedala Vrana, nato pa je pokazala še na ostale: »Lestan Austen, Annabel Tarrant in Kester Chirac.«

»Hvala, gospodična,« je odvrnil redar in na seznamu preveril imena. Trenutek zatem se je vljudno nasmehnil in jim dal prosto pot. »Želim vam prijeten večer.«

Tudi notranjost Zimske palače je bila naravnost pravljična. Sleherna ravna ploskev se je ledenosrebmo bleščala. Za to priložnost so po stenah razobesili videozaslone, ki so predvajali prizore iz Elohimovih novejših videospotov. Po balkonih in stopniščih so višele holoenote ter projicirale podobe domišljijskih bitij, ki so se pomešala z množico slavnih obrazov po hodnikih. Opazujoč z visokega balkona, ki je vodil na pristajalno ploščad, se je Vrana nasmehnila in se obrnila k drugim trem.

Pojdite in se družite,« je dejala. »Ne zbujajte prevelike pozornosti.«

»Pa ti?« je radovedno vprašala Ali.

»Predstavit se grem Avalon.«

Prihod Avalon in ostalih članov njene skupine ni ušel budnemu očesu medijev. Zimsko palačo so obletavali mali preletači informativnih programov in beležili prihode številnih slavnih oseb. V drugih, večjih plovilih, ki so lebdela v okolici vhoda, je sedelo nekaj zvestih oboževalcev. Vrsta osebnih stražarjev, najetih za zaščito skupine pred nezaželeno pozornostjo, je sklenila varnostni obroč okrog preletača, ki je prispel na najbolj zastraženo pristajalno ploščad.

Ko so prispeli v samo zgradbo, sta se Corin in Jesse odhitela okrepčat, ostali trije pa so z očmi prečesali zbrano množico. Prizor je bil za Avalon skoraj preveč. Elohim je hotel očarati svoje goste. Zrak so polnili zvoki njegove glasbe, z zaslonov po zidovih je migetal njegov obraz. Avalon se je le stežka zavedala, da je zdaj prav taka zvezda kot on. Oblak očitno ni imel podobnih težav. Elegantno se je držal ob strani glavne dvorane. Od mimoidočega natakarja je sprejel kozarec bledozlatega vina in ga sproščeno srkal.

»Kar spodobna predstava,« je rekel tiho. »Preseneča me, da bi Elohim rad tolikim ljudem zaupal, koliko je star.«

»Saj ni tako star,« je dejala Lissa. »Nič grši ni, čeprav bi se o njegovem talentu zadnje čase dalo razpravljati.«

»To veš ti. Kaj pa on?« je dvomeče odvrnil Oblak. »Če bi jih imel trideset, bi me rojstni dnevi počasi začeli delati živčnega.«

»Mu boš to povedal?« ga je vprašala Lissa. Ob misli na prepir ji je v očeh zaigrala iskrica.

»Seveda ne,« je odgovoril Oblak. Nekemu natakarju je pomignil, naj postreže Avalon in Lissi. »Popolnoma obziren bom. Nič mi ni treba reči. Vsi vedo, da smo spet na vrhu lestvic.« Prezrl je Lissin poskus, da bi nadaljevala pogovor, prijel Avalon pod roko ter jo popeljal čez dvorano. »Ne bodi tako živčna,« je rekel pritajeno. »Zapomni si, da si megazvezda.«

»Ne maram takih reči,« je šepeTa je odvrnila. »Počutim se kot glavna jed na banketu.«

»Danes je Elohim dnevna specialiteta,« se je smehljal Oblak. »Tam je s svojimi predanimi občudovalci. Vsi se klanjajo princu videozaslonov.«

Avalon je pogledala Elohima. Oblečen v srebrno in belo se je velikodušno smehljal gruči občudovalcev, ki so se gnetli okrog njega. S pogledom je za trenutek počila na tej skupini, potem pa se je njene pozornosti polastila temna postava, ki se je preko dvorane bližala Elohimu. Edina v tej bleščeči druščini je nosila črno, ki je ob njeni bledi koži ter oniksovih laseh tvorila vtis brezbarvnosti. Za njo se je obrnilo nemalo glav. Avalon je razumela, da toliko črnine nedvomno izstopa v sobi polni svetlobe.

»Kdo je to?« je zašepetala Oblaku.

»Nimam pojma,« je odvrnil. »Videtije, da se je izgubila na poti na pogreb.«

»Elohim jo pozna,« je nadaljevala, ko je megazvezdnik pozdravil temnolaso dekle. Oblak je skomignil. Avalon je še zadnjič s pogledom oplazila neznanko, potem pa se je obrnila drugam.

Na drugi strani prostora je tudi Ali opazila, kako je Vrana pristopila k Elohimu. Ko jo je ta pozdravil s toplim nasmeškom, se je Alijin poprejšnji preplah spremenil v poplavo zavisti. Pomislila je na svoje preteklo življenje, od katerega jo je zdaj ločila na videz večdesetletna razpoka. Spomnila se je, kako se je Elohim pojavil na eni od zabav njenega očeta. Tam je bila tudi Vrana, a pod drugim imenom. Takrat jo je Ali prvič videla. Ni si mislila, da si bo Elohim zapomnil Vrano, a sedaj se je smeje pomenkoval z njo, medtem ko je sama čemela v kotu, neprepoznana in neopažena. Dejstvo, da je nalašč prišla v preobleki, ji položaja ni olajšalo. Tudi če bi se predstavila kot Ali Tarrell, se nihče ne bi zmenil zanjo. Vrana je po naravi izstopala, poleg tega pa je popolnoma zaupala v svoje zmožnosti. Alijine oči so začele na slepo bloditi po množici. Spraševala se je, ali bo vse življenje prebila v Vranini senci.

Medtem je Elohim vodil Vrano proti Avalon in Oblaku. S kančkom užaljenosti je vprašal:

»Zakaj si jo sploh želiš spoznati. Masque so sicer posneli nekaj diskov, vendar jih v tujini skoraj nihče ne pozna.«

»Pripravljam oddajo o manj znanih evropskih skupinah,« se je od strani nasmehnila Vrana. »Pred kratkim sem slišala za Masque. Kot material so se mi zdeli kar zanimivi.«

»A tako.« Elohim se je nehal mrščiti. Medtem ko je Vrano vodil proti Avalon, se je na pozdrave z vseh strani odzival s širokim nasmeškom.

Vrani so se prešerno svetlikale oči. Vse je bilo tako lahko. V nekaj trenutkih je vdrla v sistem, ki je vseboval seznam povabljenih. Z oživitvijo svoje identitete Elizabeth Black si je zagotovila status, ki ga je prinašalo poznanstvo z Elohimom, ter posredno seznanjenje z Avalon. Dejstvo, da se megazvezdnik očitno zanima zanjo, jo je samo še bolj zabavalo, in ko sta se približala Avalon, je morala zadrževati smeh.

Avalon je bila oblečena v temnordeče, v skladu s svojo škrlatno grivo. Ko je dvignila pogled proti Elohimu, je Vrano preblisnilo spoznanje. Tudi če ne bi mogla sklepati po glasbi, bi v pevki prepoznala čarodejko. Medtem ko sta si zvezdnika izmenjavala pozdrave, ju je Vrana opazovala in si skušala razjasniti lastne vtise, razumeti svojo prepričanost o Avalon. Razen tistega občutka spoznanja ni dognala ničesar. Prihranila si ga je za kasnejši premislek. Zdaj je imela drugo delo, saj jo je Elohim predstavljal.

»To je moja prijateljica Elizabeth Black,« je dejal oblastniško.

»Pri AdAstri sem pomočnica producenta,« je nadaljevala Vrana. »Veseli me, da sva se spoznali. Z velikim zanimanjem spremljam tvojo kariero.«

»Res?« Avalon jo je odkrito premerila. »Kaj si misliš o njej?«

Elohim se je sprehodil proti družbi vodilnih živin holoprogramskih hiš, saj ga razgovor o glasbi Masque ni zanimal, Vrana pa je odgovorila:

»Predvidevam, da pričakuješ več kot osebno oceno,« je dejala in se nasmehnila, ko je Avalon prikimala. »Če je tako, je moj glavni vtis, da vaša apokaliptična podoba nakazuje skorajšnjo preobrazbo skupine, čeprav je apokalipsa večkrat znamenje konca, kot pa začetka.«

»Misliš, da se naša kariera končuje?« je hitro dejala Avalon. Njene vijolične oči so potemnele.

»Ne,« jo je popravila Vrana. »To misliš ti.«

»Masque nima nobenega namena razpasti,« je odgovorila Avalon. Stavek je namenoma oblikovala tako jasno in odločno, za vsak primer, če bi njena izjava morda pricurljala do medijev.

»Prihodnost je vedno negotova,« je odvrnila Vrana. V tišjem tonu je dodala: »Nihče od nas ni nikoli povsem varen. Niti jaz, čeprav bi moje sodelavce presenetilo, da to priznam.«

»Kaj hočeš reči?« je vprašala Avalon in se razgledala po bližnji okolici, da bi se prepričala, da ju nihče ne posluša.

»Sami sva,« je dejala Vrana. »V več pogledih.« Njene temne oči so se zazrle naravnost v Avalonine. »A če mi dovoliš, da te česa naučim, ne boš nemočna.« Iz jopiča je potegnila majhno kovinsko kartico. »V tole je zakodiran moj komunikacijski signal,« je razložila in jo podala Avalon. »Vprašaj po Vrani.«

Predenje Avalon utegnila odgovoriti, je odstopila ter kot senca spolzela skozi svetlobo množice.

Kez in Luciel sta zabavo opazovala z zgornjega balkona. Videla sta, kako se je Vrana zapletla v pogovor z Elohimom. Kez je razložil, da se z megazvezdnikom ne vidita prvič, vseeno pa ga je Vranina drznost pošteno presenetila. Gledala sta, kako jo je Elohim predstavil Avalon in kako je mlada hekerka pevki izročila neko reč, preden se je napotila nazaj k njima. Pričakala stajo ob dnu stopnišča. V pozdrav se jima je zarežala.

»Videla sem jo,« je dejala. »Odrinemo ali preveč uživata?«

»Po mojem ne bi bilo pametno izzivati usode,« je obotavljivo začel Luciel. Kez je bil odločnejši.

»Spokajmo,« je rekel. »Ti ljudje sploh niso videti resnični. Kakor da bi jih gledal v videu.«

»Mislim, da tudi oni v glavnem ne opazijo razlike,« se je strinjala Vrana. »Kje je Ali?«

»Tamle,« je pokazal Luciel. »Ni videti, da bi se prehudo zabavala.«

»Verjetno pogreša življenje na veliki nogi,« je rekel Kez.

»Pojdi ponjo, Luciel,« ga je napotila Vrana. »Midva bova izginila. Dobimo se pri preletaču.«

Alarih je svoj stol porinil od računalniškega terminala in se razbolelo pretegnil. Preveril je kronometer in spoznal, da je podatke, ki jih je prinesel Daniel, primerjal več ur. Sicer je bil zaskrbljen nad ministrovimi zapiski o povečanem nadzoru v deželi tolp in hišnih preiskavah, a svoje delo je osredotočil na podatke o čarodejski teroristični skupini. O opisih teroristov in Vraninem imenu so poročali mediji, omembe preživelih poskusnih primerkov pa so bile nekaj novega.

Po mreži je iskal informacije o >obratu CRP<, ki so ga domnevno razstrelili teroristi, a do samega uničenja ni bil omenjen niti njegov obstoj. Takrat so obelodanili zgolj njegovo lokacijo in izjavili, da je šlo za iztrebljevalni center. Alariha so omembe poskusnih primerkov prisilile, da je podvomil v verodostojnost uradnih pojasnil. Zdaj je poznal tudi možno razlago, zakaj si je skupina izbrala ravno to tarčo in ne stotin drugih, razpršenih po vsej deželi. Se zanimivejši je bil Danielov pripis, da je bila Ali Tarrell, navedena med pogrešanimi primerki, najstniška čarodejka, ki naj bi jo CRP usmrtil. Alarihu se je dozdevalo, da je bil teroristični napad< v resnici reševalni poskus. Vedno bolj vnet je bil nad zamislijo, da je treba s skupino navezati stike. Na nesrečo pa bi bilo skupino, ki bi razpolagala samo s polovico potrebnih sredstev za napad na poskusni laboratorij, za katerega sploh nihče ni vedel, da obstaja, izredno težko izslediti.

O tej zagati je razmišljal, ko je pripravljal protiukrepe povečani dejavnosti varnostnikov. Uvedel je nove prepoznavne kode in protokole ter ukazal, da smejo člani skupine zapustiti Zmajevo gnezdo le, če gre za najnujnejše opravke. Naposled se je odločil, da bo najbolje problem prepustiti mojstrom. Po slumih in deželi tolp je mrgolelo mojstrov, ki so trdili, da te lahko povežejo s katerim koli človekom in priskrbijo kakršno koli opremo. Bilo je verjetno, da je skupina čarodejev poslovala vsaj z enim, ta pa bi jim gotovo lahko posredoval sporočilo. Alarih je vsem londonskim mojstrom poslal kodirana obvestila, da bi se Staroangleži radi srečali s čarodeji.

Zapustil je terminal in se odpravil poiskat Jordan. V glavni skupni sobi je sedela z Danielom. Alarih je olajšano spoznal, da je novi rekrut za spoznanje manj živčen. Čeprav je bil Daniel za spoznanje starejši, je Alarih pol življenja preživel na robu zakona. Vedel je, do kakšne mere so prebivalci višavja zaščiteni pred resničnostjo. Novinca ne bi skoraj nihče mogel tako dobro pripraviti na bivanje v globinah mesta, kot prav Jordan. Tudi sama je bila z višavja. Kot študentka politologije je sodelovala v marsikaterem protestu, zaradi česar si je na hrbet nakopala varnostnike. Ko se je pridružila Staroangležem, je bila že dodobra seznanjena z resničnim značajem mesta. Ko je Alarih zdrsnil v sedež poleg nje, je začutil, da se sprošča. Še v najtemačnejših globočinah mu je ostajalo upanje.

Maščevalka, potopljena v svojo osebno in osamelo temo, ni imela nobenega upanja. Zdaj je obstajala v sencah in vse, kar je izkušala, se je dogajalo daleč stran, se umikalo, kakor luč, ki jo človek vidi s kraja mračnega predora. Celo Nav se ji je zdel kot utvara, bolj spomin kot resničnost. Vrana pa je bila resnična in Maščevalki se je včasih uspelo prepričati, da je Vrana, da lahko prežene temo. Nekje zunaj jo je po taisti temi iskal doktor Kalden in vedela je, da ne bo nikoli odnehal. Edino, kar ji je omogočalo, da ni zajokala od strahu, je bilo upanje na maščevanje, upanje, da bo naslednjič močnejša. Ležala je na hrbtu in ponovila svoj urok.

»Jaz sem Vrana,« je zašepetala v temo, »in Vrana je Maščevalka.« Videti je bilo, da se je tema za spoznanje dvignila in Maščevalkino dihanje se je umirilo. Že mogoče, da jo je Kalden iskal, ona pa ga bo ulovila. In tokrat ne bo mogel pobegniti.

Nava, ki je bedel nad spečo postavo svoje mlajše sestre, je presenetil nasmešek na njenih ustnicah. Dovolil si je upati, da gre za znak okrevanja, in jo pokril z odejo. Prižgal je lučko ob njeni postelji in počasi pridušil glavne luči. Spomnil se je, kako histerična je postala, ko je nekoč ugasnil vse hkrati. V temi je videl, da je sobni računalniški terminal prižgan, in se opomnil, da mora o tem govoriti z Vrano. Ce je Maščevalka zmogla uporabljati mrežo, so se ji morda celile duševne rane, ki jih je utrpela med svojo izkušnjo v laboratoriju. Ko je zapuščal sobo, se mu je breme krivde, ki ga je nosil, zazdelo malenkost lažje.

Ko se je Vrana z drugimi vrnila v stanovanje, ji ni bilo do pogovora. Navje že spal, Ali pa je hitro izginila v svojo sobo. Kez in Luciel sta prižgala videozaslon. Vrana se je umaknila v zasebnost svoje sobe, kjer je naslednjih nekaj ur tiho obdelovala zmešnjavo vezij. Postopoma jih je preoblikovala v računalniško povezavo, za katero je sama izdelala načrt. Le občasni pogledi proti računalniškem terminalu so izdajali, da je njena pozornost razdeljena. Bilo je že pozno, ko je komunikator končno pozvonil. Vrana je stopila do tipkovnice. Avalon je izročila zakodiran signal. Vezje v kartici ga je poslalo čez več vmesnih postaj, preden je v nekaj mikrosekundah pristal pri Vrani. Ni si mislila, da se bo pevka izdala samo zato, da bi jo prijavila, toda Vrana ni nikomur popolnoma zaupala.

S prsti je poplesala po tipkovnici. Enoti je naročila, naj razkodira prihajajoči signal ter da naj v nasprotno smer oddaja samo zvok. Na zaslonu se je pojavil Avalonin obraz. Rdeče lase je imela zmršene, a njen izrazje bil miren.

»Je to vrana?« je tiho vprašala. Medla luč v ozadju je nakazovala, da kliče na skrivaj.

Vrana se je skozi svojo povezavo s sistemom prepričala, da signala nihče ne nadzira, potem pa je s pritiskom na tipko razkrila svojo podobo.

»Tukaj Vrana,« je potrdila. »Pričakovala sem tvoj klic.«

»Si res hekerka?« se je namrščila Avalon. »Elohim je rekel, da ti je ime Elizabeth.«

»Vrana sem,« je odvrnila in brez besed stegnila svojo zavest po povezavi. Zajel jo je občutek hitrosti, ko je del njene osebnosti zdrvel po isti zaviti poti kot Avalonin signal ter prispel do klicne točke. Čeprav Avalon ni zavedno vstopila v podatkovno omrežje, se je del njene duševnosti samodejno odzval prisotnosti v vezju. Čarodejni gen ji je omogočal le delček sožitja z omrežjem, kakršnega je posedovala Vrana, vendar je to zadostovalo, da se je Vrana preko terminala dotaknila njenega uma ter s sporočilom brez besed podkrepila svojo trditev.

>    Jazsem Vrana <

Avalon se je napela. Oči so se ji za delček sekunde zasteklile, potem pa se je vrnila v resničnost.

»Kaj hočeš od mene?« je vprašala in Vrana je skozi omrežje začutila > strah <.

»Rada bi se učila od tebe,« se Vrana ni trudila prikrivati svojih namenov. Za razliko od Nava je dvomila v možnost ustanovitve mutantske skupine za vzajemno pomoč, toda obstoj še ene dejavne čarodejke je v njej vzbudil veliko zanimanje.

»Rada bi se naučila kaj več o zmožnostih naše vrste,« je dejala. »V zameno te lahko naučim tistega, kar znam jaz.«

»Kaj misliš, da se lahko naučiš od mene?« je vprašala Avalon.

»Svojo nadarjenost uporabljaš bolj umetniško od mene.« Vrana si je dovolila polovičen nasmešek. »Sama se zanimam za druge reči. Zakaj se ne bi učili druga od druge?« Po omrežni povezavi je dodala:

>    lahkote naučim/ti pokažem/ti dam tole <

»Kaj bi morala storiti?« je brezizrazno vprašala Avalon.

»Sestani se z mojimi sodelavci,« je predlagala Vrana. »Vedo nekaj reči o CRP, ki bi te utegnile zanimati.«

»Slišati je nevarno,« je resno dejala Avalon.

»Lahko si izbereš kraj srečanja,« je rekla Vrana.

Avalon je nekaj časa molčala, očitno zamišljena, naposled pa je dejala:

»Hotel Carlisle, jutri opoldne.«

»Poskrbela bom za sobo,« je potrdila Vrana. »Poišči me pod imenom Aria Draven.«

Ko je Avalon prekinila zvezo, se je Vrana umaknila iz mreže. Potem je postala. V terminalih, ki so bili povezani s stanovanjem, je začutila razliko. Z zavestjo ji je sledila do izvora in se osredotočila na terminal v Maščevalkini sobi. Čeprav ga od selitve v stanovanje nihče ni uporabljal, je zdaj kazal znake življenja. Vrana se je približala in odkrila sledove dejavnosti. Operacijska koda je bila spremenjena. Spremembe so bile čudne. Skozi sistem se je izmenično pojavljala, pa spet izginjala, nit novega, zmešanega programiranja. Vrana je dvignila obrv. Čarodejske sposobnosti, ki jih je CRP odkril pri Rachel, so se vnovič pojavljale pri Maščevalki, potem ko so se skrivale vse od rešitve iz laboratorija. Vrana je na svojem terminalu zabeležila delce nove kode, jih hkrati vtisnila v svoj eidetični spomin ter zdrsnila iz mreže. Rekla si je, da se bo kmalu treba pogovoriti z Maščevalko, potem pa je legla na posteljo in v nekaj sekundah tudi zaspala.

Ko je Ali naslednji dan vstala, so ostali že načrtovali sestanek z Avalon. Navje vztrajal, da bo s tem, ko jo bodo sprejeli v svoje vrste, storjen prvi korak v boju za pravice čarodejev. Vrana sicer ni bila tako prepričana, a že dejstvo, da je megazvezdo prepričala, da se sestane z njimi, je druge člane skupine navdalo z novim poletom. Luciel je priložnost izkoristil za vprašanje, kdaj jih bo Vrana začela učiti svojih čarodejskih veščin.

»Ko se pogovorim z Avalon,« je odvrnila. »Stvari, ki ji jih bom povedala, bodo tudi temelj vašega urjenja.«

»Slišati je, da bolje razumeš čarodejske zmožnosti,« je previdno pripomnil Nav.

Vrana se je skremžila in odkimala.

»Pa ne dovolj,« je rekla. »Diski, ki sem jih prinesla iz laboratorija, so bili popolnoma neuporabni. S poskusi so zašli v preveč slepih ulic in vsi primerki so bili preveč nezreli.«

»Otroci so bili,« je ostro dejal Luciel.

»Tega nisem mislila brezobzirno,« je hladno pojasnila Vrana. »Kritiziram njihove znanstvene metode, kar nima zveze z etičnimi pomisleki. Kakor koli že,« je nadaljevala, »iz poskusov sem se nekaj malega le naučila, čeprav v glavnem, katerih poti ne kaže ubirati. Nekaj zamisli se mi je porodilo ob pogovorih z Ali in Lucielom, nekaj pa ob Maščevalki. Tudi razkritje Avalon mi je prišlo prav. Danes ji bom razložila tudi svojo trenutno hipotezo o čarodejnem genu.« Noge je zavihtela z mize in se napotila proti svoji sobi. Čez ramo je navrgla: »Mimogrede, danes mora nekdo ostati pri Maščevalki. Morda je ni najbolj pametno puščati same.«

Vrata njene sobe so se zaprla. Sebe očitno ni štela med kandidate za posedanje doma. Trije mlajši člani skupine so se zazrli v Nava, potem pa še drug v drugega. Do očitnega sklepa je prvi prišel Kez.

»Nav in Vrana morata zraven, vidva pa sta čarodeja,« je rekel. »Jaz bom ostal tu.« Luciel se mu je nasmehnil, Ali pa je bila potrta. Zdaj, ko se je Vrana pripravljala, da začne učiti druge, se je Kez na lastno presenečenje zalotil pri želji, da bi tudi sam nosil čarodejni gen. Ob pogledu na Alijin izraz nikakor ni razumel, zakaj ni nad vsem skupaj bolj navdušena. Glede na trenutne okoliščine, si je rekel, paziti na Maščevalko niti ni tako težko delo. Ni bilo posebej verjetno, da bo kam izginila.

Apartma, ki ga je Vrana najela v hotelu Carlisle, je bil razkošen in odmaknjen, poleg tega pa je bil hotel znan po svoji diskretnosti. Medtem ko je Vrana po terminalu vstopila v hišni varnostni sistem, da bi se prepričala, da res nikjer ni sledov varnostnikov ali CRP, so se ostali potrudili, da bi jim bilo čim bolj udobno. Prispeli so precej pred dogovorjenim časom in Navje po informativnih programih začel iskati informacije o poostrenih ukrepih Varnostne službe.

Ali in Luciel sta lahko zgolj čakala. Ne enemu ne drugemu se ni sanjalo, kaj jim namerava povedati Vrana.

»Komaj verjamem, da je Avalon res čarodejka,« je tiho dejal Luciel. »CRP nas večino polovi že v otroštvu.«

»Vrane niso,« je z grenkim prizvokom rekla Ali. »Verjetno jo Avalon zato tako zanima. Naju so ujeli, njej pa se je posrečilo ostati na prostosti.«

»Misliš, da zato?« je še s tišjim glasom vprašal Luciel.

»Se spomniš, kaj sem ti rekla, ko sva se spoznala v laboratoriju?«

»Nekaj o Vrani?« se je namrgodil, potem pa zmajal z glavo. »Oprosti, ne spomnim se.«

»Povedala sem ti, kaj mi je rekla,« je mehko odvrnila Ali. »Nihče, ki je sposoben pobegniti pred CRP, se noče obremenjevati z ljudmi, ki niso.« Pogledala je v Vranino smer, a dekle je bilo vsaj na videz povsem zatopljeno v terminal. »Ko smo odšli iz laboratorija, sploh ni hotela vzeti s sabo še drugih poskusnih primerkov.«

»Saj jih ne bi mogla,« se je uprl Luciel. »Vem, kaj sem rekel, ampak takrat še nisem vedel, kako malo vasje. Še vedno se počutim krivega, ker nismo niti poskusili, vendar jih ne bi mogli rešiti. Poleg tega je Vrana poklicala medije.«

»Vem.« Alijin izrazje bil prazen. »Vendar ji je bilo vseeno. Ne tako kot nama ali kot Navu.«

»Samo drugačna je,« je dejal Luciel, a v njegovem glasu je bilo slišati negotovost.

»Poglej, kako si prizadeva za ta sestanek z Avalon,« je rekla Ali. »Za naju ji je vseeno, ker so naju dobili. Pa tudi za Mašč..., za Rachel, ker ima skurjene možgane. Avalon pa se ji zdi vredna truda.«

»Tudi Vrani ni vseeno za vse ljudi. Za Nava ji že ni, pa za Keza tudi ne. Saj ga je rešila z ulic.«

»Ni ga, ne,« je vse glasneje vztrajala Ali. »Nav ga je. Kez si samo predstavlja, da ga je Vrana, ker je zatrapan vanjo.«

»Pa Nav?« je nadaljeval Luciel. »Res misliš, da Vrana do njega ne čuti ničesar? Njen bratje.«

»Rachel je njena sestra, pa ni videti, da bi ji bilo kaj do nje,« je odvrnila Ali. »Imajo za poskusni primerek, tako kot...« Luciel jo je prekinil.

»Kot doktor Kalden? Kje pa,« je besno zašepetal. »Vem, da se z Vrano ne razumeta in da misli, da sva bolj zanič čarodeja, ampak ti nisi bila prav dolgo v laboratoriju. Ne veš, kakšen je bil Kalden. Že mogoče, da je Vrana hladna, ni pa hudobna«

Ali je za trenutek pogledala vstran, nato pa je zavzdihnila.

»Oprosti,« je rekla tiho. »Nočem biti nepravična, samo te nekoristnosti imam čez glavo.«

Luciel jo je molče prijel za roko. Ničesar ni mogel pripomniti in to sta oba dobro vedela.

Avalon je prispela tri minute čez poldne. Sama se je pripeljala z navadnim črnim drscem. Prepoznavne rdeče lase je skrila pod kapo. Vrana je opazovala njeno napredovanje skozi hotel. Različne kamere sojo posnele v preddverju, dvigalu in hodniku v njihovem nadstropju. Pustila je močan vtis, saj ni kazala nikakršnih znakov živčnosti. Le mlajša čarodejka, ki je dobro poznala stalno tesnobo ob skrivanju svoje mutacije, bi znala razbrati morebitno napetost v zvezdinih odločnih gibih. Sama pri sebi se je nasmehnila in se obrnila od terminala.

»Prihaja,« je oznanila. »Nikogar ni z njo, nobenih znakov zasledovanja ali nadzora.«

»Dobro,« je Navu vidno odleglo. Ugasnil je holovideozaslon in prisedel k drugim. Ali in Luciel sta bila v nekakšni zadregi. Ne eden ne drugi mu ni pogledal v oči. Vrana je še nekaj trenutkov gledala v terminal. Potem je vstala. Terminal se je izklopil, ne da bi se ga dotaknila na kakršen koli viden način. Stopila je do vrat. Bila je na pol poti do njih, ko so zaslišali mehko trkanje, ki je bilo v nenadoma tihi sobi slišati kot udarjanje kladiva.

Vrana je odprla vrata. Ostali so pričakujoče dvignili poglede, ko je Avalon potegnila v sobo in zaprla vrata za njo. Zvezda je z očmi hitro ošvrknila skupino, potem pa se je spet ozrla proti Vrani.

»To so tvoji sodelavci?« je vprašala. »Pričakovala sem kaj bolj vojaškega.«

»Nismo teroristi,« je odvrnila Vrana, »svojemu ugledu navkljub.« Pevki je pomignila, naj sede, sama pa je sedla poleg Nava. »To je moj brat Nav, pa Ali Tarrell in Luciel Liechtmann. Oba sta čarodeja.«

»Avalon,« je vljudno dejala rdečelaska. Vsakemu posebej je pokimala.

»Veseli nas, da si si vzela čas za tole srečanje,« je Nav prevzel nadzor nad položajem. »Kot je že dejala Vrana, nam naš ugled ni ravno v prid. Vem, da ti je obljubila določene podatke, vendar bi najprej razložil, kako smo prišli do njih.«

Pričakujoče je pogledal Avalon, ki je prikimala.

»Raje slišim celo zgodbo,« je rekla mirno.

»Najprej naj ti povem, da imava z Vrano mlajšo sestro. V to mesto sva prišla, da bi izvedela, kaj se je zgodilo z njo.«

Avalon je molče poslušala Navovo pripoved o iskanju Rachel, Vraninem odkritju nezakonitih poskusov in srečanju z Ali. Čeprav se je Ali nerada spominjala preteklosti, je v glavnih črtah razložila, kako je vohunila po laboratoriju, in Lucielu prepustila opis obrata in podrobnosti poskusov. Potem je Nav povzel njihov poskus, da bi s pomočjo medijev razkrili početje CRP. Nadaljeval je z eksplozijo, ki je uničila laboratorij in zaradi katere jih je vlada lahko označila za teroriste.

»Vsi so pomrli,« si ni mogel pomagati Luciel. To je moral povedati. »Doktor Kalden je uničil dokaze, da ga nihče ne bi razkrinkal.«

»Ne vemo zagotovo, ali je bil res Kalden,« ga je prekinil Nav.

»To niti ni pomembno,« je rekla Ali. »Vsi so okrivili nas.«

»In zato se je vlada zaobljubila, da bo uničila vse čarodeje,« je zaključila Avalon.

Pokrijte ji obraz

Kez se je skušal otresti dolgočasja, a to ni bilo tako preprosto, saj mu je potem, ko so se drugi odpravili na zmenek z Avalon, preostalo le, da je skrbel za Maščevalko. Poleg tega, da ji je prinesel zajtrk in kosilo, je še štirikrat preveril, kako je z njo, vendar je bila vsakič priključena na svojo virtualno čelado ali pa na računalniški terminal. Kljub Kezovim poskusom ni z njim spregovorila niti besedice in kot vedno se je vprašal, ali bo sploh kdaj spet zaživela normalno življenje. Zmajal je z glavo, se vrnil v dnevno sobo in si na Nutromacu naročil prigrizek.

»Vrana, Nav in Maščevalka,« si je zamomljal. »Kakšna družina.« Po čudnem naključju ga je misel razvedrila. Maščevalka je bila res precej odštekana, po drugi plati pa je začenjal verjeti, da Vrana in Nav zmoreta prav vse. Ko je živel na ulicah, se ni nikoli pridružil gangsterjem, saj ni zaupal v medsebojno zvestobo, ki so jo tako na široko razglašali člani posameznih tolp. Odkar je spoznal Nava in Vrano, pa se mu je prvič zazdelo, da nečemu pripada. Prijateljstvo z Lucielom, pa tudi prepirčki z Ali so postajali nekaj običajnega, domačnega, nekaj, kar bi pogrešal, če bi zapustil skupino.

»Tako kot to stanovanje,« se je opomnil. Na Elohimovi gala zabavi se je počutil neprijetno, ni pa se bil pripravljen odpovedati udobnostim, kakršni sta bili njihovo trenutno prebivališče in stanovanje v kompleksu Belgravia, kjer so bivali prej. Pogovori o selitvi v deželo tolp so ga vznemirili, a ker je poznal Vranino nagnjenost k luksuzu, je upal, da bo Grofičino zgradbo vsaj približala udobju, ki so ga uživali tu. Vseeno je vedel, da bo stanovanje pogrešal. Zavzdihnil je in se zleknil na eno od dolgih zof. V roko je vzel daljinski upravljalnik in se odločil, da bo pač užival, dokler je to še mogoče.

»Nihče ni varen,« je rekla Vrana. »In mi smo eden od razlogov.« Ozrla se je po ostalih. »Jaz pa sem glavni razlog za vladne ukrepe. Doktor Kalden skoraj vse življenje preučuje čarodeje. Če bi vedel več in če bi imel pravilnejšo metodologijo, bi lahko odkril tisto, kar išče - način, kako bi bilo nezaželene mutante moč pretvoriti v vojaško prednost. Domneval je, da se čarodeji lahko neposredno povezujejo z elektroniko, to bi bilo pri vojskovanju neizmerno koristno, vendar mu svojih teorij ni uspelo dokazati. Premalo poskusnih primerkov je imel. V otroštvu se jih ni dovolj izognilo odkritju, ostalih pa niso nikdar našli.«

Avalonine oči so mirovale na Vrani. Ali in Luciel sta bila podobno prevzeta. Navje molče opazoval ta prizor in poslušal, kako Vrana z nakopičenim besom, ki je vedno vrel v njej, navaja svoja odkritja.

»Kalden je odkril samo, kako se čarodejni gen spodbudi k delovanju. Naše zmožnosti ponavadi mirujejo. Zato toliko čarodejev iztrebijo kmalu po rojstvu, ko jih odkrijejo z rutinskimi zdravniškimi pregledi. Včasih pa se gen potuhne in čarodeja odkrijejo šele tik pred puberteto, z nadaljnjimi medicinskimi preiskavami ali pa zaradi anomalij, do katerih pride, ko uporablja elektronske naprave. Večina Kaldenovih primerkov je spadala v ti dve skupini. S poskusi, ki so bili toliko kot mučenje, je odkril nekaj ključev do teh skritih potencialov. To se je zgodilo Rachel. Do samih poskusov ni imela posebnih sposobnosti. Nekaj njegovih žrtev je bilo tudi najstnikov, ki so zaradi posebnega zanimanja za elektroniko sami začeli izkoriščati svoje zmožnosti. Nikdar pa ni dobil priložnosti za poskuse na odraslem čarodeju, ki bi imel popoln nadzor nad svojimi darovi. Avalon se je temu kriteriju edina uspela približati vsaj na daleč.«

»Pa ti?« jo je prekinil Luciel. Vrana je skomignila.

»Ko sem si začela ogledovati Kaldenove zapiske, sem upoštevala tudi svojo starost. Svoje zmožnosti sem odkrila pri devetih in od takrat jih tudi uporabljam. Po rezultatih, ki jih je dobil Kalden, moje sposobnosti daleč presegajo katero koli starostno skupino. Zaenkrat vem toliko. Ko vas bom poskusila naučiti tistega, kar znam, bom lažje ugotovila, ali so moje zmožnosti nekaj posebnega, ali pa se lahko teh reči nauči kateri koli čarodej.«

Obrnila se je k Avalon in zaključila:

»Obljubila sem že, da bom poučila Luciela in Ali, vendar bi si s tvojim sodelovanjem pridobila več podatkov. Poleg tega ti bo prišlo prav, če te zaradi novih ukrepov slučajno odkrijejo.«

Avalon je molčala in se mrščila. Se nikoli do zdaj ni padla v skušnjavo, da bi se uprla svojim instinktom in svojo skrivnost zaupala še komu. Vendar je bilo Vrani očitno že vse jasno.

»Ko sem izvedela, da sem čarodejka, sem bila še otrok. Sploh se ne spomnim, da kdaj ne bi vedela. Nikoli pa tega nisem znala uporabljati, vsaj tako kot ti ne. Včasih začutim nekaj v svoji glasbi, v igranju, vendar si nikdar nisem upala iti dlje. Verjetno mi zaradi svojega uspeha ni bilo treba dognati, kaj vse zmorem.« Pogledala je Ali in Luciela. »Si sploh želita uporabljati svoje zmožnosti? Glede na vse, kar ste mi povedali, se mi zdi, da si sploh ne znamo predstavljati, kako nevarno je lahko.«

»Rad bi se naučil,« ji je zagotovil Luciel. »Vlada nima prav, ko trdi, da je mutacija škodljiva. Seveda bi sejo dalo uporabljati v slabe namene, saj je ves svet odvisen od zavarovanosti omrežij. Vendar nas ne bi smeli pobijati samo zato, ker imamo talent, ki ga večina ljudi nima. Rad bi ga znal uporabljati, da jim to dokažem. Pred vsem tem sem hotel postati znanstvenik, poskuse pa lahko opravljam samo na sebi.«

Ali ga je zavistno poslušala. Odkritje, da je čarodejka, ji je podrlo svet. Želela si je, da bi mogla v njem videti take možnosti kot Luciel.

»Jaz bi se rada samo zavarovala,« je priznala. »CRP me je enkrat že ulovil. Naslednjič bi rada imela možnost za beg. Če me bodo do smrti lovili, ker sem čarodejka, potem bi rada vedela, kaj lahko storim, da se zaščitim.«

»Nav, tudi ti bi moral odgovoriti,« je mehko dejala Vrana. »Glede na to, da sva obe z Rachel imeli potencial, je možno, da ga imaš tudi ti. Prosila bi te, da opraviš nekaj preizkusov.«

»Seveda,« je takoj odvrnil Nav. Pogledal je druge. »Če se res izkaže, da sem čarodej, mi to ne bo prehudo spremenilo življenja. Sploh pa sem se že odločil, da se bom proti vladi boril, dokler ne odpravi iztrebljevalnih zakonov.«

»To praviš, kakor da sploh ni drugih možnosti.« Avalon se je otožno nasmehnila. »Morala bom premisliti. Te reči skrivam že vse življenje. Ne vem, kje se bo končalo, če jih zdaj začnem uporabljati.«

»Sama se moraš odločiti,« se je strinjal Nav, Vranine oči pa so bile preroško temne.

»Začela si že,« je rekla. »Pokliči nas, ko boš to pripravljena priznati.«

Maščevalka se Kezove prisotnosti sploh ni zavedala, čeprav je vsake toliko opazila, da je nekdo prinesel hrano. Jedla je brez vsakega zanimanja. Vsa njena pozornost je bila namenjena računalniškemu terminalu. Ko so jo privedli v to sobo, ga je videla čemeti v kotu, kakor pajek, ki preži na muho. Hotela se ga je dotakniti, ga prižgati, vendar se je dolgo izmikala njegovi pasti. Monitorji ob postelji so bili grozljivi, vendar jih je tja postavila Vrana in Vrana je bila nekaj varnega. Prinesla ji je čelado in tudi ta je bila nekaj varnega. S čelado ji ni bilo treba biti Vrana, pa tudi ne Maščevalka. Lahko je preprosto bila, v svetu barv, kjer se ni nikoli stemnilo. Toda čelada ni bila resnična, terminal in doktor Kalden pa sta bila, in dokler se je lahko ujela v terminal, jo je doktor Kalden lahko našel.

Ko pa se je spomnila, da bi Vrana uporabila terminal, se je prisilila in ga preizkusila. Takrat se ji je prvič posvetilo, kaj leži onkraj njega. Temu so rekli mreža in Kalden bi jo ujel z mrežo. Maščevalkina osebnost se je sukala skozi podatkovna omrežja, napredovala preko vozlišč in sistemov, predirala varnostne protokole s silo svojega strahu. Kamor koli se je odpravila, je našla sezname imen, številk in datumov, sezname, ki so zapovedovali, kje se mora vse nahajati, sezname, s pomočjo katerih bi jo Kalden ulovil. Mreža je bila stkana iz luči, njene tipalke so se ustavile šele pred globinami mesta, pred slumi in deželo tolp, kamor sonce ni seglo in kjer je pregorela razsvetljava. Toda globočine so bile temne in grozeče. Maščevalka se je umaknila od roba mreže in spet šinila skoznjo. Vsevprek je za seboj zapirala vrata, blokirala križišča, prekinjala tok podatkov. Za njo so potihnili sistemi, strah pred temo pa jo je gnal hitreje in hitreje. Vse mesto je začutilo plimo njene prisotnosti. Sistemi so se izklapljali, neslišno žuborenje informacij se je upočasnilo in se naposled pričelo ustavljati.

Luči so zamigetale. Vrana je vzdrgetala in prekinila napetost, ki je vladala v sobi.

»Nekaj je narobe,« je dejala. Luči so ugasnile. Drugi so otrpnili, Vrana pa se je zakadila proti oknu in odgrnila debele zavese.

»Glejte,« je rekla. Vsi so se zgrnili proti oknu in se po poti zaletavali v različne predmete.

Bilo je sredi dneva in hotel je stal na dokaj visokem nivoju, tako da so si mesto lahko ogledali v bledi, sivi sončni svetlobi. To pa je bila tudi edina svetloba. Od globin navzgor so ugašale luči, na vseh promenadah in obokih. V nobenem nebotičniku ni bilo videti razsvetljenega okna, v višjih predelih pa so luči še vedno zamirale. Holoprojekcije so izginjale kot duhovi. Mesto je dušila tišina.

»Kot bi bil konec sveta,« je zašepetala Avalon ob nenadnem čudnem prizoru pred njimi.

»Preverite videozaslon in terminal,« je naročil Nav.

»Nič ne bo pomagalo,« je iz teme odvrnila Vrana, toda Luciel se je kljub temu začel spotikati po sobi.

»Oba sta crknila,« je potrdil čez nekaj trenutkov. »Nič ne dela.«

»Gotovo je bil kak čarodej!« je vzkliknila Ali.

»Na nesrečo res,« se je strinjala Vrana in stopila proti vidkomu. Zaslon je nenadoma mehko zasijal in drugi so na njem zagledali Vranine blede prste. »Težko je,« je tiho dejala. »Povsod se sesuvajo sistemi, kakor bi se skozi celo mrežo razmnoževal virus.« Predenje utegnila nadaljevati, je zaslon zaživel in pokazal podobo prestrašenega Keza.

»Vrana!« je vzkliknil. »Kaj se dogaja? Vse je crknilo!«

»Poglej, kaj je z Maščevalko,« je ukazala.

»Saj to sem hotel reči!« Kez je bil videti histeričen.»Videti je, kot bi dobila nekakšen napad, monitorji pa ne delajo.«

»Se diha?« je hotel vedeti Nav. Njegovo telo je bilo napeto kot struna.

»Komaj,« ga je pogledal Kez. »Ne vem, kaj naj storim!«

»Naredi, kar moreš,« je rekla Vrana. »Kmalu bom pri vaju.« Roke je snela z vidkoma in signal je ugasnil. Enota je bila spet mrtva. Vrana se je že napotila proti vratom.

»Čakaj!« je zaklical Nav in stekel za njo.

»Ti pa ne,« je odvrnila in ga ustavila. »Maščevalka ne zna zabrisati sledov za sabo. CRP je lahko že na poti. Ostani tu, pri drugih. Če jih ne bom mogla ustaviti, mi tako ne boš mogel pomagati.«

Potem je odšla. Pustila jih je v temni sobi.

Na drugem koncu potemnelega mesta je par modrih oči kakor igla prebadal skladovnice nivojev.

»Ona je,« si je rekel. »Prepričan sem.« Ko se je obrnil k možu v uniformi višjega častnika Varnostne službe, je njegova nagubana koža zaplesala v nasmešek.

»Vaši možje naj bodo pripravljeni,« je ukazal. »Ko na novo zaženemo omrežje, bo vaša ekipa lahko izsledila vir nastale motnje. Potem bo vaša dolžnost prijeti odgovornega čarodeja.

»To je naredil kak čarodej?« je vzkliknil častnik. Od presenečenja je izzvenel sila neuradno.

»Tako domnevam,« je odvrnil doktor Kalden. »Po tem pripetljaju mi bo vlada gotovo naklonila vsa potrebna sredstva, da jih iztrebim.«

Vranin preletač je rezal mestni kaos, kakor morski pes reže globine oceana. Po mostovih in obokih se je gnetlo na tisoče preletačev in drscev. Ko je mestna mreža odpovedala, so izgubili potrebno svetlobo in smerokaze. Peščica se jih je skušala znajti samo s pomočjo svojih luči, vendar so le stežka napredovali po zapletenem vozlovju mostov. Vrana jih je prečkala s preletačevo naj višjo hitrostjo. Luči plovila so osvetljevale vsesplošno zmešnjavo. Brez pomoči omrežja se je lahko zanesla samo na svoj vid in hitrost refleksov. Pri iskanju poti do stanovanja ji je pomagal njen eidetični spomin.

Ena bleda dlan ji je počivala na krmilni plošči, z drugo je pilotirala preletač, obenem pa je spremljala stanje mreže. Ta se je razdrobila, vendar so bili mogočni računalniki, ki sojo vzdrževali, zgolj ranjeni. Počasi so prihajali k zavesti, se popravljali ter pripravljali protinapad. Vse pretrgane tipalke mreže so vodile k skupnemu izvoru. Vrana je vedela, da bo leta s ponovnim vzpostavljanjem omrežja vedno bolj očiten. Maščevalko bi lahko rešila le, če bi stanovanje dosegla pred CRP, vendar ji je plošča poročala, da bo prepozna. Prek Londona je spet začel odmevati šepet informacij.

Če bi si dovolila več časa za premislek, bi Vrana morda sklenila, da sta Maščevalka in Kez že izgubljena. Ker pa je iz samega ponosa vedno preizkušala meje svojih zmogljivosti, je odklanjala vsako možnost, da bo zamudila. Preletač je obrnila na nos ter padla mimo nivojev, nato pa je izvedla oster ovinek, da bi se plovilo skoraj podrsalo ob nek orjaški nebotičnik in bližnje mostove. V okolici je še vedno vladala tema, toda mreža je delovala. Takoj ko je preletač pristal, se je Vrana zapodila iz njega. Napajanja sploh ni izklopila. Do stanovanja je stekla po stopnicah. Dvigala je namreč napajala mreža in njihove luči še vedno niso gorele. Vrata stanovanja so bila zaklenjena. Močno je potrkala nanj a.

»Kdo je?« Kezov glas je bil visok in preplašen.

»Vrana.«

Vrata so se odprla in videla je, da je v prostoru mrak.

»Tukaj,« je rekel Kez. Zaprl je vrata in jo za roko popeljal čez sobo. »Zgrudila se je pred terminalom. Ko so ugasnile luči, sem šel ponjo in ...«

»Celotno mestno mrežo je pognala v kratek stik. CRP bo vsak trenutek tu.«

Kez je kar zazijal, vendar ga je že vnaprej utišal kratek, surov krik. Vrana se je pognala v smer zvoka. Maščevalka je ležala na tleh, zvita v klopčič, in tiho ječala.

»Kaj je?« je vprašala Vrana. »Maščevalka, kje si?«

Ječanje se je nadaljevalo, potem pa se je prelevilo v besede.

»V temi,« je zašepetal otrok in Vrana je tiho zaklela. Čez manj kot sekundo so se prižgale luči in Kezu se je odprl pogled na Vrano, ki je klečala ob Maščevalki. Ječanje je zamrlo. Dekličine oči so se pod lučmi zasteklile, medtem ko se je z mršavimi rokami in nogami oklenila

Vrane. Ko je Vrana vstala in brez težav dvignila Maščevalko, je na ulici zatulila sirena, ki so se ji v daljavi pridružile še druge. »Zagrni zavese,« je zasikala Vrana in Kez jo je brž ubogal. Preden je premaknil težka zagrinjala, se je ozrl ven, nato pa proti Vrani.

»Zunaj so trije preletači varnostnikov!«

»Nahladi se,« je tiho rekla Vrana. Maščevalkino težo je prevesila na eno roko in iz jopiča potegnila pištolo.

Kez je molče pokimal in stopil proti vratom. Potem je iz hodnika zaslišal korake.

»Odvrzite orožje!« je po megafonu zahteval glas.

»Prisilite me, če morete!« je v odgovor zarenčal Kez.

»Tukaj Varnostna služba,« je zabobnel glas. »Aretirani ste. Odložite orožje in pridite ven z dvignjenimi rokami!«

Vrana je v vrata namerila pištolo, potem pa jo je na Kezovo presenečenje povesila. Njene oči so zrle proti vhodu.

»Sahmat,« je zašepetala, ko se je izpod vrat začel valiti dim. Začela je kašljati, Kez pa je stekel k oknu.

»Nič ne pomaga,« mu je povedala. »Ojačeno steklo.« Maščevalko je dvignila nad oblake plina. Deklici so pomodrele ustnice. Začela se je dušiti. »Umira,« je mehko dejala Vrana. »Doza je premočna.«

»Se predava?« je vprašal Kez.

»Zame to ne bi imelo smisla,« je skomignila. Maščevalka je izgubila zavest. Vrana jo je nežno položila na naslonjač ter sedla na tla. Dim se je zvalil čeznju. »Zbogom, Kez.«

Težko je bilo dihati. Kez se jima je omotično približal. Zadnjih nekaj palcev se je moral plaziti, da je Vrano prijel za roko. Bila je hladna, toda njeni prsti so narahlo oplazili njegove, preden se je nezavesten zgrudil na tla.

Nav je korakal gor in dol po hotelskem apartmaju. Luči so se prižgale že pred četrt ure, od Vrane pa še vedno ni bilo glasu. Luciel je spremljal poročila. Čeprav so vsi kanali poročali o nepričakovanem izpadu elektrike, ni bilo najti niti namiga o tem, kaj je z Maščevalko. Avalon se ni hotela vtikati v njihove osebne zadeve. Ponudila se je, da lahko odide, vendar je ostala, ko je Nav dejal, da se Vranina usoda tiče tudi nje. Vsi so vedeli, da bi z Vrano izgubili svojo glavno prednost, čeprav ni bil tega nihče voljan priznati, saj so upali, da se bo vrnila živa in zdrava. Zdaj je Avalon poslušala Alijino tiho pripoved o tem, kako se je zavedela, da je čarodejka. Megazvezda je hitro spoznala, da je najstnica ljubosumna na Vrano in da je trenutni položaj še zaostril njene občutke nedoraslosti.

Luciel je vzkliknil. Zbrali so se okrog videozaslona, na katerem je eden medijskih programov prikazoval njihovo stanovanje.

»V živo se vam oglašamo s kraja izvora današnje motnje,« je poročal voditelj. »Pred pol ure so operativci VS in CRP obkolili to na videz običajno stanovanje in zajeli dva člana nevarne teroristične skupine, ki je lansko leto z uničenjem obrata CRP ogrozila varnost naše dežele. Tretjo osebo so odpeljali naravnost v bolnišnico Sv. Krištofa, kjer so jo ob prihodu proglasili za mrtvo. Čeprav Varnostna služba še ni podala uradne izjave, mnogi verjamejo, da je med zajetima tudi teroristka po imenu Vrana, katere aretacijo je obljubil ministrski predsednik.

Kot vidite, so delavci Varnostne službe zaprli dostop do prizorišča zločina. Zdi se, da bodo območje temeljiteje pregledali specialisti CRP. Medtem so terorista odpeljali na zastraženo lokacijo, kjer ju bodo zaslišali. Mutantko Vrano bodo zvečer predvidoma usmrtili. Zdaj se selimo v studio, od koder vam bomo podali poglobljeno analizo nedavnih dogodkov.«

Luciel je na videozaslonu utišal zvok in se obrnil k Navu.

»Žal mi je,« je dejal. Avalon je ponovila njegove besede. Navje bil videti povsem iz sebe. V poročilih ni nihče omenil Maščevalke. Vedel je, kaj jo je moralo doleteti. V zvezi z Vrano pa je bilo breme krivde neznosno. Alijin glas je zaslišal kot z velike razdalje.

»Ne bodo je usmrtili.«

»Kaj?« se je namrščil Luciel.

»Vrana je rekla, da doktor Kalden ni imel priložnosti izvesti poskusov na razvitem čarodeju,« jih je opomnila Ali. »Zdaj jo ima, ne? Stavim, da bo želel poskusiti cel kup reči.«

»Bolje bi bilo, ko bi umrla,« je Luciel hladno izrazil tisto, kar so imeli vsi v mislih.

»Ampak ...« Ali je bila videti zbegana. »Je ne bomo niti poskusili rešiti?«

»Kako pa?« je mrakobno vprašal Nav. »Brez nje že zadnjič ne bi imeli možnosti. Misliš, da jih imamo zdaj kaj več?«

Taka vdanost v usodo ni bila značilna za belolasega gangsteija. To je bilo Avalon enako jasno, kot drugim trem.

»Tu se ne moremo odločiti,« se je odločila namesto zaprepadene skupinice. »Najbolje bo, da greste z mano.«

»Ne,« jo je zavrnil Nav. »Z nami ni varno.«

»Zdaj, ko ni Vrane, ste brez vseh sredstev, kajne?« je vztrajala Avalon. »Tako ali tako se imamo veliko pogovoriti. Dajte no, kdo pa vas bo iskal pri meni doma?«

»Mislim, da imaš prav,« se je strinjal Luciel in izklopil zaslon. »Sploh pa nimamo ne vem koliko možnosti.«

Avalon je živela na vrhu izseka nebotičnikov na obrobju Londona. Približno petdeset sob si je delila z drugimi člani skupine Masque, vendar se včasih niso videli cele dneve. Ko je z Navom, Ali in Lucielom vstopila v rezidenco, ni bilo ne duha ne sluha o njenih sostanovalcih. Nava je bogatost novega okolja pustila popolnoma hladnega, Ali in Luciel pa sta kar zijala. Sobe, skozi katere so hodili, so bile razkošno odete v globoke, bohotne barve. Po ravnih ploskvah so bile razpostavljene egipčanske starine, s sten pa so gledali obrazi izrezljanih mask.

Avalon jih je peljala v veliko dnevno sobo in jim ponudila sladek sadni sok.

»Ponudila bi vam alkohol,« je razložila, »vendar se morate o marsičem odločiti, jaz pa tudi.« Vljudno se je nasmehnila, a je bila že bolj oddaljena, kot takrat, ko so skupaj čakali na novice o Vrani. »Če nimate nič proti, bi vas pustila same. Premisliti moram.«

Potem je odšla. Mlajša člana sta se takoj obrnila k Navu.

»Ali ima prav,« je začel Luciel. »Poskusiti moramo rešiti Vrano.«

»Seveda.« Nav je pridobil nazaj vsaj kanček svoje poprejšnje zbranosti. Njegove sive oči niso več spominjale na raztreščeno steklo. »Vendar bo težko.«

»Vrana lahko verjetno tudi sama ukrene kaj glede svoje rešitve,« je pristavila Ali. »Velikokrat nas je opozorila, naj je ne podcenjujemo.«

»Mogoče je poškodovana.« Navje bil videti zaskrbljen. »In v poročilih so rekli, da so zajeli tudi Keza. Seveda, če je bila žrtev v resnici Rachel.«

»Morda lahko o tem še kaj izvemo,« je predlagal Luciel. »Grofica ima nekaj kar dobro obveščenih zvez.«

»In priskrbela vam je ljudi za napad na laboratorij,« je dodala Ali. »Mogoče bi spet lahko naredili kaj takega.«

»Potem imamo še zgradbo, ki jo je najela Vrana,« se je spomnil Nav. »Tam bomo lahko bolje načrtovali, kot pa tule. Ne smemo se zanašati na Avalonino radodarnost, posebej ne zdaj, ko smo ji tako nevarni.«

»Mislim, da bi morali Avalon vključiti,« se ni strinjal Luciel. S tako močnim stališčem glede njihove prihodnosti se je kar presenetil. Zdaj, ko je bila Vrana odsotna, Nav pa tako prizadet, je bil prvič mnenja, da bi bili njegovi nasveti koristni, moč, da je svoje poglede sploh izrazil, pa je črpal iz prepričanja, da dela prav. »Lahko se izkaže za dragoceno zaveznico. Borimo se za pravice čarodejev. Po mojem bi morali pridobiti čim več ljudi z genom.«

»Saj ne vemo, koliko je čarodejev,« ga je opomnila Ali. »Niti tega ne vemo, ali se nam bodo sploh hoteli pridružiti.« Zdaj je tudi ona svobodneje izražala svoja mnenja, navdal pa jo je tudi občutek, da dejansko pripada skupini.

»Lahko bi vsaj poskusili izvedeti,« je vztrajal Luciel. »Ljudi lahko opozorimo nase. Povejmo jim, da jim morda lahko pomagamo.«

»Ne smemo se prenagliti,« ju je posvaril Nav. »Trenutno moramo pomagati samim sebi. Mislim pa, da bi bilo pametno obvestiti Grofico. In kar najhitreje se moramo odpraviti proti našemu novemu domu.«

»Najprej se moramo spočiti,« je rekla Ali, »pa kaj pojesti. Mesto se verjetno še vedno ubada s posledicami izpada. Mogoče bi bilo pametno počakati, da se zadeve umirijo.«

»Nekje mora biti Nutromac,« je predlagal Luciel. »Avalon gotovo ne bo imela nič proti, če ga uporabimo.«

Avalon je sedela na tleh svoje dragoceno opremljene spalnice. Tako kot večji del rezidence, so tudi to sobo opremili profesionalci, ki jih je najel skupinin menedžer. Orjaška postelja in pozlačeno vzidano pohištvo so ustrezali Avalonini predstavi o tem, kakšna naj bo videti spalnica megazvezde, vendar se ji je vedno vsaj malenkost dozdevalo, da soba pripada nekomu drugemu. Kljub medijski pozornosti se ni veliko spremenila od dni, ko si je kot klubska glasbenica delila sobe z drugimi upapolnimi dušami, ki so čakale na svojo priložnost, da se izkažejo. Uspelo ji je, vendar megazvezdništva ni nosila s tako lahkoto kot Elohim. Ali pa Oblak, je pomislila. Odkar se je Oblak Estavisti pridružil skupini Masque, je tudi sam šinil med zvezde. Avalon je vedela, s kakšno lahkoto bo zdrsnil v te čevlje. Ob tej misli jo je zmotilo trkanje.

»Naprej,« je zaklicala. Pričakovala je enega od treh po krivem obdolženih teroristov, vendar je vstopil Oblak, v oblačilih iz holotkanine, ki je bila enako temnomodra kot njegove oči.

»Upam, da te ne motim,« je rekel nalahko, »ampak mislim, da si založila nekaj obiskovalcev. Enega sem našel, ko je taval naokoli in iskal Nutromac. Usmeril sem ga proti kuhinji.«

»Ja,« je zavzdihnila. »Hvala, Oblak. Res so moji obiskovalci, ampak potrebovala sem nekaj trenutkov zase.«

»Te pustim samo?« se je ponudil.

Odkimala je. »Potrebujem nasvet.«

»Če bo v moji moči,« je rekel s pozornim nasmeškom in sedel na tla poleg nje. »Nasvetov ne potrebuješ ravno pogosto.«

»Pa mi jih vseeno deliš,« mu je vrnila Avalon. »Zdaj jih potrebujem.« Spet je zavzdihnila. »Moji gostje potrebujejo pomoč. Čutim se dolžno, da jim jo zagotovim. Iz več razlogov se mi zdi, da jim to dolgujem. A če jim pomagam, se ne morem ustaviti pri osnovnih potrebščinah. Odpovedati se bom morala večjim stvarem. Verjetno vsemu temu.« Pomignila je na sobo.

»Razumem,« je Oblak dvignil obrv, »oziroma ne razumem. Zakaj si tem tujcem toliko dolžna? Saj ne počneš nič neumnega, kaj? Tudi če misliš, da ti to lahko uniči kariero, se bo verjetno našla rešitev. Nisem še slišal za izsiljevalca, ki se ga ne bi dalo tako ali drugače podkupiti.«

»Ne,« je hitro odvrnila Avalon. »Nič takega ni. Vendar so ... neke vrste borci za svobodo in jaz verjamem v njihovo stvar.«

»Njihovo stvar?« Oblak kar ni mogel verjeti. »Avalon, vedno sem te imel za dovolj samodisciplinirano, da bi ti uspelo preživeti občasne norosti tovrstnega življenja, ta občutek moči, ki marsikoga od nas požene v samouničenje. Zdaj pa bi tvegala vse, za kar si garala vse življenje, in to samo zato, da bi pomagala nekakšnim političnim teroristom. Tudi če res verjameš v njihove cilje, si jim lahko na svojem položaju v veliko večjo pomoč, kot pa če se pridružiš navadnim sestradanim borcem.«

»Torej mi svetuješ, naj jih pustim na cedilu,« je ostro dejala Avalon.

»In da se rešiš.« Oblak je vstal. »Zal mi je, če to ni nasvet, kakršnega si si želela, vendar te bodo potegnili za sabo v prepad, in še vse nas zraven, če se takoj ne odtrgaš od njih.« V vrtincu bleščeče modre svetlobe se je obrnil in odkorakal iz sobe. Avalon je gledala za njim in se spraševala, ali ima prav.

Vsi trije so z odmerjenimi grižljaji pospravljali obrok, ki ga je Luciel programiral v Nutromac, ko ga je končno odkril.

»Tudi celo kuhinjo imajo,« je dodal. »Nisem vedel, da sploh še kdo kuha zase.«

»Verjetno tudi oni ne,« mu je povedala Ali. »Z očetom sva imela poleg Nutromaca tudi kuhinjo, potem pa sva najemala ljudi, da so nama prihajali kuhat. Doma pripravljena hrana je okusnejša, pa tudi draga. Tisti, ki si lahko privoščijo kuhinjo, si lahko ponavadi privoščijo tudi najete poklicne kuharje.«

»Videl sem tudi Oblaka Estavistija,« jima je povedal Luciel. »Sploh ni videti resničen. Bilo je, kot da bi se pogovarjal z njegovim hologramom.«

»Zelo nadarjen je,« je skoraj užaljeno dejala Ali. »Razen Avalon je najslavnejši član skupine.«

»To je cela svetlobna leta oddaljeno od našega načina življenja,« je odvrnil. »Kar težko je verjeti, da je Avalon ena od nas.«

»Vrani se ni zdelo tako,« ga je opomnila Ali. »Saj si slišal, kaj je rekla. Naju ni hotela učiti, Avalon pa.«

»Vrana je rekla, da je obljubila, da vaju bo poučevala,« jo je popravil Nav. »Za to je morala precej popustiti. Vedno je raje delala sama. Ce je do Avalon gojila posebno simpatijo, jo je zato, ker je tudi ona odraščala pod grožnjo smrtne kazni.«

Ali je umolknila, Luciel pa je poskusil zrahljati napetost.

»Misliš, da bi bilo Vrani tukaj všeč?« je vprašal s svojega prostora ob oknu, od koder se je razgledoval po mestu. »Zdi se, da ji je udobno, kjer koli se znajde.«

»Mislim, da je Vrani vseeno, kje je,« je odvrnil Nav. »Razen zdajle.«

Luciel je pokimal in se začel odmikati od okna. Potem je odrevenel ter se tiho in hitro obrnil.

»Nav,« je vročično poklical, »zunaj se je kar naenkrat nabralo ogromno preletačev Varnostne službe.«

»Misliš, da bi Avalon ...« je začela Ali, toda Nav jo je prekinil.

»Skušam misliti, da ne,« je dejal in izvlekel svojo lasersko pištolo. Na Alijino presenečenje je tudi Luciel privlekel na dan orožje. Medtem ko jo je pregledoval, so se odprla vrata. Oba sta se obrnila v isto smer. Avalon je prebledela, ko se je zazrla v cev pištole.

»Kaj se dogaja?« je hotela vedeti.

»Zunaj so oboroženi preletači z oznakami varnostnikov,« ji je povedal Nav.

»O, ne.« Avalon je stekla k oknu in pogledala ven. »Prisežem, da jim nisem povedala,« je hitro izdavila, ko je uganila njihove misli.

»Kako so nas našli?« je vprašal Luciel. »Nihče ni vedel, da smo tu.«

»Oblak!« je vzkliknila Avalon, očitno šokirana. »Ne morem verjeti, da bi storil kaj takega.«

»Najbolje bo, da ga poiščemo,« je rekel Nav.

Vrlina in postava

Vitka, nezemska postava Oblaka Estavistija se je v razkošni rezidenci skupine Masque soočila s skupinico čarodejev. Bil je sam in neoborožen, pa vendar proti njim ne bi mogel imeti boljše obrambe. Nav ga nikakor ni mogel ustreliti, naj si je po njegovem plesalec to še tako zaslužil.

»Oblak, kako si mogel?« Avalonin glas je bil brezupno zbegan.

»Sama tega ne bi zmogla,« je dejal Oblak, »bilo pa je nujno. Varnostni službi sem rekel, da si njihova talka. Nihče ne bo posumil, da si bila vpletena.«

»Pa sem,« je pobesnela Avalon. »Ti pa si me prisilil, da sem to priznala. Če tvegam, da me aretirajo, tvegam življenje, tako kot oni.« Obrnila se je k Navu. »Takoj morate oditi, če sploh še morete. Me vzamete s sabo?«

»Seveda,« je ustrežljivo dejal gangster.

»Avalon, to ni pametno,« se je glasil Oblakov ugovor, ona pa ga je prestrelila s svojimi vijoličastimi očmi.

»Izdajalec,« ga je ozmerjala. »Neznancem lahko bolj zaupam kot tebi. Najbrž bi tudi mene prodal CRP, če bi vedel, kaj sem.« Obrnila mu je hrbet in odvihrala čez sobo. »Na vrhnjem nivoju so preletači,« je rekla. »Verjetno si lahko pridobimo vsaj začetno prednost.«

»Bi kaj vzela s sabo?« je vprašal Nav. Tudi on je Oblaku obrnil hrbet. Luciel jima je sledil, le Ali se je obotavljala.

Ni mogla razbrati, kaj naj bi pomenil Oblakov izraz, in za trenutek jo je spomnil na Vrano. Potem jo je opazil in jo porogljivo pogledal.

»Pojdi, no,« je prhnil. »Saj nočeš, da te pustijo tu, kaj?«

»Ne,« je jezno odvrnila in pohitela za ostalimi. Menila je, da bi ga Nav in Luciel morala vsaj onesposobiti, da ne bi ušpičil še kakšne grdobije.

Dohitela jih je na strehi. Avalon je od nekod privlekla električno kitaro. Nosila jo je obešeno čez ramo. Na pristajališču se je trlo luksuznih plovil. Avalon jih je popeljala k elegantnemu stroju, očitno izdelanemu za hitrost.

»Jaz bom pilotiral,« se je ponudil Luciel. »Nav, jih boš s svojo pištolo lahko držal na razdalji?«

»Lahko poskusim,« se je posmehnil gangster. »Daj svojo pištolo Ali.«

»Nima smisla,« je rekla. »Saj ne znam ravnati z njo.«

»Jaz pa,« se je na vsesplošno presenečenje vmešala Avalon. »Daj mi jo.« S presenetljivo lahkoto je vzela orožje in se nasmehnila izrazom na njihovih obrazih. »Nekateri se neradi zanašamo samo na telesne stražarje,« je razložila. »Poleg tega sem odrasla v slumih.«

Ali je zlezla na zadnje sedeže poleg pevke ter opazovala, kako Luciel z upravljalnikom odpira vrata pristajališča. Preletač je kmalu zdrsnil na piano. Nav in Avalon sta odprla okna in namerila pištoli, čakajoč na prve znake pregona.

Alarih je molče spremljal poročila. Ko je izklopil zdelani vidkom, so ostali Staroangleži pričakujoče dvignili poglede. Ker je veljal ukaz, da morajo vsi ostati v Zmajevem gnezdu, je bila tu skoraj celotna skupina. Šestdeset ljudi, od katerih je bilo skupaj z Alarihom samo pet ustanovnih članov in le borih petnajst veteranov, katerih staž je presegal dve leti.

»Videti je, da je to vse,« je dejal Alarih. »Hotel sem se pogovoriti o možnosti, da bi s čarodej sko skupino združili napore, pa sem bil z zamislijo očitno prepozen.«

»Vseeno se pogovorimo,« je predlagal Geraint. Razen Alariha je bil naj starejši član skupine, in če bibil predlog namenjen komur koli drugemu, bi veljal toliko kot ukaz.

»Možno je, da niso ujeli vseh,« je dodala Jordan.

»No, kaj si na splošno mislimo o možnosti zavezništva s čarodeji?« je Alarih odprl vprašanje.

»Če so proti EF, sem z njimi,« je razglasila Maggie. Nekaj glasov ji je pritrdilo.

»Za to imajo še več razlogov kot mi,« je dodal eden od mlajših članov. »Razumljivo je, da se hočejo znebiti iztrebljevalnih zakonov.«

»Ne vem.« Geraint je bil videti negotov. »O čarodejskih močeh ne vemo ničesar. O njih govorijo kot o coprnikih in zlih duhovih. Preden začnemo razmišljati o sodelovanju, se moramo prepričati, v kaj se spuščamo.«

»Oprostite.« Na Alarihovo presenečenje je Daniel Hammond skušal pridobiti posluh skupine. »Hvala,« se je zahvalil Daniel, ko je Alarih utišal zbrane. »Vem, da sem novinec, vendar sem nekoč poznal nekoga, ki je morda član njihove skupine. Bila je prijateljica moje sestre, rahlo razvajena in nečimrna, prav gotovo pa ni bila nikakršen zli duh. Mislim, da sploh ni mogla vedeti, da je čarodejka. Ko sojo odpeljali, je morala biti na smrt prestrašena. Ne vem, kako je pobegnila, me pa veseli, da ji je uspelo.«

»Daniel ima prav,« se je strinjala Jordan. »Prav gotovo se moramo boriti proti zakonitemu iztrebljanju čarodejev.

V nasprotnem primeru se strinjamo z vlado, ki dopušča umore otrok na podlagi prirojene genetske posebnosti.«

Sestanek se je skoraj takoj razdelil na več manjših razgovorov, saj so vsi hoteli hkrati prediskutirati predlagano zamisel. Razprave ni prekinil nihče izmed veteranov, saj so sami enako navdušeno sodelovali v njej. A po petnajstih minutah se je Alarih zazrl v Gerainta, ta pa je pokimal.

»Mislim, da bi morali glasovati,« je predlagal. Njegov glas je utišal vse ostale. »Koliko se vas strinja, da bi morali navezati stike z ostankom te skupine? Potem bomo razpravo nadaljevali.«

Približno polovica zbranih je takoj dvignila roke, čez nekaj trenutkov pa jim je sledila tudi večina preostalih.

»Bi nasprotujoči radi spregovorili?« je vprašal Alarih in prvi od nasprotnikov predloga je stopil naprej. Ko je začel razlagati svoje argumente, se je Jordan nagnila naprej in Alarihu stisnila dlan.

»Mislim, da je sprejeto,« je zašepetala. »Večina se že strinja.«

»Upajva, da bomo imeli sploh še s kom navezati stike, ko se bomo končno odločili,« je odvrnil Alarih.

Od boka preletača so se odbili streli. Ko se je Luciel na vse kriplje skušal izviti iz primeža zasledovalcev, se je plovilo ostro nagnilo na stran. Avalon, ki se je nagibala nevarno daleč skozi okno, je na slepo dvakrat sprožila ter sedla nazaj na sedež. Luciel je preletač usmeril navzdol, proti prehodu do nižjega nivoja. Zdaj se je Nav nagnil skozi svoje okno in proti preganjalcem poslal niz bolje namerjenih nabojev. Ali je zaklicala:

»Zaostajajo!«

»Pa ne dovolj,« je odvrnil Luciel, medtem ko je lahko plovilo zrohnelo navzdol ter zavilo okoli opornika nekega mostu.

Njegove besede je potrdila salva strelov. Varnostniki niso odnehali. Njihovi preletači so razširili formacijo, da bi jih obkolili. Luciel je zaklel in spet pospešil.

»Kako naj se jih otresem?« je nehote zakričal.

»Pojdi proti deželi tolp, naredi ovinek skozi slume in se obrni nazaj gor,« mu je razložil Nav. »Ce bo treba, se spusti čisto do dna, vendar pazi. Tam spodaj ni nobene razsvetljave in veliko obokov je podrtih.« Spet se je nagnil ven in z nekaj streli poskusil zadržati varnostnike, da bi si Luciel z norim vrtenjem skozi nivo nabral več prednosti. Tudi Avalon je streljala, vendar je le poredko zadela želeni cilj.

»Za to nisem najbolje izšolana,« se je opravičila.

»Nikogar ti ni treba ubiti,« je odvrnil Nav. »Samo prestraši jih, ravno toliko, da se umaknejo.«

»Bom poskusila,« je obljubila. Potem je gangster čudno zajavkal. Zasukala se je k njemu.

Nav se je sesedel na svoj sedež. Ali je videla, da se mu po jopiču širi krvav madež.

»Kaj se je zgodilo?« je preplašeno zavreščala.

»Prekleto, pištolo sem izpustil,« je zarentačil. »Zadelo me je v desno roko.«

»Kako hudo je?« je vprašala Ali in se obupano skušala spomniti šolskega tečaja prve pomoči.

»Že hujše sem preživel,« je raskavo odvrnil Nav, »ampak tole je prišlo ob ravno nepravem času.«

»Morda pa niti ne ob tako zelo nepravem,« je olajšano zavzdihnil Luciel. »Zadaj jih puščamo.«

Preletač je šinil skozi nivoje z rojem varnostnikov za seboj, a ko so se jim začele bližati izdajalske luči dežele tolp, je Luciel plovilo sunkovito obrnil v sukajoč se padec. Potem je preletačev nos v hipu usmeril navzgor in zdrvel nazaj mimo množice nivojev.

»Jih vidiš?« je vprašal in Ali je, oklepajoč se sedeža, skušala obrniti glavo.

»Nič več,« je odvrnila in Luciel je takoj zmanjšal hitrost, da je preletač mirneje zaplul skozi dokaj ugleden predel sluma.

»Razposlali bodo naše opise,« ju je posvaril Nav.

»Torej se bomo na naslednjem nivoju znebili preletača,« je odgovoril Luciel. »Ko ukrademo drugega, bomo relativno varni.«

Vožnja se je vsem zdela tesnobna in utrujajoče počasna, potem pa je Luciel opazil primerno plovilo in ustavil. Brezbrižno se je sprehodil do njega in poskusil onesposobiti ključavnico, drugi pa so počakali na sedežih. Se pred nekaj leti ne bi imel pojma, kako se vlamlja, odkar pa je s Kezom začel predelovati njun preletač, se je kar nekaj naučil. Po petih minutah, ki so se vlekle kot večnost, je le odprl vrata in pomignil ostalim. Pohiteli so k novemu vozilu. Ali je podpirala Nava, ki je bil še bolj bled kot ponavadi. Takoj ko so sedli, je Luciel vzletel z visoko, a še ravno zakonito hitrostjo, in napotili so se nazaj proti deželi tolp.

»Takoj, ko pridemo do zgradbe, te bomo zakrpali,« je dejal Navu. »Upam samo, da je Vrana v svoj spisek vključila tudi kaj zdravstvenih pripomočkov.«

Soba je bila hladna in siva. Ko se je Kez prebudil, je v njegove oči posvetila medla luč, ki jo je sevala plošča na stropu. Bilo mu je slabo in s prvim vdihom je zakašljal. Krčevito se je potegnil pokonci in zagledal drugo postavo v sobi. Vrana je ležala ob zidu, kakor polomljena lutka, z bledim in mirnim obrazom. Zlezel je do nje. Telo mu je še vedno stresalo kašljanje. Zgrabil jo je za zapestje in poskusil otipati utrip. Po nekaj grozljivih sekundah ga je našel, rahlo, drhteče utripanje pod Vranino skoraj prozorno kožo. Vzravnal se je in sedel poleg nje. Narahlo ji je potresel ramena.

»Vrana,« je hripavo zašepetal. »Zbudi se.«

Starejše dekle se je zganilo, odprlo svoje ebenovinaste oči in začelo kašljati. Pomagal ji je, da je sedla pokonci. Naslonila se je ob zid in se trudila, da bi jo nehalo dušiti. Ko ji je končno uspelo zajeti sapo, se je razgledala po okolici.

»Je s tabo vse v redu?« je neučakano vprašal Kez.

»Bolj ali manj,« je odvrnila. Spet se je ozrla po sobi, potem pa si je rekla: »No, pa sem spet tu.«

»Si že bila tu?«

»Ne ravno tu,« je rekla, »na podobnih krajih pa.« Stegnila je noge, da bi ji bilo na mrzlih tleh udobneje, ter nadaljevala: »V Denverju sem odrasla v sirotišnici. Če smo kaj ušpičili, so nas ponavadi zaklenili v sobo, ki je bila podobna tejle.«

»In kaj ste naredili?« je vprašal Kez.

»Nič,« je odvrnila. »Čakali smo.« Skomignila je. »Prepričana sem, da je tale celica dovolj kvalitetno zgrajena, da ne bi mogla pobegniti na kakršen koli običajen način, trenutno pa mi ne pade na pamet nič neobičajnega. Torej bova počakala. Prej ali slej se bo kdo oglasil in takrat bova izvedela kaj več.«

»Se bo res?«

»Prej ali slej,« je potrdila. »Mogoče naju bo mučil, mogoče zasliševal, mogoče pa naju bo samo gledal in se smejal.«

»To se ne sliši prav dobro,« je nemirno dejal Kez.

»Saj tudi ni,« je odvrnila. »Morda bi bilo bolje, če bi bila mrtva, ker pa nisva, morava počakati.«

»Nimaš ničesar, kar bi nama lahko pomagalo?« se ni dal Kez.

»Če bi bila na vratih ključavnica, bi jo verjetno znala odpreti,« je rekla, »ampak na tej strani je ni.«

»Te ni nič strah?«

»Ne bi nič pomagalo.« Vranine oči so se resno srečale z njegovimi. »Če hočeva pobegniti od tod, nama strah prav gotovo ne bo pomagal.«

Ko je preletač pristal pred zgradbo v deželi tolp, so bili že vsi na koncu z živci. Ali je podpirala Nava in Luciel jih je popeljal do stavbe. Ko so se približali glavnemu vhodu, je postal in si ogledal modrozlati emblem, ki je bil napleskan čez vrata.

»Tega prej ni bilo tu,« je dejal svareče. Previdno je poskusil odpreti. »Zaklenjeno je.«

»Lahko vlomiš?« je vprašala Avalon.

»Mislim, da,« je odvrnil, »razen, če se Vrana že ni poigrala s ključavnico. V tem primeru pa nimam šans.«

Ali je Navu pomagala do stene, da se je lahko naslonil nanjo. Potem je sedla ob njegove noge. Od vožnje se je počutila umazano, obtolčeno in neverjetno utrujeno. Luciel si je dajal opravka s ključavnico, Avalon pa jih je ščitila s pištolo.

»To bo to,« je rekel čez nekaj minut.

»Čakaj malo.« Avalon je svojo roko položila čez njegovo in mu pomignila naj bo tiho. »Ali kaj slišite?«

Poslušali so. Z višjih nivojev so prodirali zvoki prometa, v bližini pa ni bilo ničesar.

»V zgradbi,« je vztrajala Avalon. Namrščila se je. Glavo je nagnila vstran, da bi ujela komaj slišni šum, potem pa je stopila nazaj in posvarila ostale. »Nekdo gre,« je zašepetala.

Luciel je tiho prevzel pištolo in jo nameril proti vratom. Nav, ki se je še vedno naslanjal na zid, je iz jopiča potegnil na videz karseda smrtonosen nož in ga pomolil Avalon. Potem se je spravil na noge in se postavil v borilno držo. Ali je iz smeti izbrskala kratko kovinsko palico, veijetno odlomljen del kakega stroja, in vstala. Vrata so se odprla in Luciel je pištolo uperil v moža z brzostrelko.

»Mirno, poba!« je hitro dejal Jeeva. »Ni razloga za pokanje.«

Ali bi se od olajšanja skoraj sesedla. To je prikrila tako, da je Nava zgrabila za roko, saj se je tudi on opotekel ob zid.

»Jeeva!« je odleglo Lucielu. »Hvala bogu. Pomoč potrebujemo.«

»Bo že držalo,« se je strinjal Jeeva, povesil orožje in na eni strani podprl Nava. »Kaj se dogaja?«

»Vrano so ujeli in Keza tudi,« je razložil Luciel. »Nava so ustrelili varnostniki, ko smo bežali pred njimi.«

»Skeniram.« Jeeva je Nava položil na prazen zaboj v glavni sobi ter pohitel zaklenit in zapahnit vrata. Potem je prečkal sobo, odprl ena od vrat, ki so vodila do različnih stopnišč, in zaklical: »Finn, pridi dol!«

Po stopnišču so zadoneli podplati težkih čevljev in v preddverju se je pojavil Finn. Takoj je stopil do Nava in pomignil ostalim, naj se umaknejo. Ogledal si je poškodbo.

»Strelna rana,« si je rekel, »ne laserska. Kroglo bo treba dobiti ven.« Razgledal se je po skupini in se osredotočil na Ali. »Se bo v naslednjih par minutah zgodilo kaj pomembnega, ali lahko poskrbimo zanj, kot se spodobi?«

»Po mojem lahko,« je živčno odgovorila in s pogledom vprašujoče preletela svoje tovariše.

»Potem pa ga nesimo gor,« je odločil Finn. »Jeeva, pokliči Grofico. Povej ji, da potrebujemo bolničarja in verjetno tudi okrepitve. Kje je Vrana?«

»Ujeli sojo,« mu je povedal Luciel. »Keza tudi.«

»Tudi to ji povej,« je naročil Finn. »Naj pošlje nekaj tehnikov. Tole hišo bo treba čim prej spraviti v red. Skeniraš?«

»Razumem,« je jedrnato odvrnil Jeeva ter stekel po naročenih opravkih.

»Najbolje bo, da Nava spravimo gor,« je nadaljeval Finn. »Pomagaj mi ga nesti,« se je obrnil k Lucielu. »Vidve stopita do kontrolne sobe in zložita stvari iz zabojev.«

Nava je dvignil pokonci, Ali in Avalon pa sta se spogledali.

»Hvala,« je medlikasto zašepetal Nav. »To zelo cenim.«

»Ni za kaj,« je odvrnil Finn. »Vrana nas je najela, da zgradbo spravimo v tek. Zdaj bo treba samo malo bolj pohiteti. To je vse.« Dvignil je Nava in ga postavil med Luciela in sebe ter počasi stopil proti stopnišču.

»Čakaj,« je za njim zaklicala Avalon.

»Kaj je?« Finn se ni niti obrnil.

»Kje je kontrolna soba?«

»Druga vrata, po stopnicah in naravnost. V sobi je vse polno zabojev.«

Potem so izginili. Ali in Avalon sta ostali sami.

»Zdaj morava verjetno gor,« je otožno dejala Avalon, »čeprav nisem prepričana, kaj morava storiti.«

»Jaz tudi ne,« je priznala Ali. »Mogoče bova izvedeli, ko prideva tja.«

Vrata so se odprla tako gladko, da je Kez opazil šele senco, ki mu je padla na obraz. Ko se je ozrl navzgor, je videl, da pri vhodu stojijo štirje uniformirani možje. Ko so se razporedili po sobi, je vstopil peti. Za razliko od drugih je bil že v letih. Lase je imel že bele, kožo nagubano, njegov obraz pa je bil razbrazdan od starosti. Toda ko je vstopil v sobo, previdno zaprl vrata za seboj in se soočil z jetnikoma, so se mu zasvetile oči.

»To pa je prijetno presenečenje,« je dejal prijazno. »Nisem prepričan, kdo je tale mladenič, vi pa ste gotovo Vrana - ali vam je morda ljubše, če vas kličem gospodična Vrana?«

»Samo Vrana,« je odvrnilo dekle, ki je še vedno sedelo na tleh. Kez je nemirno čepel ob njej.

»Vrana,« je potrdil Kalden. »No, draga moja, videti je, da ste napravili obžalovanja vredno napako.«

»Tako se zdi,« se je strinjala Vrana, »vendar bi se motili, če bi mislili, da je dejansko tako.«

»Torej ste se namenoma znašli tukaj,« je Kalden ponudil sarkastičen sklep.

»To ne, vendar se mi zdi izkušnja poučna.«

»Torej vam bomo skušali ponuditi čim več priložnosti za dodatno izobraževanje,« je mirno odvrnil. »Gotovo se vam bodo zdele enako poučne.«

»Upam.« Vrana si je pretegnila noge in si znanstvenika ogledala s hladnokrvnim zanimanjem. »Vendar sem pogosto razočarana. Če bi bila na vašem mestu, bi naju dala oba takoj usmrtiti.«

»Verjamem, gospodična.« Kalden je z nasmeškom razkril svoje zobe. »Vendar jaz nisem tako nespameten. Od vas se lahko veliko naučim.« Obrnil se je na peti in odšel. Stražarji so mu ščitili hrbet. Čez manj kot minuto so se vrata s topim, kovinskim zvokom spet zaprla.

»Nihče me ne jemlje dobesedno,« se je zamislila Vrana. »Morda bi se bilo pametno naspati. Videti je, da bova imela nabasan urnik.« Ulegla se je na hrbet.

»Vrana?« je vprašal Kez in skušal najti udoben položaj.

»Da?«

»Si resno mislila tisto z usmrtitvijo?«

Vrana se je tiho zasmejala.

»Je to sploh pomembno?« je vprašala. »Saj naju ne bodo.«

»Pa če bi bila na njihovem mestu?«

»Seveda,« je odvrnila. »Če obstaja grožnja, jo je treba nemudoma in učinkovito odstraniti. Če grožnja ne obstaja, pa je jalov vsak poskus, da bi jo preprečili. Zdaj pa zaspi.«

Vrana je imela pri Grofici očitno boljši kredit, kot so si predstavljali, saj je mojstrica prej kot v eni uri poslala pet stražarjev in dva tehnika, pa tudi uličnega zdravnika, za katerega je Finn zajamčil, da ni šušmar. Posvetil se je Navovi roki, tačas pa je Finn odpeljal tehnična strokovnjaka v kontrolno sobo, kjer sta Ali in Avalon uspešno razpakirali vso opremo in jo razpostavili po prostoru. Ne ena ne druga ni razumela, kaj naj bi vse skupaj bilo. Tu so bili celi kupi plošč, monitorjev, pa tudi veliko različnih električnih komponent in kablov. Toda tehnika, moški in ženska, ki sta se predstavila za Cyja in Seldo, sta natanko vedela, za kaj gre.

»Pošasten varnostni sistem,« je komentiral Cy, ko se je ozrl po zloženih komponentah. »Začniva ga sestavljati.« Selda je poprijela za kabel. Ali in Avalon sta se znašli odrinjeni na robu sobe, tehnika pa sta začela povezovati različne dele. Avalon ju je pozorno opazovala, Ali pa se je izmuznila poiskat Nava. V nekem apartmaju, polnem praznih sob, je spal na kupu odej. Luciel je pazil nanj.

»Živijo,« je pozdravila Ali, ko je vstopila in sedla na tla poleg njiju. »Kako je z njim?«

»Doktor pravi, da ima počeno kost in da je izgubil veliko krvi, vendar se bo lepo zacelilo, če roke ne bo obremenjeval. Zato je tako obvezan. Ko vstane, bo potreboval opornico.«

»Kaj bomo brez njega?« je živčno vprašala Ali.

»Ne vem.« Luciel je zmajal z glavo. »Morali bomo vsaj poskusiti.« Otožno se je nasmehnil. »Teoretično si zdaj ti glavna.«

»Zakaj pa jaz?« Ali je bila videti preplašena.

»Razen Keza ti najdlje poznaš Vrano in Nava,« je razložil. »Bolje od mene veš, kaj bi storila v tem položaju.«

»Nisem prepričana,« je ugovarjala. »Pa tudi če bi vedela. Nič ne bi pomagalo, če bi ti rekla, da bi Vrana vdrla v kak zavarovan sistem, Nav pa bi ga napadel s puško v roki. Sama nisem hekerka, streljati pa tudi ne znam.«

»Si bova morala pač izmisliti kaj drugega,« je odvrnil Luciel. »Mogoče nama bo Avalon lahko pomagala.«

»Mogoče.« Ali je v to močno dvomila.

»Mimogrede,« je dodal, »morda se nam odpira druga možnost. Grofica nam je predala sporočilo neke skupine, ki bi se rada pogajala z nami. Baje se imenujejo Staroangleži in so proti Evropski federaciji.«

»Kaj pa hočejo od nas?« je vprašala Ali.

»Nimam pojma. Izzvenelo je, kot da bomo to izvedeli samo, če privolimo v pogajanja.«

Kez je spal. Vrana je zamišljeno poslušala njegovo enakomerno dihanje. Najverjetneje je bil živ samo zato, ker ga je Kalden imel za morebitnega čarodeja. Maščevalkaje bila skoraj zagotovo že mrtva.

Na pod je položila dlan in se zbrala. Nekje zunaj je mreža še vedno obstajala, čeprav na prvi pogled ni bilo videti, da bi se jo dalo kako doseči. Bila je tako daleč, da sploh ni čutila njene prisotnosti. Izpraznila je svoj um in ga poslala, kolikor daleč je mogla. In glej. Znana iskrica. Naključni tok podatkov se je za kratek čas prekrižal z njeno zavestjo. Segla je po njem, vendar ga je izgubila. Poskusila je še enkrat, pa ni našla ničesar. Toda nekaj je le bilo. Strmela je v strop. Morala je varčevati s svojimi močmi, saj je vedela, da je pred njo težka naloga. Vendar se ni imela nobenega namena predati Kaldenovim poskusom.

Ni bila več otrok. Njenega otroštva je bilo konec, ko je pobegnila iz sirotišnice in se prisilila k uporabljanju svojih zmožnosti. Toda tisto noč se ji je sanjalo, da je v mestu sama, in kamor koli je šla, je ulicam vladala tišina.

Strašna blaznost

Ali se je prebudila iz nemirnega dremeža, ko jo je nekdo stresel za ramo. Hitro je sedla pokonci, saj so bili njeni živci že od izpada elektrike napeti kot elastika. Pred seboj je zagledala tehnika Cyja, ki je stopil korak nazaj.

»Nisem vas hotel prestrašiti, gospodična,« je dejal vljudno. »Prišel sem vam povedat, da vaš sistem deluje. Morda bi ga hoteli preizkusiti.«

»A tako.« Ali je vstala iz zdelanega naslanjača, v katerem je spala.

Soba, v kateri sta se nahajala, je bila nespremenjena, ko pa sta se sprehodila do kontrolnega centra, je opazila, da je hodnik drugačen. Dotrajanih stenskih plošč ni bilo več. Zamenjala jih je gladka, črna površina, ki je narahlo sevala temnordečo svetlobo. Ko sta vstopila v kontrolno sobo, je videla, da so spremembe še veliko globlje. Vse stene so prekrivali veliki in majhni videozasloni, v sredini pa je prostoru kraljeval polkrog računalniških terminalov.

V njegovem središču so stali Avalon, Luciel in Selda ter si ogledovali monitorje, ki so prenašali slike različnih videokamer.

»Kamere v krožni obliki pokrivajo bližnjo okolico stavbe,« je razlagala Selda, »nekaj pa jih je tudi v notranjosti.« Ko je zagledala Ali, se je obrnila, da bi bila tudi ona deležna razlage. »Vsa tri stopnišča in pristopni hodniki h kontrolni sobi so zavarovani z energijskimi ščiti, po stopniščih pa je skrito tudi razstrelivo.«

Ali je sedla na sredo kontrolnega polkroga, medtem ko sta Cy in Selda nadaljevala z opisom sistema. Avalon je pozorno poslušala, Luciel je sem ter tja postavil tudi kako vprašanje, za Ali pa je bila večina tehničnih podrobnosti preveč. Razmišljala je, da za take reči potrebujejo Vrano. Najstniška hekerka je sama izdelala načrte za sistem. Ostali bodo imeli srečo, če ga bodo sploh znali uporabljati. Z Vrano je bilo težko shajati, toda Ali si je priznala, da je sama za skupino občutno manj pomembna. Ko sta tehnika zaključila svoje predavanje in odšla, se je obrnila k drugima dvema.

Avalon si je mrko ogledovala terminale. Tiho je premikala ustnice in si ponavljala navodila, ki so jih bili deležni.

»Večine sploh nisem razumela,« je priznala Ali. »To je resnično Vranin sistem.«

»Vem,« je zavzdihnil Luciel. »Osnovni varnostni protokoli sploh še niso vnešeni v računalnik. Vrana je to najbrž nameravala opraviti sama.« Upajoče je pogledal Avalon. »Koliko pa si ti razumela?«

»Po mojem ne dovolj,« je dejala resno. »Ampak če nič drugega, imamo zdaj vsaj sistem, čeprav ga ne razumemo. To je boljše kot nič.«

»Prav imaš,« se je strinjal Luciel. »No, kaj pa zdaj?«

»Nav še vedno spi?« je zaskrbljeno vprašala Ali.

»Zgleda,« je odvrnil. »Predenje doktor odšel, mu je dal pomirjevala. Očitno so ga močno zadela.«

»Kaj ko bi malo opremili hišo?« je predlagala Avalon. »Nav nima niti postelje.«

»Vrana bi se verjetno vrgla v nakupovanje,« ji je povedala Ali. »Zelo rada ima udobje.«

»Od Finna si sposodimo tisti veliki preletač,« je dejal Luciel. »Lahko bi šli po pohištvo, da bi bilo Navu vsaj malo udobneje.«

»Je varno?« je vprašala Ali.

»Finna vzemita s seboj za zaščito,« je rekla Avalon. »Zdi se mi, da zna skrbeti zase.«

»Okej.« Luciel se je že napotil k vratom, ko ga je nekaj prešinilo in se je obrnil. »Hvala za pomoč, Avalon. Zal mi je, da smo ti povzročili toliko težav. Vrana te verjetno ni hotela vplesti v vse to.«

»Ne sekiraj se,« ga je potolažila Avalon. »Niste toliko krivi, kot je kriv Oblak. Če ga ne bi bilo, Nav ne bi bil ranjen prav zdaj, ko ga najbolj potrebujete.«

Skupina znanstvenikov je že tretjič preverila opremo. Svoje ugotovitve so tiho mrmrali drug drugemu, da ne bi motili trojice, ki jih je opazovala. Doktor Kalden je z razdraženim izrazom pogledoval po improviziranem laboratoriju.

»Sredstva, ki jih imam na voljo, so izredno pomanjkljiva,« se je pritožil sogovornikoma. »Ta primerek bi lahko odločilno prispeval k mojim raziskavam. Če jo naj temeljito proučim, bom potreboval posebnoopremo. Potrebujem več osebja, več denarnih sredstev in spodoben laboratorij, ne pa te kleti.«

»Razumem vašo zaskrbljenost, doktor,« je odvrnil Adam Hammond. Minister za varnost je bil videti enako ogorčen kot doktor Kalden. »Vendar menim, da je bila Varnostna služba v danih okoliščinah več kot razumna.« Pokimal je tretjemu možu, ki ni rekel še ničesar. »Guverner Alverstead me je obvestil, da Evropska federacija obravnava vaše poskuse kot stvar državne tajnosti. Torej vam ne morem dodeliti več pomočnikov, kot jih pri projektu že sodeluje. Moji ljudje si prizadevajo, da bi vam priskrbeli opremo, za katero ste zaprosili, vendar dobava take količine specializirane tehnologije zahteva svoj čas. Kar pa se tiče prostorov, ste v najbolje varovanem objektu v mestu. Opravka imamo z nevarno teroristko neznanih sposobnosti. Ne morem vam odobriti premestitve, saj je bila osebno odgovorna za beg poskusnih primerkov iz laboratorija, ki je bil pod vašim vodstvom.«

»Do napada je prišlo ravno v času, ko je vlada zavračala moje prošnje za dodatna sredstva, ker naj bi šlo za brezploden projekt!« je jezno vzkliknil Kalden. »Zdaj se je izkazalo, da sem imel prav! Dekle poseduje zmožnosti, ki bi koristile tako Federaciji kot vaši Varnostni službi, gospod Hammond. A še vedno mi odrekate potrebna sredstva!«

»Doktor Kalden, minister.« Glas Charlesa Alversteada je mirno posegel v prepir. »Gospoda, Federalni svet ceni trud, ki sta ga vložila v delo moje agencije.« Guverner CRP se je obrnil in si ogledal znanstvenike, ki so postavali po prostoru. »Po vsej verjetnosti si res zaslužite daleč boljšo opremo od te, ki vam je na voljo, doktor. Vendar sem prepričan, da bo znanstvenik vašega kalibra tudi z njeno pomočjo prišel do dragocenih dognanj. Prav tako sem prepričan v nujnost ministrovih varnostnih ukrepov, četudi ovirajo poskuse.« Vljudno se jima je nasmehnil in preveril svoj ročni kronometer. »Ker me kličejo druge dolžnosti in se zdi, da je vaša ekipa opravila potrebne preizkuse, doktor Kalden, bom zadeve pustil v vaših sposobnih rokah. Prosim, pokličite me, ko boste od primerka dobili kak omembe vreden rezultat.«

Ko so prispeli stražarji, je Vrana Kezu ravno predavala o zgodovini. Ker so njuni celici nedvomno prisluškovali, se nista mogla pogovarjati o ničemer, kar bi lahko razkrinkalo ostale. Vendar tu nista imela početi drugega, kot da sta se pogovarjala. Vrana je hotela izkoristiti priložnost, ki se je porodila, ko jo je Kez pobaral o Navovi osebni politiki. Razlagala mu je o strukturi Evropske federacije. Med svojim otroštvom na ulicah ni nikoli razmišljal o tej temi.

»Od kod sploh veš vse to?« je prekinil njeno razlago o federativni zakonodaji. »Vedno praviš, da je politika izguba časa.«

»Ampak to ni noben izgovor za nevednost,« je odvrnila. »Čeprav je vmešavanje v politično situacijo jalovo početje, je pametno razumeti svet, v katerem živimo.« Namuznila se je. »Razlog, zakaj vem, kar vem, pa je skupen večini hekerjev. Če hočeš vdreti v pravi računalniški sistem, moraš vedeti, čigav je. Nima smisla zapravljati moči z vdiranjem v računalnik, v katerem ni informacij, ki jih iščeš, in to samo zato, ker je zanje odgovorna druga agencija.« Ko je Kez svareče pogledal v strop, kjer so se verjetno skrivale prisluškovalne naprave, se je tiho zasmejala.

»Kez, glede na to, da mi zaradi mutacije grozi smrtna kazen in bodo na meni vsak čas začeli opravljati poskuse, se ne bo dosti spremenilo, če CRP izve, da sem bila tudi hekerka.«

»Verjetno res ne,« je priznal Kez in spet sta se posvetila predavanju.

Čez deset minut so se prikazali stražarji. Svoje hromilne puške so grozeče uperili v jetnika in ukazali Vrani, naj vstane.

»Kam jo boste odpeljali?« je hotel vedeti Kez in skušal vstati.

»Brez vprašanj,« je grobo dejal eden izmed stražarjev in ga porinil nazaj na tla, medtem ko sta druga dva prijela Vrano za nadlakti.

Preden sojo odvedli, se je svareče namrščila Kezu, da se je umiril in nemočno gledal, kako se za njo zapirajo vrata.

Stražarjem se je pustila peljati po hodniku. Bil je pust in brezizrazen. Med potjo je le nekaj težkih vrat nakazovalo, čemu služi zgradba. Domnevala je, da vodijo v druge celice in se spraševala, ali so tudi v njih jetniki. V lisicah so ji trznili prsti. Nekje za zidovi tega hodnika se je skrival računalniški sistem. Vprašanje je bilo samo, kako bi prišla do njega. Z mislimi je ravno obdelovala to vprašanje, ko so jo privedli v velik prostor brez oken. Znanstveniki v belih haljah so pripravljali nekaj, kar je bilo podobno bolnišnični postelji za postavljanje diagnoz. Ležišče je obkrožalo več strojev. Ko je vstopila v sobo, se ji je doktor Kalden nasmehnil kot morski pes.

»Vidim, da je prispela Vrana,« je dejal s prešernim glasom. »Tako me veseli, da ste se nam utegnili pridružiti.« Vrana se ni zmenila zanj. Še širše se je nasmehnil, potem pa je stražarjem ukazal, naj jo privežejo na posteljo. Pustila se jim je. Opazila je, da Kaldena njeno sodelovanje zabava. Očitno je mislil, da je čisto trda od strahu. Morala je zadušiti svoja občutja, da je ne bi od samega navdušenja premagal smeh.

Zabiti, nevedni ljudje brez kančka domišljije, si je mislila. Obkrožite me z najnaprednejšo tehnologijo, kar je premorete, pa si predstavljate, da ste varni, ker v sobi ni računalniškega terminala.

Na kožo so ji pritrdili elektrode in žice ter jih povezali s stroji, ki so stali okrog postelje, ona pa je vseskozi prazno strmela v strop.

»Vključite opremo,« je ukazal Kalden. Vranino telo je zvil krč, ko so skozi njen um zaorali električni impulzi.

Bolečina je bila neverjetna. O tem poskusu je brala v Kaldenovih datotekah. Oprema naj bi z beleženjem sinaptičnih odzivov na različne energijske dražljaje izrisala zemljevid njenih možganov. Takrat se je zamisli smejala. Zabavalo jo je, da si Kalden predstavlja, da bo s takim testiranjem dojel delovanje čarodejskih zmožnosti. Zdaj, ko je z vsakim električnim dražljajem skoznjo zaparala bolečina, vse skupaj ni bilo več tako zabavno.

Ne zmeni se zanjo, si je ukazala. Silila se je, da ne bi razmišljala, kako je taka oprema iz Rachel naredila senco same sebe. Raje se je osredotočila na stroje. V ločenem vesolju, ki ga znanstveniki niso mogli dojeti, je oprema ves čas pošiljala sporočila. Prek nenavadnega čivkanja je sama s sabo razglabljala o lastnih rezultatih. Vrana je iztegnila svoj um.

>    tukaj! < Za ropotanjem opreme je bila tiha sila, brez besed, reka energije, ki se je stekala proti njej. Stegnila se je za njo. Bili so kabli, ki so dovajali elektriko Kaldenovim napravam.

>    in še naprej... < Segla je še dlje. Trudila se je, da se ne bi zmenila za svoje živce, ki so kričali od bolečine. Po električnih kablih je stanovitno brnela sila in napajala mesto. Tekla je v vsako stavbo, prevevala vse plati mestnega življenja. Zdaj je odplaknila Vranin um in ga začela nositi vse dlje od njenega trpečega telesa.

> še malo < Na robu svoje zaznave je začutila povezavo z mrežo. Električni vodi sojo nosili proti njej, vendar prepočasi. Naenkrat ni bilo ničesar več. Izginotje bolečine jo je vrnilo nazaj v telo in spoznala je, da so opremo izklopili.

»Kaj se je zgodilo?« je vprašal Kalden in začel premikati nastavitve na napravah.

»Ne vem, gospod,« je živčno odgovoril nek znanstvenik. »Vse se je kar nehalo odzivati. Zadnje tri minute smo zabeležili samo statiko.«

Kalden je sumničavo pogledal Vrano, toda dekle se je, od bolečine sivo v obraz, sesedlo na posteljo in skušalo priti do sape. Kalden je iz izkušenj vedel, kako njegova oprema učinkuje na primerke. Sicer bi jo lahko izdelal tako, da bi bila izkušnja zanje manj boleča, vendar so se lepše obnašali, če jih je bilo strah mučenja. Z Vrano je bilo očitno enako in Kalden je zavrgel trenutni strah, da je morda ona pokvarila naprave.

»Odpeljite jo nazaj v celico,« je ukazal stražarjem. »Preden začnemo z novimi poskusi, moramo vse preveriti.«

Vrana je še vedno lovila sapo, a če nič drugega, je povezava izdala vsaj, kje je zaprta - v konzulatu EF.

Nav se je prebudil v neznanem okolju. Medtem ko je spal, ga je nekdo preselil, vendar se zaradi zdravil, ki mu jih je dal Grofičin zdravnik, ni prebudil. Sede se je zravnal in se ozrl po prostoru. Ni bil ravno luksuzen, a zdaj je tla prekrivala debela preproga, po sobi pa je stalo preprosto, toda čedno pohištvo. Vstal je in si iz kosa blaga, ki ga je čakal, pripravil prevezo za roko. Potem je zapustil sobo in začel raziskovati. Bil je presenečen nad spremembami, ki jih je ta del zgradbe doživel v nekaj kratkih urah. Vse sobe so bile opremljene. Prostorska razporeditev je bila podobna njihovemu stanovanju. A namesto težkih škrlatnih in rjavkastordečih odtenkov, ki so bili pogodu Vrani, je bilo pohištvo v mehkejših zelenih in modrih odtenkih. Njegovo pozornost je pritegnil neopremljen hodnik. Njegov namen so izdajali črni ščiti po stenah. Nav ni bil presenečen, ko je na njegovem koncu odkril kontrolno sobo. Zato pa je osupnil ob tamkajšnji opremi.

Pred polkrožnim nizom terminalov sta sedela Finn in Avalon. Nista ga opazila. To jima je preprečeval kot vrat, poleg tega pa sta bila globoko zatopljena v pogovor.

»Dokler nas Oblak ni izdal, sploh nisem vedela, kako odvisna sem od njega,« je razlagala Avalon. »Nisem se zavedala, kako mu zaupam, vse dokler mu nisem zaupala preveč.«

»Ce si v tolpi, moraš zaupati svojim bratom,« je odvrnil Finn, »pa tudi v tem primeru se kdaj pa kdaj zmotiš. Ničesar si nimaš očitati.«

»In jaz sem ti zelo hvaležen,« je dodal Nav in se jima pridružil. Avalon se je nasmehnila, Finn pa je razdraženo stresel z glavo.

»Po vsej bajti imamo skrite kamere, pa te sploh nisva opazila, Nav. Dobiti moramo več ljudi, da bodo spremljali take stvari.«

»Mi?« je vprašal Nav in sedel. »Se nam boš pridružil, Finn?«

»Ne veseli se preveč,« je odgovoril. »Grofica se je z Vrano pogodila, da vam bo nudila podporo, dokler tu stvari ne stečejo. Trenutno sem ta podpora jaz. Ko pa bo vse opravljeno, Kač ne bo več. Drugače ti lahko še kaj pade v glavo in spet zvlečeš moje brate na kakšno šizoidno reševalno misijo.«

»Vrana je še vedno v ujetništvu,« ga je opomnila Avalon, on pa je samo skomignil.

»Vrana se lahko verjetno reši sama. Naravnost električna hekerka je, pa še čarodejka. Tisti, ki jo imajo zaprto, sploh ne bodo vedeli, kaj jih je zadelo.« Potem se je zarežal. »Ampak če se jo boste vseeno spravili reševat, bom šel z vami, samo toliko, da vidim, ali se bomo sploh še imeli s kom streljati.«

Nav se ni dolgo pogovarjal z njima. Opravičil se je in šel iskat Ali in Luciela. Ko je raziskoval zgradbo, se je skušal tolažiti s Finnovim prepričanjem, da bo z Vrano vse v redu. Čeprav je vsakič znova dokazala, da si je sama v povsem zadostno pomoč, so ga preganjale podobe Maščevalke. Vsakič, ko se je spomnil, da je Vrana ujeta, ga je skoraj preplavil strah, dajo bo našel povsem uničeno od Kaldenovih poskusov.

Ko sta stražarja spustila Vrano na tla, je Kez pohitel k njej. Iz ranice, kjer se je ugriznila v ustnico, ji je curljala kri, obraz pa je imela siv in brez življenja. Ko so se za stražarji zaprla vrata, je mrzlično preveril, kako je z njo. Ni bilo opaziti, da diha. Prijel jo je za zapestje in začel tipati za utripom. Samega sebe je preklinjal, ker ni bolje obvladal prve pomoči. Zdrznil se je ob suhem hropenju. Vrana je nenadoma vdihnila, on pa bi se kmalu sesedel od olajšanja.

»Ne cmeri se in mi pomagaj, da sedem,« je dejala komaj slišno. »Nisem še mrtva.«

Osramočeno je zardel in ji pomagal, da se je sede naslonila ob zid.

»Kaj se je zgodilo?« jo je vprašal. »Mislil sem, da so te ubili.«

»Niti prvega niza poskusov niso opravili do konca,« mu je povedala. »Ta človek je sadist. Neizmerno bom uživala, ko mi bo umiral pred očmi.«

»Kdo?« je prepadeno vprašal Kez.

»Doktor Kalden, kdo pa drug?« je kljub svoji šibkosti odvrnila malce razdraženo. »Razen če ne poznaš kakega drugega sadističnega eksperimentatorja, ki bi se mu moralo nemudoma posvetiti, kakšna usoda ga čaka.«

»Kako pa bo umrl? Že zdaj bi te skoraj ubil.«

»Ni res.« Vrana se je namrščila. »Pač nisem navajena električnega toka. S Kaldenom je konec, pa če se tega zaveda ali ne. Opravljati poskuse na ljudeh, katerih zmožnosti ne razumeš, je dokaj nevarno. Zdaj pa me pusti pri miru. Razmisliti moram.«

Vrana je zaprla oči in Kez se je odmaknil. Čeprav je bila slišati samozavestna, ga je skrbel njen videz. Poleg tega je bil jezen nanjo. Če bi ujeli Nava, bi bil obzirnejši sojetnik. Vrani očitno ni bilo do njegove skrbi zanjo, in čeprav je bil prepričan, da nekaj naklepa, je vse obdržala zase. Prav tako ni razumel, zakaj je zaprt z njo. Najprej je domneval, da ga ima Kalden za čarodeja, vendar na njem nihče ni opravil nobenega poskusa. Zasopel je, saj se mu je posvetilo nekaj grozljivega.

»Kaj je?« je razdraženo vprašala Vrana. Keza je njen ton kar poparil, vendar ni mogel molčati.

»Nekaj se mi je posvetilo,« je dejal preudarno. »Mogoče me imajo tu, ker mislijo, da ti bodo preko mene lahko prišli do živega. Lahko bi me mučili, da bi jim povedal kaj o tebi.«

»Ali da bi me prepričali, naj jim pomagam in ti s tem rešim življenje,« je dodala. »O tem sem že razmišljala.«

Kez je globoko vdihnil, osramočen nad tistim, kar je mislil priznati.

»Ne vem, če bi prenesel mučenje,« je rekel. »Bojim se ga.«

»Za to ga pa imajo,« je brezčutno odvrnila Vrana. Potem se je nasmehnila. »Nič naj te ne skrbi, kako boš zaščitil mene ali ostale. Povej jim, kar hočeš.«

»Ničesar jim nočem povedati!« je protestiral Kez. »To ti dolgujem.«

»Kje pa,« je bila presenečena. »Le zakaj?«

»Če ne bi bilo tebe, bi bil še vedno na ulicah!« je vzkliknil. »Seveda ti dolgujem.«

Vrana ga je tiho pogledala. V lice se ji je povrnilo nekaj barve in zdaj ga je resno motrila.

»Ničesar mi ne dolguješ,« je rekla tiho. »Odkar si naju spoznal, je tvoje življenje skoraj nenehno ogroženo. Tudi kazni za pomoč čarodejem so zelo visoke. Zdaj si v večji nevarnosti, kot kdaj koli prej. Nimaš razloga, da bi mislil, da si mi kar koli dolžan.«

Kez je premislil, preden je odgovoril. Potem je počasi dejal: »Zaradi tebe imam s svojim življenjem kaj početi. Ti ne morem biti hvaležen vsaj za to?«

»Mogoče,« je rekla zamišljeno. »Človek se sam odloča o svojih obveznostih. Vseeno pa bi mi bilo ljubše, če zame ne bi tvegal svojega življenja.«

»Ti si svojega tvegala,« je vztrajal Kez. »Ko si se vrnila v stanovanje.«

»Vem,« je dejala. »To ni bilo pametno. Posebej glede na to, da mi ni uspelo.«

»Zakaj pa si prišla?« je vprašal.

»Ne vem.« Videti je bila nejevoljna. »Včasih se še sama ne razumem.«

»Včasih te tudi nihče drug,« je odvrnil.

»To je trenutno najina prednost,« ga je opomnila Vrana. Potem ga je presenetila z bojevitim nasmeškom. »Doktor Kalden se mora še veliko naučiti.«

Nav, Ali in Luciel so razpravljali o sporočilu Staroangležev. Čeprav sta dva mlajša člana skušala spraviti v red njihovo novo prebivališče, nista bila prepričana, kakšen naj bi bil naslednji korak. Seveda je bilo pomembno rešiti Vrano in Keza, vendar se je zdelo skoraj nemogoče, saj niso imeli pojma, kje sta zaprta.

»Morda bi nam ta skupina lahko pomagala,« je predlagal Luciel. »Verjetno razpolagajo s sredstvi, ki bi nam prišla prav.«

»Teroristi so,« je ugovarjala Ali. »In ničesar ne vemo o njih.«

»Kar se tiče vlade, smo tudi mi teroristi,« jo je opomnil Nav.

»Tudi Vrana nam je nekaj povedala o njih,« je dodal Luciel.

»Rekla je, da so naivni amaterji,« se je spomnila Ali.

»Vendar nasprotujejo Evropski federaciji,« je vztrajal Luciel. »To pomeni, da so tudi proti zakonom o čarodejih.«

»Glede na to, da skušajo stopiti v stik z nami, morda podpirajo naše cilje,« se je strinjal Nav. »Vendar moramo biti previdni, ko bomo navezovali stike z njimi. Poleg tega ne vem, kje bi se bilo varno sestati.«

»Ni tukaj dovolj varno?« se je splašila Ali. »Finn in Jeeva sta rekla, da so tako dobri sistemi, kot je naš, prava redkost.«

»Pri takih pogajanjih na splošno ni pametno razkriti lokacije svoje baze,« je razložil Nav. Ni hotel omalovaževati Ali, vendar se je zavedal, da je kljub svojim poskusom, da bi pomagala skupini, še vedno neizkušena. »Strani se ponavadi dobijo na nevtralnem ozemlju.«

»Potem bi se lahko dogovorili preko Grofice,« je po hitrem razmisleku predlagal Luciel. »Ona nam je predala sporočilo in njena zgradba je dobro zastražena. Kaj ko bi se s Staroangleži dobili kar pri njej?«

»Dobra ideja,« je odobravajoče pritrdil Nav. »Če se bo strinjala.«

»Jeevo grem vprašat,« je rekel Luciel. »Namenjen je k njej. Lahko jo vpraša, ali bi bila posrednik.«

»Prav,« je privolil Nav. »Ko se zmeniš, se poskusi naspati. Danes ne moremo storiti ničesar več in jutri bomo morali biti pri sebi.«

»Pa ti?« je vprašala Ali. »Se vedno okrevaš.«

»Sem se že spočil,« je odvrnil. »V kontrolni sobi se bomo morali izmenjavati, za vsak primer, če so nas slučajno izsledili.«

»Se vedno ne morem verjeti, da nas je Oblak izdal,« je tiho rekla Ali. »Gotovo sovraži čarodeje.«

»Veliko ljudi jih,« je nežno odvrnil Luciel. »Vlada nas prikazuje v nevarni luči, da nihče ne bi ugovarjal iztrebljevalnim zakonom. Nihče ne ve, kakšni so čarodeji v resnici.«

»V bistvu je izdal Avalon,« je dejal Nav. »Mi ga nismo poznali, ona pa mu je zaupala. Tako izdajstvo človek težko sprejme.«

Uradniki Varnostne službe so odšli že pred več urami, Oblak pa je še vedno sedel na mestu, kjer so ga zaslišali. Ko so se drugi člani skupine zvečer vrnili domov, so operativci Varnostne službe preiskovali rezidenco, Oblak pa je bil na zaslišanju v zasebni sobi. Po odhodu varnostnikov je preostanek skupine Oblaka zasul z vprašanji, on pa jim je povedal samo, da je Avalon odšla. Corin in Jesse sta skušala iz njega zbezati kaj več, vendar je molčal. Lissa je vse skupaj okužila s svojim strahom za prihodnost zasedbe.

»Brez Avalon ne pomenimo nič,« je grenko vzkliknila. »Kaj naj počnemo brez nje?«

Oblak je pustil, da so se prepirali naprej, in odšel v svojo sobo. Varnostniki so mu naročili, naj izklopi holografske podobe, ki so običajno plavale po zraku, in brez njih je bila soba videti pusta in prazna.

Avalon ga je obdolžila izdajstva in zdaj je vedel, da je imela prav. Iz vprašanj, ki so mu jih zastavili varnostniki, je bilo jasno razbrati, da tujci niso bili navadni teroristi, temveč tudi čarodeji. Avalonine zadnje besede so kar naenkrat dobile smisel. Hotel jo je zaščititi pred nespametno odločitvijo, namesto tega pa ji je ogrozil življenje. Četudi varnostniki še niso sumili, da je Avalon čarodejka, je bilo pričakovati, da se jim bo to kaj kmalu posvetilo. Potem bo v večji nevarnosti, kot če bi ji dovolil oditi z neznanci in si izmislil kak izgovor za njeno izginotje. Njen obraz je bil znan po vsem svetu. V mestu je prebival komaj kdo, ki je ne bi prepoznal, in takoj, ko se razve, da je čarodejka, bo vsaka roka dvignjena nadnjo.

Po moji krivdi, si je mislil Oblak ter brezizrazno strmel v zidove svoje bele sobe. In glede tega ne morem ukreniti prav ničesar.

Dve vkup priklenjeni krogli

Klic je prišel kmalu po svitu. Alarih se je ob piskanju komunikacijske enote zaspano spravil pokonci in se zehaje oglasil.

»Alarih,« je rekel in si pomel oči. »Kaj je?«

»Liz tukaj,« se je predstavil glas na drugi strani zveze. »Dobil si sporočilo od neke mojstrice po imenu Grofica.«

»Že grem,« jo je obvestil in izklopil svoj zapestni komunikator. Jordan je še spala. Tiho se je oblekel, da je ne bi prebudil, in krenil do računalniške sobe. Na njegovo presenečenje ga je Liz čakala s skodelico kavnega nadomestka. Bila je nenavadno zgovorna.

»Oprosti, da te motim,« je dejala, »ampak od razprave o združitvi s čarodeji ste vsi tako hiperaktivni. Zato se mi je tole zdelo pomembno.«

»Upam, da je res,« je odvrnil. Vzel je skodelico in sedel za enega od terminalov. »Ampak morda jih srečanje ne zanima.«

Priklical je sporočilo in ga odprl s svojo osebno šifro. Bilo je kratko in jedrnato.

»Pogajanja se lahko pričnejo, kakor hitro boste pripravljeni. Lokacija: moja zgradba. Vsaka skupina sme pripeljati štiri člane. Predaja orožja ob prihodu.«

Alarih se je umaknil, da si je Liz lahko ogledala zaslon. Odobravajoče je prikimala.«

»Dobri pogoji,« je rekla. »Boš šel?«

»Mislim, da bi moral,« je odvrnil. »Koga še predlagaš?«

»Gerainta,« je nemudoma odgovorila. »To bo uravnovesilo mnenja, saj še vedno ni prepričan.«

»In če ni prepričan, sijih mora ogledati,« se je strinjal Alarih. »Če si bo premislil, si bo premislila tudi večina tistih, ki so sedaj proti, če pa si ne bo, bo imel za to gotovo dober razlog.«

»Pa Daniel?« je vprašala Liz. »Pozna eno izmed njih.«

»Vendar je novinec,« je odvrnil. »Raje bi vzel koga z več izkušnjami. Mogoče Jordan.«

Liz se je nasmehnila, kar je Alariha vzdražilo. Jordan je bila izkušena članica Staroangležev. Če ne bi bila, je ne bi predlagal. Presenečenje bil, ko je Liz preudarno dejala:

»Morda bi bilo Jordan res pametno vzeti s sabo. Ne deluje kot teroristka.«

»Za razliko od mene?«

»Ne trapaj,« se je vznejevoljila. »Jordan ni tako grozeča. Mlada je, pa še ženska. Če se nas ustrašijo, jih bo morda lahko prepričala, da se nimajo česa bati.«

»Torej bi četrti poslanec moral izgledati kot terorist,« je predlagal. »Če se nas slučajno ne ustrašijo in poskusijo kaj neprijetnega.«

»Dobra ideja,« je prikimala Liz in se umaknila od terminala. »Pustila te bom v miru, da vse skupaj organiziraš.«

Zapustila je sobo, Alarih pa je začel sestavljati enako jedrnat odgovor. Do srečanja je moralo priti čim prej, preden bi zanj izvedel še kdo drug. Grofičin ugled je bil brezmadežen, toda dalj, ko bi odlašali z začetkom pogajanj, večja bi bila možnost, da novica o srečanju pricurlja skozi kako špranjo v njenih varnostnih ukrepih. Nocoj, se je odločil in natipkal odgovor. Tako jih bo v primeru, če se kaj ponesreči, ščitila tema.

»Ob 22:00. Pogoji sprejemljivi.«

Poslal je sporočilo in izklopil terminal. Preden se je uradno odločil, kdo vse bo šel zraven, se je moral posvetovati z drugimi veterani. Upal je, da jim bo ob odgovoru čarodejev odleglo tako, kakor je njemu.

Avalon je dežurala v kontrolni sobi. Drugi člani skupine so se izmenjavali vso noč, Finn in Jeeva pa sta odšla, rekoč, da se bosta zjutraj vrnila z Grofičinim odgovorom. Avalon se je ponudila, da prevzame jutranjo stražo. Ta čas je izkoristila za spoznavanje varnostnega sistema. Učinkovitost tega Vraninega izuma jo je očarala in hotela ga je znati uporabljati. Domnevala je, da skupina nima kaj početi z glasbenico, poleg tega pa ni mogla sedeti križem rok. Opazila je neizkušenost mlajših čarodejev ter njun obup, ko nista mogla računati na Nava. Zdaj sta prevzela dejavnejši vlogi pri odločanju in Avalon ni hotela ostati ob strani kot nekoristen privesek.

Se vedno je skušala spoznati ostale, a zaenkrat se je pošteno pogovorila zgolj s Finnom, ki v resnici sploh ni spadal k njim. Člana Kač sta se ji priljubila že, ko sta ob njihovem prihodu v bazo takoj poprijela za vse niti. Čarodejsko skupino je izguba Vrane vidno vrgla s tira. Avalon je domnevala, da zato, ker je temnolaso dekle odločalo o večini vprašanj. Iz pogovora v hotelski sobi je bilo razvidno, da jih je naučila malo ali nič od tistega, kar je obvladala, in da so brez nje ohromljeni.

Jim morda ne zaupa, se je vprašala, ali pa jih nalašč priklepa nase?

Bili so sila raznovrstna druščina. Imeli so le malo skupnega, a vsem razlikam navkljub so bili nekako povezani. Avalon je to spominjalo na Masque. Vsak član, razen Corina in Jesseja, je prihajal iz drugačnega okolja. Lissa je bila zvezda že kot otrok. Vse življenje je prebila v glasbenem poslu, v tej ali oni skupini, in dokler se ni pridružila Masque, v svoji priljubljenosti ni doživljala posebnih vzponov in padcev. Corin in Jesse sta bila nadarjena glasbenika, ki sta se v skupini spoprijateljila, vendar sta igrala povsem različne zvrsti glasbe. Avalon se je iz slumov kot meteor izstrelila v megazvezdništvo, Oblak pa je prihajal iz zgornjih družbenih slojev in je že od rojstva spadal med privilegirane.

Avalon je razmišljanje o Oblaku potrlo. Vse življenje iz same previdnosti ni preveč zaupala drugim ljudem, prvič, ko bi se tega pravila morala držati kot klop, pa ga je zanemarila. Vedela je, da je Oblak na nek čuden način mislil, da ji pomaga, vendar je čarodeje v isti sapi odpisal kot teroriste. Če bi vedel, da tudi ona spada mednje, bi verjetno prodal tudi njo, samo da bi se rešil. Premlevanje o njem jo je napeljalo tudi na misel, da o njenem izginotju morda poročajo mediji.

Že vsi vedo, da sem čarodejka, se je spraševala, ali CRP še ni uganil, da sem vpletena na tak način ?

Pobrskala je po svojih zapiskih o ravnanju s kontrolnim sistemom. Treba je bilo poiskati pravo tipkovnico. Naposled jo je le našla. Prižgala je velik videozaslon, ki je prikazoval enega od zabavnih programov. Pregledovala je kanal za kanalom, da bi kje odkrila kaka poročila. Ustavila se je, ko je zagledala sliko palače svoje skupine. Okrog nje se je kar trlo medijskih preletačev, nekaj plovil pa je nosilo tudi oznake Varnostne službe.

»... še vedno iščejo pevko Avalon,« je razlagal poročevalec, «... ki je včeraj v skrivnostnih okoliščinah izginila iz svojega doma v londonskem višavju. Varnostna služba je danes pregledala prizorišče, vendar ne da je uradnih izjav, viri pri ministrstvu za varnost pa so omenili možnost, da je pevkino izginotje povezano s prijetjem teroristov, ki sta bila odgovorna za včerajšnji izpad elektrike. Člani skupine Masque odločno zavračajo te trditve.«

Podoba se je prelevila v intervju z Lisso, Corinom in Jesse jem. Vsi so bili videti zaskrbljeni in nadlegovani. Avalon si je predstavljala, kako so morale medijske mreže siliti vanje, da bi izvrtale kakršno koli izjavo.

»Avalon ne bi hotela imeti nikakršnega opravka s teroristi,« je divje zatrjeval Jesse. »Odkar jo poznam, še ni naredila česa takega. Veliko ljudi v tej industriji si skuša na tak ali drugačen način prikrojiti zakone, toda Avalon je popolnoma poštena.«

»Ne morem verjeti, da kaj takega sploh komu pade v glavo,« se je strinjal Corin. »Domnevamo, da je bila Avalon ugrabljena. Če kdo ve, kje bi se utegnila nahajati, naj pokliče odprto linijo naše založbe. Zelo nas skrbi zanjo.«

»Kako bo to vplivalo na prihodnost skupine?« je zanimalo spraševalca. Avalon se je namrščila.

»Avalon je še vedno naša pevka,« je hitro odvrnila Lissa. »Komaj čakamo, da se vrne. Vendar pa ni edina članica skupine. Vsi se ukvarjamo tudi z ločenimi glasbenimi projekti. Dokler se Avalon ne vrne, se bomo osredotočali nanje.«

Spet se je pojavil poročevalec, ki je stal pred rezidenco.

»Oblak Estavisti, zagonetni plesalec in holoumetnik, nam danes ni bil na voljo. Kljub vztrajnemu naprošanju medijev, dogodkov ne želi komentirati. Morda njegov molk nakazuje novo možno razlago za Avalonino odsotnost. Sta se megazvezdnika sprla ? Morda je to znamenje skorajšnjega razpada skupine Masque. Zdaj se selimo v studio, kjer bo potekala razprava o možnih posledicah te sveže zgodbe.«

Avalon je odločno izklopila zaslon. Ni je zanimalo, kakšne prehitre zaključke bodo iz vsega skupaj potegnili mediji. Lissa se je jasno izrazila, da bo skupina poskusila preživeti brez nje. Oblakova odsotnost jo je zbegala. Pričakovala je, dajo bo vrgel volkovom. Morda so ga zasliševali, saj je prav on poklical varnostnike. Zalotila se je pri upanju, da mu čim bolj zagrenijo življenje.

Sir Charles Alverstead je dvomljivo motril plesalca. Upal je, da bo Vranina aretacija napravila konec terorističnim akcijam čarodejev, vendar je bil globoko zaskrbljen nad Avaloninim izginotjem. Ukazal je takojšen pregled njene zdravstvene kartoteke, ta pa je pokazal, da v življenju še ni bila pri zdravniku. Bilo je splošno znano, da prihaja iz mestnih slumov. Tako se je izognila rutinskim pregledom, ki so jih sicer morali prestati vsi otroci, V teh okoliščinah je bilo precej možno, da je čarodejka. Možnost, da so teroristi takoj zatem, ko so izgubili eno nevarno članico, pridobili drugo, mu sploh ni ugajala. Po Oblaka Estavistija je poslal, da bi o pevki izvedel kaj več, a ta ni in ni hotel sodelovati.

»Gre za najvišjo stopnjo državne varnosti,« je hladno razložil plesalcu. »Po federativni zakonodaji je prikrivanje informacij Varnostni službi resen zločin.«

»Povedal sem vam vse, kar vem,« je odvrnil Oblak. Kljub zaslišanju je ostal priseben, čeprav mu Alverstead ni odobril prisotnosti odvetnika. »Zalotil sem skupino oboroženih neznancev, ki so ravno vstopali v rezidenco, in takoj poklical Varnostno službo. Ko so prispeli, neznancev ni bilo več, Avalon pa tudi ne. Podal sem vam njihove opise. Nič več vam ne morem povedati.«

Alverstead je bil videti razdražen.

»Odkrit bom z vami, gospod Estavisti,« je dejal. »Verjetno odkritejši, kot ste vi z mano. Avalon je trenutno osumljena posedovanja čarodejnega gena. Sumim, da veste več, kot ste nam povedali. CRP ima v primerih, ki zadevajo čarodeje, široka pooblastila. Če boste vztrajali pri svojem, vas lahko zadržim toliko časa, dokler vas ne mine.«

»Razumem, guverner,« je mimo odvrnil Oblak. »Lahko bi pripomnil, da bi se na CRP zgrnilo ogromno medijske pozornosti, če bi me obdržali tukaj. Vendar bom rekel le, da ne vem ničesar več. Če bi vam lahko bolj pomagal, bi vam. Tovrstna ugibanja ne bodo koristila moji karieri. Vendar vam resnično ne morem povedati ničesar več.«

Alverstead ga je pozorno premeril. Ni se mogel znebiti občutka, da plesalec nekaj skriva, toda ob njegovi nepretrgani mirnosti je podvomil v svojo intuicijo. Zavedal se je tudi, da je CRP odvisen od medijskega nezanimanja za njegovo početje. Če bi pridržal Oblaka, bi to utegnilo izzvati neprijetna vprašanja o načinu delovanja agencije. Če bi javnost izvedela za poskuse, bi mu to silno otežkočilo delo. Odločil se je, da ne bo tvegal. Kalden je obljubil hitre rezultate poskusov, ki jih je opravljal na Vrani. Izginotje pogrešane rock zvezdnice tega ni smelo ogroziti.

»Prav, gospod Estavisti,« je dejal. »Zaenkrat vas bom izpustil. Vendar glejte, da boste na voljo za nadaljnje izpraševanje. Ne bi rad videl, da tudi vi izginete.«

»Zagotavljam vam, da nimam takih načrtov,« je odvrnil Oblak, potem pa so ga odpeljali iz Alversteadove pisarne.

Do njegovega luksuznega preletača sta ga pospremila oborožena stražarja, vendar je ohranil vso svojo prisebnost. Šofer mu je odprl vrata. V plovilu se je pretegnil in si skozi okno ogledal zgradbo Evropske federacije. Oboroženci, ki sojo obkrožali, so ji dajali zlovešč videz.

»Kam, gospod?« je vljudno vprašal šofer.

»Nazaj v rezidenco,« je odgovoril. »Po dolgi poti.« Ni mu bilo do povratka domov. Okrog rezidence so kot jastrebi prežali mediji, poleg tega pa je domneval, da ga bodo varnostniki in CRP verjetno opazovali. Drugi člani skupine so še vedno drezali vanj. Zahtevali so razlago za Avalonino izginotje. Povedal jim je enako zgodbo kot Alversteadu, vendar ji niso nič bolj verjeli. Vajeni so bili njegovega mirnega videza. Lissa ga je nekoč vprašala, če ga sploh kaj preseneti. Oblaka je v resnici marsikaj presenetilo, vendar je bila hladna neprizadetost del njegove podobe. Pozorno jo je gojil, saj je vedel, da ljudi privlačijo skrivnosti. Zdaj se je zdelo, da si je ravno s to ravnodušno pozo prihranil čepenje v celici CRP, dokler Alversteadu ne bi ponudil še kake informacije. Odleglo mu je, vendar ni bil prepričan, da bo pomilostitev trajna. Alverstead je bil še vedno sumničav. Če bi bile okoliščine drugačne, bi Oblak zapustil mesto, morda celo državo, dokler se prah ne bi polegel in bi mediji pozabili na neljubi dogodek. Toda Alverstead ga je posvaril, naj ne izgine.

Gledal je, kako mesto beži mimo okna, in razmišljal o svoji zagati. V idealnem primeru bi lahko Avalon posvaril, kaj sumi CRP, tako pa se je verjetno zavedala nevarnosti, ki ji je pretila. Nevarnost, ki jo je povzročil prav on. Pozornost je odtrgal od te misli in se skušal zbrati. Ko je Avalon posvaril pred teroristi, je bil iskren. Zdaj se je sam zapletel v zmešnjavo, pred kakršno jo je hotel obvarovati.

Poetična pravica, si je mislil. Kaj pa naj storim sedaj?

Vrana je pričakovala, da se bodo naslednji dan poskusi nadaljevali, toda s stražarji, ki so prišli odpret celico, sta prišla dva neznanca v dragih temnih oblekah, ki sta jetnika opazovala z rahlim gnusom. Z njima je bil doktor Kalden, očitno jezen, ker ga motijo pri poskusih. Kez je preplašeno strmel v njiju, Vrana pa ju je pozorno premerila. Takoj je prepoznala Adama Hammonda, ministra za varnost. Poznala ga je s poročil in tudi to, da se je oglasil, je ni pretirano presenetilo. Nekaj dlje pa je trajalo, da je prepoznala drugega obiskovalca. CRP ni dajal veliko izjav in največ njegovih uradnikov je ostajalo neznanih. Toda Vrano je moški zanimal in čez nekaj trenutkov je ugotovila, da gre za sira Charlesa Alversteada.

»To je ona?« je vprašal Alverstead. »Saj je vendar še otrok.«

»To je Vrana,« je potrdil Kalden. »Morda je res videti mlada, vendar spada med moje naj zanimivejše primerke.«

»Tuje zaprta od prijetja, gospod,« je dodal Adam Hammond. »Upam, da vam je takšna ureditev pogodu.«

»Videti je v redu,« je dejal Alverstead. »Kdo je drugi otrok?«

Kez je zaskrbljeno pogledal Vrano, ta pa ga je utišala s svarečim pogledom.

»Se en nevaren ujetnik,« je rekla suho, »ki ga boste nedvomno usmrtili, potem ko tudi na njem opravite kopico poskusov in tako prekršite kakih dvajset določil iz evropskega zakonika.«

Alverstead jo je presenečeno pogledal.

»Si pa prepričano vase, kaj, dekle?« je hladno vprašal. Vrana se je zasmejala.

»Me lahko doleti kaj hujšega od tele kletke in početja vašega plačanega mučitelja?« Ko so prispeli v celico, za razliko od Keza ni vstala. Prekrižanih nog je sedela na tleh in posmehljivo zrla vanj. »Vendar sem prepričana, da bom naravnost vzorna jetnica, ko Kalden zaključi svoje poskuse.«

Alverstead je bil videti šokiran, Adam Hammond pa je hitro pogledal doktorja. Kaldenove oči so se jezno zožile, vendar je spregovoril z mirnim glasom.

»Bi si ogledali začetne rezultate, guverner?«

»Mislim, da,« je privolil sir Charles in Vrani obrnil hrbet. Ko so zapuščali prostor, je bil Kez brez besed, Vrana pa jih je brezizrazno opazovala. S svojim izpadom je preprečila, da bi se Alverstead temeljiteje pozanimal o Kezu, vendar je vedela, da se bo Kaldenu prej ko slej posvetilo, da si pri poskusih z njim ne more pomagati. Dvomila je, da bi ga v tem primeru izpustili. Ker je živel kot cestna podgana, tako ni bilo zapisov o njegovem obstoju. CRP bi se ga brez težav znebil, ne da bi kdo izvedel za to.

Jeeva in Finn sta opoldne prinesla še več opreme. Skupina se je počasi bližala mejam svojega kredita, vendar je ostalo dovolj za osnovne potrebščine, kot na primer za Nutromacovo enoto, ki sta jo gangsterja privlekla iz preletača. Luciel jo je namestil v apartma v prvem nadstropju in programiral obrok za vse. Jedli so v borno opremljeni jedilnici. Nav je za začetek vprašal Finna, ali je Grofica pripravljena gostiti srečanje s Staroangleži.

»Pravi, da je vse nahlajeno,« je povedal Finn. »Sporočajo, da bi se dobili danes zvečer. Grofica pravi, da lahko pripeljete svoje ljudi, oni pa svoje.«

»Še vedno sploh ne vemo, kaj hočejo,« je previdno rekla

Ali.

»Nocoj bomo zvedeli,« je odvrnil Nav. »Zdaj moramo ugotoviti, kaj je bilo z Vrano. Ne vemo, ali je sploh zaprta tu, v mestu.«

»Najnevarnejše jetnike odpeljejo v londonski zapor,« je zamišljeno dejal Finn. »Vendar so v mestu tudi druge ječe, pa tudi objekti CRP. Lahko je kjer koli.«

»Mediji so poročali, da jo bodo usmrtili,« je nemirno rekel Nav.

»Vlada že ne bi zapravila priložnosti, da preuči koga takega,« je bil prepričan Luciel. »Že na nas so opravili ogromno poskusov.«

»Če CRP opravlja poskuse, potem je zaprta pri njih,« je pristavil Jeeva.

»Vsi uslužbenci CRP sploh ne vedo za poskuse,« mu je povedala Ali. »Vlada jih drži v tajnosti.«

»Potem imajo tudi njo zaprto kje na skrivnem,« je sklepala Avalon. »Tega ne bo preprosto izvedeti.«

»Grofico bom prosil, naj sestavi seznam možnih krajev,« je rekel Nav. »A honorar za to nam bo verjetno požrl zadnje kredite.«

»To lahko storiva midva z Ali,« je predlagal Luciel. »Informacije so verjetno na mreži. Samo poiskati jih morava. Sploh ni treba, da sva hekerja.«

Nav je pogledal Ali, ki pa ni ugovarjala, zato je prikimal.

»Prav,« je rekel. »Najbolje do, da se spravimo na delo.«

»Preden začnete,« ga je prekinila Avalon, »bi nekaj predlagala.« Obrnili so se k njej, ona pa je nadaljevala: »Če boste .... če bomo Vrano poskusili rešiti, se bosta morala Ali in Luciel izuriti v ravnanju z orožjem, jaz pa tudi.«

»Prav ima,« se je strinjal Fin. »Nava sem že videl v akciji, pa tudi Vrana nikdar ne zgreši. Oba mulca pa bo treba naučiti in verjetno tudi ti nisi nobena ostrostrelka.«

»Za silo že znam,« je resno odvrnila Avalon, »vendar bi si rada nabrala še kaj izkušenj, preden napadem strogo varovan zapor.«

»Z Jeevo vam lahko pomagava,« je rekel Finn. »Ali in Luciel naj začneta iskati po mreži, midva pa ti bova pokazala trik ali dva. Ko boš dobila nekaj občutka, bova začela z onima dvema.«

»Jaz bom pazil na kontrolno sobo,« se je ponudil Nav. »Skrajni čas je, da si ogledam, kakšen sistem nam je pripravila moja sestra.«

Poskusi so se nadaljevali šele popoldne. Opoldne so stražarji prinesli preprost obrok, a ne Vrani ne Kezu ni bilo do hrane. Kmalu zatem so Vrano odpeljali na nadaljevanje poskusov. Prostodušno se je pustila odpeljati iz celice v Kaldenov improvizirani laboratorij. Pripeli so jo na isto posteljo, oprema pa je bila danes drugačna. Še preden so vključili naprave, je Vrana že razpirala svoje čarodejske čute. Tokrat poskusi niso bili tako boleči. Znanstveniki so ji v kožo zabodli igle, po katerih so ji začeli dovajati podatke. Potem so ji z nenavadno čelado, opremljeno z iglam podobnimi konicami, merili možgansko aktivnost. Po iglah so nenehno prihajali električni dražljaji, a v primerjavi z včerajšnjimi so bili naravnost znosni.

Ko so igle prodrle vanjo, je začela iskati pretakanje električnih kablov. Ko ga je našla, se je njegovemu pomirjujočemu toku pustila odnesti do povezave z mrežo. Ta jebila oddaljena in medla. Če je igle ne bi povezovale z električnim tokom, je najbrž sploh ne bi našla. Njena fantomska prisotnost je šinila skozi podatkovne tokove. Lahko jih je opazovala, vendar ni mogla učinkovati nanje.

Opazuj jih, si je odločno rekla Vrana in padla globlje v mrežo. Skozi neznane sisteme je prehajala kot duh, ne da bi za seboj pustila eno samo sled. Skozi že tisočkrat prepotovane poti, ki so ji bile zdaj tuje, saj je bila njena povezava z mrežo nenavadno šibka, si je utrla pot do svojega starega računalniškega terminala. Speči programi, ki jih je pustila na njem, so še vedno tekli, čeprav je bilo opaziti posledice nekaj nerodnih poskusov preboja skozi njene varnostne ukrepe. Maščevalkin terminal pa je bil kot zmaličeno truplo. CRP je ostanke dekličinega programiranja obsul kot roj kobilic. Ni bilo več veliko pokazateljev, s čim natanko je povzročila izpad. Vrana je odlebdela naprej, proti robu mreže, ki je pripadal sistemom v deželi tolp. Tu je bilo vse temneje in oglasni sistemi so naznanjali povečanje dejavnosti Varnostne službe.

To trenutno ni moj problem, si je mislila in zdrsnila naprej po podatkovnih poteh. Iskala je Grofičin sistem, medtem ko se mu je približevala, pa je njeno pozornost pritegnilo nekaj nenavadnega.

Vranini čarodejski zaznavi se je največ sistemov, s katerimi se je povezovala v mreži, zdelo nedodelanih in grdih. Le malo jih je kazalo vsaj kanček elegance ali prefinjenosti. Zdaj pa je, medtem ko je plula po podatkovnem toku, opazila vod, ki je kakor pajkova nit povezoval nek računalniški sistem z glavnim omrežjem. Segla je po tem svilenem vlaknu, vendar ji je ušel izpod rok. Toda zdaj je bila prepričana. To mrežo je stkala sama. Kakor bi se vrnila domov, se je sprostila vanjo in ji sledila do sistema, ki je bil njeno delo. Nikjer ni bilo nobenega varovanja, ki bi branil vstop vsiljivcem, toda sistem je bilo težko odkriti, saj je bil v prenaseljenem svetu mreže zaradi tankosti svojih podatkovnih poti skoraj neviden.

Vrana je zlebdela vanj in si ga ogledala. Prižgan je bil le terminal, ki je sistem povezoval z omrežjem, in nekdo je boleče počasi pregledoval javne podatkovne baze.

Zapore iščeš, si je mislila, dokaj dobre volje. Če ne bi bila tako daleč, bi ti lahko prihranila trud.

A videti je bilo, da oddaljenost ni pomembna. Carodejske zmožnosti je preučila mnogo temeljiteje kot Kalden in zaenkrat ni bilo dokazov, da bi jih omejevala razdalja. Blokirala jo je oprema za poskuse. Njene možgane je polnila z odvečnimi dražljaji, ki jih je morala prezreti. Zdaj je Vrana namerno odstranila svojo blokado in svojo zavest odprla naključnim signalom, ki so prodirali v njeno telo. Bolečina jo je zabodla kot več sto majhnih nožev. Ni je prezrla, le pustila ji ni, da bi jo motila pri trenutnem opravilu. Potem se je previdno stegnila in se dotaknila sistema.

Predstavljala si je uporabnikov preplah, ko je sistem nenadoma zmrznil. Tipkovnica ni več vnašala iskalnih parametrov v terminal. Brezhibno previdno je na zaslon poslala svoje sporočilo:

>    predstavi se <

Nastopil je premor, ko je sistem spustila iz primeža in opazovala. Uporabnik na drugi strani ni storil ničesar. Zbrala je vso svojo potrpežljivost in še enkrat poslala:

>    tukaj VRANA, predstavi se < Bila je skoraj prepričana, da je neznani uporabnik član njihove skupine, če pa temu ne bi bilo tako, nihče iz CRP ne bi verjel, da je resnično Vrana, če bi vedel, da je v ujetništvu.

>    tukaj Ali in Luciel < je obotavljaje prišel signal, ko ga je nekdo počasi vnesel s tipkovnico. > Vrana, si res ti? <

Če bi bila Vrana prisotna s telesom, bi ob neumnosti vprašanja zmajala z glavo. Tako pa jima je poslala informacije, ki sta jih potrebovala.

>    s Kezom v konzulatu EF. kmalu bom poskusila pobegniti, posredujta podrobnosti vaše situacije <

>    najprejdo kaži svojo identiteto, lahkoda si sCRP <

Čeprav je razumsko odobravala njuno previdnost, je

Vrano ob tem odgovoru popadel bes. Ker pa bi ji jeza lahko pretrgala povezavo z mrežo, se je obrzdala. Z vso močjo, kar je je še imela, je segla po sistemu, da je na zaslonu prikazala njena podoba. Črni lasje v vilinskih pramenih, črne oči, pod katerimi so od izčrpanosti počivale sence, mrtva bela koža. Tako podobo bi lahko poslala samo čarodejka. Dosegla je še, da so se podobine ustnice premaknile, potem pa je z zadnjim atomom moči še enkrat poslala sporočilo.

>    jaz sem VRANA <

Potem se je sistem, svetleče linije mreže, sveta čarodejev, raztreščil in se sesedel, ko je v Vranini glavi eksplodirala bolečina in jo je zagrnila milostna tema.

Ali in Luciel sta se spogledala. Luciel je oklevajoče natipkal vprašanje. Odgovora ni bilo. Naslonil se je nazaj.

»Ni je več,« je rekel. »Ko bi jo vsaj vprašal, ali je z njo vse v redu.«

»Verjetno ti ne bi bila hvaležna,« je otopelo dejala Ali.

Gledala sta se dolg trenutek. Ne eden ne drugi ni bil sposoben česa takega, kar je pravkar naredila Vrana. Iz ujetništva je po nitih mreže prilezla do njiju. Toda sporočilo je bilo zanju prvi namig, kaj je doživljala druga čarodejka.

Terminal je postal prehod, ki se je raztezal na neraziskano področje. Segla je preko nepredstavljivih prostranstev in stopila v stik z njima.

»Če nič drugega, je dovolj zdrava, da lahko uporablja mrežo,« je naposled spregovoril Luciel. »Sprašujem se, kako je prišla do terminala.«

»Mogoče sploh ni.« Ali je vstala. »Vrane to že ne bi ustavilo. Pridi, poiščiva Nava. To mora izvedeti.«

»Prav imaš,« se je strinjal. »Z iskanjem sva tako ali tako zaključila. Vrana nama je dala vse potrebne informacije.«

Blisk je počasnejši

Ko so se odpravili do Grofičine zgradbe, so bili vsi na trnih. Alijina in Lucielova pripoved o Vraninem obisku je vse presenetila. Navu je odleglo, ko je slišal, da je še živa, vendar je bil zaskrbljen nad dejstvom, da niso izdelali nobenih konkretnejših načrtov za njeno rešitev. Luciela je skrbelo, da je Kalden že začel s poskusi, Ali pa je bila povsem presunjena nad Vraninimi sposobnostmi. Le ona bi jih zmogla poklicati iz strogo zastraženega zapora in Ali je dvomila, da bo sploh kdaj tako obvladovala svoje čarodejne zmožnosti. Avalon je skušala preprečiti, da bi jo kdo prepoznal. Rdeče lase si je skrila pod volneno kapo, ogrnila pa se je v dolg vojaški plašč, ki ji ga je posodil Jeeva.

Jeeva in Finn sta pilotirala plovilo, ki jih je prepeljalo do Grofičinega štaba. Na mostu nasproti njenega dela nebotičnika sta stala dva oborožena stražarja in brezizrazno opazovala, kako skupina stopa iz preletača. Nav se je na čelu pridružil Finnu. Sledila sta Ali in Luciel, oba oborožena z laserskimi pištolami, s katerimi sta poprej vadila. Na repu druščine sta stopala Avalon in Jeeva. Stražarja sta jih ustavila, vendar le toliko, da so si izmenjali nekaj besed. Poznala sta že vse, razen Avalon. V notranjosti zgradbe je bilo še več oborožencev. Nekateri so varovali stopnišče, drugi pa so bili razpršeni po glavnem preddverju.

Trije, z modro obarvanimi lasmi, so tako kot Finn in Jeeva pripadali Kačam. Gangsterja sta se ločila od skupine in se jim pridružila. Drugi so odložili orožje in se pustili preiskati Grofičinim ljudem. Potem so jih po stopnišču, obdanem z ogledali, odpeljali v Grofičino glavno sobo. Čakala jih je sredi običajnega nereda električnih komponent. Njeno telo so prekrivali daljinski upravljalniki in miniaturni terminali.

»Vstopite,« je dejala, ko se je odsevna plošča začela zapirati za njimi. »Vaši sogovorniki še niso prispeli, vendar je bilo tako tudi mišljeno.« Pomignila jim je, naj sedejo za ovalno mizo v kotu sobe, okrog katere je bilo razpostavljenih osem stolov. »Ko pridejo Staroangleži, vas bom prepustila vašim poslom,« je rekla. »Medtem ko čakate, pa mi povejte, kako se imate v svojem novem domu.«

»Dobro,« ji je zagotovil Nav. »Zgradba popolnoma odgovarja našim potrebam. Tvoja tehnika sta včeraj postavila Vranin varnostni sistem. Zelo smo ti hvaležni za vso pomoč.«

»Neumnost.« Grofici so se zasvetlikale oči. »Vrana mi je vnaprej plačala, da uredim vse potrebno. Kaj bi bilo z mojim ugledom, če se ne bi držala svojih pogodb?« Njen pogled je preletel vse zbrane in se ustavil na Avalon. »Slaven obraz imaš,« je dejala, »oblečena pa si natanko tako kot Vrana. Jo nameravaš nadomestiti?«

»Glede na vse, kar sem videla in slišala, sem skoraj prepričana, da je Vrana nenadomestljiva,« je odvrnila Avalon. »Vendar na nek način zasedam njeno mesto.«

Grofica je hitro pokimala. Njeni gibi so bili bliskoviti in ptičji.

»Res je,« se je strinjala. »In ker si med prijatelji, ti nekaj povem zastonj. Varnostnike imaš za vratom. Včeraj popoldne so te začeli iskati. Po ulicah se govori, da mislijo hudičevo resno. Na tvojem mestu bi ostala v preobleki.«

»To tudi nameravam,« je zatrdila Avalon, vendar je bila videti preplašena. Ali se ji je pomirjujoče nasmehnila.

»Nas iščejo že eno leto,« ji je povedala. »Če ne bi bilo Maščevalke, ki pa si ni znala pomagati, nas sploh ne bi našli.«

»In Oblaka,« jo je spomnila Avalon. »Tudi on je kriv za to zmešnjavo. Če ne bi bilo njega, sploh nihče ne bi vedel, da sem odšla.«

»Zdaj nima smisla razpravljati o tem,« ju je prekinil Nav. Grofica se je strinjala.

»Nobenega smisla,« je dejala. »Posebej zato, ker so ravnokar prispeli vaši sogovorniki.«

Zbrali so se okrog nje, da bi si na videozaslonu ogledali sliko iz preddverja. Prispel je eleganten, predelan preletač in iz njega so izstopali ljudje. Prvi je bil velik in mišičast mož. Obe roki je imel tetovirani z vzorcem prepletajočih se zmajev.

»Bedasto,« je prhnila Grofica. »Zakaj si na glavo ne napiše >terorist<, če že hoče, da ga opazijo?«

Umolknila je, medtem ko so iz plovila izstopali ostali Staroangleži. Dva sta bila moška, precej mlada in ne tako zajetna kot prvi, z njimi pa je bilo še najstniško dekle s puško, ki je ob njenem drobnem životu delovala silno neskladno. Stražarja sta stopila naprej. Vsi štirje so predali orožje in se pustili pregledati. Potem sta jim pomignila, da se lahko napotijo proti stopnišču. Grofica se je dotaknila tipkovnice in podoba je izginila. Preverila je nekaj kontrolnih naprav, ki jih je nosila pripete okrog rokavov, potem pa je pokimala Navu.

»Čisti so,« je rekla in s pritiskom na gumb odprla vrata, ki so vodila na stopnišče. Na drugi strani so se prikazali pripadniki Staroangležev. »Vstopite,« je dejala. »Ni vam treba zakrivati vrat. Glede na to, da ste vsi iskani zločinci, ne zapravljajmo časa z vljudnostmi. Sami se lahko predstavite drug drugemu.« Obrnila se je k Navu. »Imate eno uro časa. Dobro jo izkoristite. Ko bo pretekla, pridem nazaj.«

Sobo je zapustila skozi druga vrata, ki so se odprla, ko se jim je približala, in se nato zaprla za njo.

Nav jo je pospremil s pogledom, potem pa se je obrnil k prišlecem. Iztegnil je roko in se predstavil.

»Jaz sem Nav, to pa so Ali, Luciel in Avalon.«

Eden od Staroangležev mu je segel v roko.

»Alarih,« je dejal vljudno. »To so Geraint, Bryson in Jordan.«

Nastopil je premor, ko se je vseh osem zbralo okrog Grofičine ovalne mize, nato pa je Alarih pričel pogajanja.

»Nadejal sem se, da bom spoznal Vrano,« je začel. »Zal mi je bilo, ko sem slišal, da so jo ujeli. Varnostnikom je dolgo mešala štrene.«

»To se ni spremenilo,« je odvrnil Nav. »Ne glede na vse, kar ste slišali, je še vedno živa.«

»To me veseli,« je odgovoril Alarih. »Saj sem se pretežno zaradi nje odločil, da stopim v stik z vami.«

»Res?« je Nav vprašal z vljudno radovednostjo. Alarih je prikimal.

»Mojo skupino pogosto zanima sklepanje novih vezi,« je razložil. »Z vami pa smo se sestali zaradi informacij, ki nam jih je posredoval nek naš agent. Dokopal se je do podrobnosti ukazov, ki jih je pred kratkim prejela Varnostna služba. Zaradi svojih nedavnih protestov smo pričakovali zaostritev prizadevanj, da bi uničili Staroangleže, vendar so se osredotočili na vas. Ko sem preveril podrobnosti, sem bil prepričan, da nam uradni viri niso zaupali vsega.« Pogledal je naravnost v Ali in se nasmehnil. »In če si ti Alison Tarrell, potem so bila moja sumničenja opravičena.«

»Kako veš za Ali?« je zaščitniško vprašal Luciel. »Kaj ima ona z vsem tem?«

»Moje informacije so se nanašale na >pogrešane poskusne primerke< in Alison Tarrell je bilo eno od omenjenih imen. Prav tako Luciel Leichtmann,« je razložil Alarih. »Nek član Staroangležev je ime Alison Tarrell povezal z najstnico, ki jo je lani zaradi posedovanja čarodejnega gena odpeljal CRP in je bila po uradni evidenci zakonito iztrebljena. Ker uradno iztrebljenih oseb po pravilnem ne bi smeli razglašati za pogrešane in ker CRP ni pooblaščen za opravljanje poskusov na čarodejih, sem zaključil, da mora biti na vaši skupini nekaj več od tistega, kar je splošno znano. Zato domnevam, da laboratorij, ki ste ga lani vrgli v zrak, le ni bil navaden obrat CRP.«

»Že mogoče, da je vse to res,« je odvrnil Nav. »Ampak kaj ima to opraviti z vami?«

»Staroangleži smo se zaobljubili k uporu proti federativnemu nadzoru,« mu je povedal Alarih. »K temu spadajo tudi zakoni o čarodejih. Nadejal sem se, da bi lahko združili svoje znanje in morda tudi sredstva.«

»Vendar bi najprej radi zvedeli kaj več o vas,« je dodal mož, ki mu je bilo ime Geraint. »Morda je predsodke proti čarodejem res spodbujala vlada, toda kljub temu nihče ne ve ničesar o vas in vaših zmožnostih.«

»Zdi se, da imamo vsi ta problem,« je Luciel zašepetal Ali. Zahihitala se je. Nav ju je ošinil s pogledom.

»Tudi mi ne vemo veliko o vas,« je odvrnil. »Bi si zaupali zgodovino nastanka svojih skupin?«

»Sliši se v redu,« je veselo dejal Bryson, Jordan pa se je žareče nasmehnila.

Nav je začel z zgodbo, ki jo je povedal že Avalon. Čeprav je od tega minil komaj en dan, se je zdelo že kot cela večnost. Staroangleži so pozorno poslušali. Posebej Alariha je presenetilo Navovo priznanje, da ni čarodej. Ali, Luciel in Avalon so prispevali svoje pripovedi, Nav pa je končal s povzetkom o izpadu elektrike, Maščevalkini smrti ter zajetju Vrane in Keza. Ko je končal, so vsi nekaj časa molčali.

»Naša zgodba se v primerjavi z vašo dozdeva nekam vsakdanja,« je končno dejal Geraint. »Ni nam bilo tako težko kot vam.«

»Z Geraintom sva ustanovila Staroangleže pred tremi leti,« je razložil Alarih. »Študirala sva politologijo. Prebirala sva federalni zakonik in prišla do tega, da nama nič kaj ne diši. Pa sva priredila nekaj protestov proti federativnemu nadzoru. Takrat tega nisva jemala ne vem kako resno, v nasprotju z vlado.«

»Vrgli so naju iz univerze. Kot politična agitatorja sva dobila kartoteki pri varnostnikih. Potem sva se odločila, da hočeva biti natanko to. Alarihu je prišla na misel ideja o Staroangležih. Začela sva iskati nove člane. Vpleteni smo bili v veliko demonstracij in nekaj nasilnejših protestov, vendar nočemo nikogar poškodovati, če to res ni nujno potrebno.«

»Trenutno nas je približno šestdeset,« je dejal Alarih. »A tu zraven štejem tudi naše administrativno osebje, ki podpira naše cilje, v samih protestih pa ne sodeluje. Imamo veliko ognjene moči, vendar nam primanjkuje informacij, in sodeč po vsem, kar smo slišali, nam jih lahko priskrbite.«

»V normalnih okoliščinah,« se je strinjal Nav. »Trenutno pa smo brez Vrane, kar je občutno oslabilo naše zmogljivosti.«

»Bi si torej obljubili medsebojno pomoč?« je vprašal Geraint. »Glede na to, da imamo skupnega sovražnika.«

»To je odvisno od tega, kaj si vaši ljudje mislijo o čarodejih,« je odvrnil Nav. Geraint je bil v zadregi.

»Priznam, da imam pomisleke,« je rekel, »vendar se mi vse, kar ste nam povedali, zdi na mestu. Večini Staroangležev je zamisel kar všeč.«

»Res je,« je pritrdila Jordan. »In razen nas ste vi povzročili Federaciji še največ škode. Veliko naših ljudi vas občuduje. Poleg tega pa vedno sočustvujemo z zatiranimi.«

Doktor Kalden je zasikal od besa. Se en rutinski poskus z dodobra preizkušeno opremo, čarodejka pa je spet padla v nezavest. Nek član ekipe je hitro preveril, kako je z Vrano, medtem ko so ostali začeli pregledovati opremo.

»Mislim, da je omedlela,« je čez čas rekel znanstvenik. »Verjetno zaradi električnega toka. Morda je slabšega zdravja kot naši drugi primerki, morda pa je nenavadno občutljiva na poskusno opremo.«

»Zanimivo,« je premleval Kalden, ki ga je minil poprejšnji kruti izraz. »Če gre res za preveliko občutljivost, smo morda dosegli napredek. Vendar ne moremo nadaljevati poskusov, če nam bo kar naprej padala v nezavest. Očitno potrebujemo nov pristop.«

Ozrl se je na vitko postavo, ki je, oblečena v črno, ležala na postelji, in se vprašal, kakšne skrivnosti mora skrivati mutantkin um. Nedvomno je bila njegov največji izziv. Če bi dojemala pomembnost znanosti, bi se ponosno žrtvovala za poskuse.

»Vendar nikoli ne razumejo,« je pomislil na glas in opazil začudene poglede drugih znanstvenikov. »Odpeljite jo nazaj v celico,« je ukazal. »Potrebujem nekaj časa, da se domislim novega pristopa.«

Ko je pretekla ura, ki jo je določila Grofica, sta se skupini razšli s sporazumom, da se spet srečata. Alarih se je moral posvetovati z ostalimi Staroangleži, čarodej ska skupina pa je morala izdelati načrte za Vranino osvoboditev. Obe strani sta menili, da je bilo srečanje uspešno. Alarih je tik pred odhodom obljubil, da bo Staroangleže skušal prepričati, naj čarodejsko pravico do življenja postavijo v središče ustroja skupine.

»Če obvladamo eno samo stvar, je to manipuliranje z mediji,« je dejal Alarih. »Ljudje si zaslužijo izvedeti resnico o ravnanju s čarodeji.«

Ko je preletač zapustil Grofičino zgradbo in plul nazaj proti globinam mesta, je Alarih opazil, da "je Geraint tih in zamišljen.

»Kakšni so se ti zdeli?« je tiho vprašal. Drugi veteran je skomignil.

»Odkriti. Tista otroka prav gotovo ne predstavljata nobene grožnje.«

»Ampak?« ga je priganjal Alarih.

»Skrbi me Vrana,« je priznal Geraint. »Kot so povedali, je ugotovila, da laboratorij obstaja, potem pa je izdelala načrt za napad. Ni pa si izmislila načina, kako bi lahko odpeljali še druge otroke. Po tem, kako govorijo o njej, se zdi, da jih je čisto prevzela, mogoče z izjemo Nava. To me skrbi.«

»Kakor so jo opisali, se mi je zdela čudovita,« je tiho dejala Jordan. »Protifederacijska fronta potrebuje heroje.

Ona je človek, kakršnega bi lahko občudovali. Vedno sem mislila, da se noben čarodej ne izmakne iztrebljenju, Vrana pa je pred njim rešila štiri ljudi in za to večkrat tvegala življenje. To je pravo junaštvo. To, da ni dosti več kot otrok, pa vse skupaj samo še poboljša.«

»Meni se ni zdelo nič kaj herojsko,« jo je zavrnil Geraint, toda Bryson ga je prekinil.

»Všeč mi je zamisel, da bi imeli heroje, nekakšen simbol našega cilja. Tale Vrana bi bila kar primeren kandidat.«

»Čeprav je čarodejka?« je radovedno vprašal Alarih.

»Tudi to je v redu,« je navdušeno dejala Jordan. »Za ljudi je šok, če izvejo, da je nekdo, ki so ga imeli za normalnega, v resnici čarodej. Ampak heroji morajo biti izredni ljudje s posebnimi močmi. Nikogar ne bo motilo, da je Vrana čarodejka. Morda bodo o čarodejih začeli drugače razmišljati, ko slišijo zanjo.«

Ko se je Alarih vrnil v Zmajevo gnezdo in sklical sestanek, je Daniel ravno razmišljal, ali naj se odpravi spat. Namesto tega si je izbral prostor v skupni sobi in počakal druge. Ko se je soba napolnila, so začele krožiti govorice o namenu tega srečanja.

»Alarih je obiskal čarodeje,« je reklo dekle po imenu Maggie. »Morda je kakšnega pripeljal s sabo.

»Ne bi, ne da bi se prej o tem posvetoval z ostalimi,« je ugovarjal nekdo drug. »Vseeno pa mislim, da nam bo povedal, kar ve o njih.«

Daniel se je spraševal, ali je bila Alison Tarrell med čarodeji, s katerimi se je sestal Alarih. Sestrino prijateljico, pripadnico visokih družabnih krogov, si je kar stežka predstavljal kot članico teroristične skupine, potem pa je ugotovil, da tudi sebe težko vidi v tej vlogi. A vseeno je bil tu, član skrivnega sveta Staroangležev, doma v zapuščeni slumovski zgradbi v votlinastih koreninah mesta. Misli so mu odtavale in začel se je spraševati, kaj počneta Caitlin in njegov oče. Caitlin je verjetno gledala kako puhloglavo holografsko oddajo, oče pa se je zadržal v službi na ministrstvu. Začuda se mu sploh ni tožilo po starem življenju. Zdelo se je že več let proč.

V resničnost se je povrnil, ko je v sobo vstopil Alarih. Istočasno so prispeli tudi Geraint, Jordan in Bryson. Vsi štirje so si poiskali sedeže v sredini sobe. Ljudje so vstajali, da bi jim napravili prostor.

»Zal mi je, da sem moral tako pozno sklicati sestanek,« je začel Alarih. »Vendar vem, da mnogi težko pričakujete novice o pogajanju s čarodeji. Povedati vam imamo veliko novega.« Pokazal je na trojico, ki je sedela poleg njega. »Na sestanku smo bili vsi štirje. Zdaj vam bom podal samo obnovo vsega, kar se je zgodilo. Potem se bomo razdelili v nekaj skupin in takrat vam bomo povedali, kakšna je bila njihova skupina. Nazadnje bom dal v glasovanje nekaj predlogov.«

»Začni že!« je nekdo zaklical in vsi so se zasmejali. Alarih se je v odgovor nasmehnil in začel s pripovedjo.

Pripadniki Staroangležev so bili vajeni zgodb o grozodejstvih. To je bil eden od razlogov, zakaj so se hoteli boriti proti Evropski federaciji. Vendar so bili zgroženi nad Alarihovo zgodbo o laboratoriju, ki so ga napadli čarodeji, in o otrocih, na katerih so opravljali poskuse. Danielu se je povedano studilo. Najbolj ga je prizadelo, da do pred kratkim sploh ni razmišljal o trpljenju čarodejev. Leta in leta so jih morili, mučili in preganjali, ne da bi kdor koli mignil s prstom. Z druge strani prostora je bilo slišati zgnušeno mrmranje, ki se je popolnoma skladalo z njegovimi občutji. Nihče ni dvomil v resničnost pripovedi. Nekateri so se spomnili podob poskusnih primerkov, ki so preplavili eter pred vladno medijsko blokado. Takrat je bilo vse skupaj videti zgolj kot nov člen v dolgi verigi škandalov. Alarih jim je stvar predstavil kot zločin epskih razsežnosti.

»Počutim se krivega, da nisem o tem razmišljal že prej,« je priznal. S čarodeji sem skušal stopiti v stik, ker se mi je zdelo, da bi nam lahko koristili. Se vedno sem takega mnenja, le da zdaj menim, da smo jim tudi mi dolžni pomagati. Pravimo, da se borimo proti nepravičnosti EF, tega pa sploh nismo opazili.«

Ko je zaključil svoj povzetek, je v prostoru vladalo težko ozračje. Nekaj časa je preteklo, preden so se pričele posamezne razprave. Takrat je Daniel izkoristil priložnost in Alariha povprašal o Ali.

»Da, bila je zraven,« je dejal veteran. »Razen tega, da nam je razložila svojo vlogo pri vdoru v laboratorij, ni veliko govorila. Vsi so bili videti utrujeni. Mislim, da je Vranina odsotnost vsakega posebej močno prizadela.«

»Premišljeval sem, da si Ali ne predstavljam kot teroristke, potem pa sem se zavedel, da si tudi sebe ne morem.« je priznal Daniel.

»Dobro.« Alarih se mu je nasmehnil. »Nočem, da bi se tu kdo imel za terorista. Teroristi so ljudje, ki namenoma širijo strah. Mi se borimo za cilj, v katerega verjamemo. Ljudi bi radi prosvetlili, tisti, ki se tega bojijo, pa nas označujejo za teroriste.«

Daniel je prikimal in vprašal: »Kakšne predloge boš dal na glasovanje?«

»Mislim, da bi morali dokončati tisto, kar so začeli čarodeji,« je razložil Alarih. »Zapise početja CRP je treba objaviti v medijih. Ljudi moramo prepričati, naj začnejo razmišljati o dejstvu, da so čarodeji pod zakonom EF brez vsakih pravic in da je večina čarodejev, ki jih zajame CRP, otrok, ki nimajo pojma, zakaj jih sploh kaznujejo.«

»Varnostnikom to ne bo všeč,« ga je opozoril Daniel.

»Kdaj pa jim je bilo všeč kar koli v zvezi z nami?« je odvrnil Alarih in Daniel mu je moral dati prav.

Čez čas se je dogajanje v prostoru dovolj poleglo, da je Alarih lahko predstavil svoje predloge. Večina se je takoj strinjala. Razen tega, da je bil cilj pravičen, jim je bilo tudi dovolj posedanja v Zmajevem gnezdu. Komaj so čakali na začetek novega pohoda. Kot ponavadi, pa se je našlo nekaj glasov proti.

»Noro bi se bilo spustiti v kaj takega, pa ravno zdaj, ko ne zanimamo varnostnikov,« je ugovarjal eden od njih. »Trenutno jih Staroangleži prav malo brigajo, ker imajo preveč dela z lovljenjem čarodejev. Če pa se vmešamo, nam nikoli več ne bodo dali miru.«

Nekaj ljudi se je strinjalo, toda večina članov je navdušeno sprejela predlog o pomoči čarodejem. Izid glasovanja je znašal triinpetdeset glasov proti sedmim s štirimi vzdržanimi. Šele tedaj je Alarih zaključil sestanek in prisotni so se odpravili v postelje.

Alarih je naslednji dan navsezgodaj poklical Nava po kodirani frekvenci, mu sporočil odločitev Staroangležev ter ga zaprosil za dodatne informacije o CRPjevem ravnanju s čarodeji. Izmenjala sta si frekvenci, da se jima ne bi bilo treba vsakič meniti preko Grofice. Navje Alarihu obljubil vse informacije, ki so mu bila na voljo, Alarih pa je zagotovil, da jim bodo Staroangleži pomagali pri reševanju Vrane.

»Tega jim še nisem predlagal,« je razložil, »vendar sem prepričan, da bodo za. Zadnjič je Jordan govorila, kot da misli Vrano predlagati za svetnico, administrativno osebje pa že razpravlja, kako bo slavna junakinja pripomogla k našemu gibanju.«

»Hvaležni bi vam bili za vsakršno pomoč,« je iskreno rekel Nav. »Trenutno smo oslabljeni in vlom v konzulat bo zahtevna operacija.«

»Se strinjam, vendar imamo informacije, ki bodo morda vsaj malo izenačile moči,« mu je povedal Alarih. »Eden naših članov je Daniel Hammond, sin ministra za varnost.

V konzulatu je že bil in med drugim nam je poslal tudi grobe zemljevide stavbe. To bi vam operacijo ravno dovolj olajšalo, s Staroangleži ali brez njih.«

Nav si je potihoma mislil, da je >s Staroangleži< mnogo ugodnejša možnost. Kolikor je videl in slišal, mu je skupina ugajala, in tudi Vrana, čeravno prostodušna, je ni povsem prezirala. Najraje bi imel, da bi nadaljevali kot vzpostavljena, dobro izurjena skupina, ki bi bila vajena skupnega dela. Že dolgo ni pogrešal svojih dni s Kaliji; tolpe so v njem zbujale preveč grenkih spominov. Toda besede o zaupanju, ki jih je Finn izrekel v pogovoru z Avalon, so se ga dotaknile. Zaupal je Ali in Lucielu, pa tudi Avalon, čeprav jo je komaj poznal, vendar je vedel, da so vsi neizkušeni. Pogrešal je občutek, ki ga je dobil, kadar je vedel, da mu hrbet varuje kdo, ki je tega sposoben.

Ko je drugim povedal o načrtih Staroangležev, so bili navdušeni. Luciel se je odločil, da bo pripoved o svojih izkušnjah v laboratoriju posnel na videotrak in jim ga poslal.

»Tudi ti bi lahko naredila kaj takega,« je Ali predlagala Avalon. »Veliko ljudi te občuduje. Morda bi poslušali, če bi jim povedala, da si tudi ti čarodejka.«

»Bom premislila,« je odvrnila Avalon. »Vendar ne vem, če bom zmogla. Nisem prepričana, da ljudi zanima, kaj imajo povedati megazvezde. Večinoma hočejo samo holoplakate, da sijih obesijo na stene.«

Ali ni dovolila, da bi ji Avalonin previdni odgovor pokvaril dobro razpoloženje. Odkar je slišala, da je Daniel Hammond član Staroangležev, je bila dobre volje. Ni se ga dobro spominjala. Ko ga je poznala, je bil samo Caitlinin načitani starejši brat. Toda misel, da je Caitlinin oče oznanil pohod proti čarodejem, jo je hudo prizadela. Ko je izvedela za Danielov prebeg, se je lažje sprijaznila s svojo vpletenostjo. Zdel se ji je kot vez s starim življenjem. Upala je, da ga bo kmalu videla in da bosta skupaj obujala spomine na kompleks Belgravia. Ni pomislila na to, da ga je Daniel zapustil prostovoljno, medtem ko je bila ona prisiljena oditi, ko jo je odkril CRP.

Staroangleži so delali hitro. Še isti dan se je začelo bombardiranje medijev in protestniki so s svojimi preletači odbrzeli v višave, da bi začeli kampanjo pri konzulatu EF. Protest so začeli glasno, oboroženi s transparenti, na katerih je pisalo Prenehajte z mučenjem, ter holoprojektoiji, ki so oddajali podobe otroških poskusnih primerkov. Mediji so se prikazali prej ko v desetih minutah, varnostniki pa nekaj sekund kasneje. Medtem ko so Staroangleži zasipali zgradbo s slikami in obveščevalnimi letaki, ki so kmalu začeli prekrivati tla ter frčati po mestu, so se jih varnostniki obupano trudili odstraniti iz bližnje okolice.

Vrana in Kez se v notranjosti konzulata nista zavedala vsega tega hrupa. Vrana je spala, odkar sojo stražarji pripeljali nazaj v celico, Kez pa je bedel nad njo. Vedel je, da so poskusi zanjo izredno težki, čeprav je bila še vedno videti prepričana, da bosta pobegnila. Kez je videl, kaj se je dogajalo z otroki v laboratoriju. Spraševal se je, kaj Kalden počne Vrani, da je ves čas tako šibka in izčrpana. Rekla je, da je s Kaldenom konec, in tudi Kez je začenjal sanjariti o tem, kako bi ga ubil. Vrano in Nava je imel najraje na svetu. Kalden bi z mučenjem Rachel skoraj uničil Nava, zdaj pa je mučil tudi Vrano. Kez se je v tej mali celici zaobljubil, da se bo maščeval, tako kot se je pred njim verjetno zaobljubila Rachel. Če Vrana ne bo mogla ubiti Kaldena, si je rekel, ga bom pa jaz.

Nebes se maščuje

Vrana se je prebudila z vednostjo, da mora danes pobegniti. Poskusi so imeli zanjo uničujoče posledice. Ni pričakovala, da bo raba čarodejnih sposobnosti med poskusi tako boleča. Zdaj se je zavedla, da ji bo, če se bo tako nadaljevalo, zmanjkalo moči za poskus pobega. Morala je poskusiti danes, ali pa sploh ne.

S še vedno zaprtimi očmi se je stegnila čez tla celice in se osredotočila. Šepetanje mreže, ki ga je bila zaznala, je bilo še vedno zelo oddaljeno, toda med poskusi ga je našla že dvakrat. Upala je, da bodo njene sposobnosti močnejše, če je ne bo nič motilo. Segla je, kakor daleč je mogla, in začutila, kako je mimo splavala ena sama nitka mreže. To je zadostovalo. Brez besed je poslala sporočilo. Usmerila ga je po poti, ki je sama ni mogla prehoditi, vse do Nava. Potem ji je vlakno ušlo. Popustila je. Sedaj ni mogla ukreniti ničesar več. Moči je morala hraniti za poskus bega.

Na drugi strani sobe Kez ni imel pojma, da je bjidna. Vso noč, vse do jutra, je koval in odmetaval načrt. Nikakor ni mogel premagati stražarjev, brez tega pa ni mogel zapustiti celice. Prav tako dobro kot Vrana je vedel, da morata čim prej pobegniti, vendar mu nikakor ni bilo jasno, kako bosta to storila. ,

***

Pred konzulatom so se staroangleški protestniki varnostnikom pustili nekoliko odriniti in se preselili pred Novi parlament. Mediji so šli z njimi. Večino je zanimala samo predstava, nekaj programov pa je začelo raziskovati, proti čemu natančno protestirajo. Nekaj manjših interesnih skupin, ki so videle poročila, se je Staroangležem pridružilo pred parlamentom. Prav tako nekaj mimoidočih, ki so poslušali, kaj hočejo demonstranti povedati. Ni šlo ravno za spontan izraz sočutja do čarodejev, a protest je tako narasel, da ga varnostniki nikakor niso mogli prekiniti.

Avalon ga je spremljala na informativnih kanalih. Njeno izginotje je bilo na večini še vedno glavna novica. Nek program je ugibal, ali se varnostniki morda tako zanimajo za Oblaka, ker sumijo, da jo je umoril. Ob tem se je počutila neprijetno. Čeprav jo je izdal, jo je jezilo, da si mediji izmišljujejo take pravljice. Dvomila je, da kdor koli v resnici verjame, da bi bil Oblak sposoben umora. A zgodba se bo gotovo širila in to bi utegnilo neugodno vplivati na njegovo kariero.

Njena premlevanja je zmotil zven komunikacijskega sistema. Medlo se je vpraševala, kaj bi utegnil pomeniti, ko pa je s pritiskom na nekaj tipk priklicala dospelo sporočilo, je otrpnila.

> priditedanes. kakorhitro morete <

Moralo je biti od Vrane - nihče drug ga ne bi poslal -in Avalon je skrbela njegova kratkost. Če Vrana ni imela časa poslati česa daljšega, potem je moralo biti nujno. Takoj je stopila do apartmaja na koncu hodnika. Bila je prepričana, da bo tam našla ostale. Za sporočilo so morali slišati, kakor hitro je bilo mogoče.

Najprej je našla Nava. Na dotrajanem, starem vidkomu, ki ga je izbrskal iz smeti v zgradbi, je tudi on spremljal poročila. Ko je vstopila, je dvignil pogled in nemudoma spregovoril:

»Avalon, kaj je narobe? Zaskrbljena si videti.«

»Pravkar smo prejeli sporočilo od Vrane,« je razložila. »Hoče, da pridemo takoj, danes, kakor hitro moremo, je rekla.«

Nava je zaskrbelo.

»Nismo še najbolj pripravljeni,« je dejal. »Kaj naj storimo samo s štirimi ljudmi?«

»Rekel si, da nam bodo Staroangleži pomagali,« je hitro rekla Avalon. »Že tako so ustvarili dovolj veliko diverzijo. Pošljimo jih nazaj pred konzulat in med protestom izvedimo še reševanje.«

»Saj bomo morali,« je odvrnil Nav. »Nobenega drugega dela nimam.«

Ko je prispel klic, je Alarih ravno končeval svojo izmeno. Sodeloval je v demonstracijah pred zgradbo EF in se prišel odpočit v Zmajevo gnezdo. A takoj, ko je prispel, mu je administrativno osebje naročilo, naj odgovori na Navov klic. Ni ga pričakoval in drugih Staroangležev ni imel časa obvestiti o reševanju Vrane, a ostali veterani so bili pripravljeni poskusiti. Navu je rekel, da bo čez eno uro prišel pred konzulat in pripeljal toliko ognjene moči, kolikor je bo mogel. Potem je prekinil zvezo. Razen administratorjev je bilo v zgradbi dvanajst ljudi. Prosil jih je, naj se zberejo v skupni sobi.

»Tega nisem pričakoval tako kmalu,« jim je povedal. »Vendar me je čarodejska skupina obvestila, da je Vrana zaprta v konzulatu EF in da ji je uspelo poslati sporočilo, v katerem pravi, da ne bo več dolgo zdržala. Nav nas je prosil za pomoč in mislim, da mu je ne smemo odreči. Vendar pa ni dovolj časa za sklic vsesplošnega sestanka.«

»Kar pojdimo,« ga je spodbudil Bryson. »Ne bi smeli sestankovati, medtem ko nekdo potrebuje našo pomoč. In sinoči so vsi tako ali tako hoteli pomagati čarodejem.«

»Ne vsi,« je pripomnila Liz. »Vendar bi bilo prav, da bi šli. Nihče ne bo ugovarjal.«

»Torej predlagam naslednje,« je precej olajšano dejal Alarih. »Protestnike pošljimo nazaj pred konzulat, vendar tokrat z orožjem za nadzor nad množicami. Povzročimo čim večjo zmedo in tako ustvarimo kritje za manjšo skupino, ki bo skušala vstopiti skozi enega od dostavnih vhodov.«

»Kako majhno?« je zanimalo Brysona. »Zgradba se mi zdi kar dobro zastražena.«

»Ne več od dvajset,« je rekel Alarih. »Ko bomo notri, se bomo morali hitro premikati, to pa pomeni, da ne sme biti preveč ljudi.«

»Dvajset se mi zdi kar prav,« se je strinjal Geraint. »Vzeli bomo dovolj orožja za dvajset ljudi, Liz pa naj po komunikacijskih frekvencah zaprosi za prostovoljce.«

»No, pa pojdimo,« jih je spodbudil Alarih. Zbrani so se pohiteli pripravit.

Alarih je šel poskrbet za oborožitev. Pripadniki Staroangležev so ponavadi nosili samo lahko orožje, ta naloga pa je zahtevala kaj težjega. Po kratkem premisleku se je odločil za standardne vojaške blasterje. Niso bili najsodobnejši, vendar se je vse osebje izdatno urilo z njimi in Alarih je menil, da je tu najpomembnejši dejavnik izkušenost. Iz zabojev je zložil dvajset blasterjev in vsakega natančno pregledal. Za vsak primer, če bi prišlo do kake okvare, jih je dodal še pet ter nabral nekaj orožja za nadzor nad množicami. Drugi Staroangleži so mu ga pomagali naložiti v preletač, Liz pa se je z njimi dobila v hangarju.

»Dobili ste prostovoljce,« jim je povedala. »Čakali vas bodo s trenutnim koordinatorjem protestov, in sicer dve ulici od konzulata. Čarodejski skupini sem sporočila, kje vas lahko najdejo.«

»Hvala,« je odvrnil Alarih. »Res ne bi šla z nami?«

»Raje se zabavam s čim manj smrtonosnim,« je dejala in odšla nazaj na delo.

Medtem se je nadaljevalo nakladanje preletačev in Alarih je ob tej priložnosti pregledal svoje ljudi. Iz precej pisane skupinske zbirke so si vsi izbrali lahke zaščitne jopiče, v preletača pa so jih naložili še nekaj za prostovoljce. Alarih jih je hitro izprašal, kako se ravna z blasterji. Potem se je prepričal, ali je vsak opremljen tako, da ne bo sebe ali svojih soborcev spravljal v nevarnost. Ko je opravil, so sedli v preletače in se napotili iz Gnezda.

Od zadnjega vojaškega napada Staroangležev je minilo že več kot eno leto, toda člani ekipe so bili ob odhodu dobre volje. Alarihu se je dozdevalo, da je nekdo širil zgodbe o Vrani. Čeprav je borci niso imeli ravno za junakinjo, so bili vsekakor ponosni, da se jo odpravljajo reševat. Poleg tega so z velikim zanimanjem pričakovali, da spoznajo druge čarodeje. Medtem ko sta se preletača dvigala skozi mesto, je svoj del ekipe skušal obdržati v dobrem razpoloženju. Ko si se odpravljal v bitko, si moral ostati miren, ne preveč vznemirjen. Trudil se je izžarevati samozavest, saj je vedel, da ljudje od njega pričakujejo trdnost, vendar pa v resnici ni bil tako sproščen. Ni pozabil, kaj je Geraint dejal o Vrani, in spraševal se je, ali je imel prav. Bila je prevelika neznanka, da bi srečanje z njo pričakoval brez vseh pomislekov. Vendar jo je moral pomagati rešiti. V nasprotnem primeru bi izdal vse, kar so Staroangleži predstavljali, in brez svojih principov bi upravičeno veljali za navadne teroriste.

Jeeva je imel z Ali ravno učno uro z lasersko pištolo, ko jima je Nav prišel povedat, da se odpravljajo rešit Vrano. Jeeva je bil redkobeseden. Opravičil se je in odšel, Nav pa je začel s pripravami na odhod. Belolasi gangster se je trudil, da ga ne bi premagalo razočaranje. Raje se je prepričal, da se znajo Avalon, Ali in Luciel braniti. Zadovoljil se je z ugotovitvijo, da bodo streljali v približno pravo smer. Mislil je že sesti v preletač, ko se je vrnil Jeeva, kateremu je tesno za petami sledil Finn.

»Slišim, da ste v težavah,« je dejal Finn. »Greste rešit Vrano?«

»Tako je,« mu je povedal Nav. »Greš zraven?«

»Samo, če ti ostaneš tu,« je odvrnil Finn. Ostali so ga presenečeno pogledali.

»Kako to misliš?« je nejeverno vprašal Nav, vendar se mu je dokaj jasno svitalo, o čem govori gangster.

»Nisi v zadovoljivem stanju,« je rekel Finn. »Če bi spadal med moje brate, bi ti ukazal, da ostani tukaj. Poškodovan si, ničesar ne boš zadel, nevaren boš lastni skupini. Ker ti ne morem ukazati, da ostani, te prosim. Če počakaš tu, greva s tvojimi ljudmi. Dva človeka, ki lahko streljata, namesto enega, ki ne more.«

»Pa če grem?« je izzivalno pobaral Nav.

»Potem midva ne greva,« mu je povedal Finn. »Ampak najbrž nisi tako neumen, kaj, brat?«

Navje za trenutek pomislil, potem pa je zavzdihnil.

»V redu, zmagal si,« je dejal. »Saj verjetno res ne bi bil za nobeno rabo.«

»Prav imaš,« je pritrdil Finn. V preletaču je sedel na Navovo mesto, Jeeva pa je sedel na zadnji sedež. »Se vidimo. Cele ti pripeljeva nazaj.«

Nav ni dvomil v to. A ko je gledal, kako skupinica odhaja, se je zavestno počutil krivega, ker ga ni bilo zraven. Obrzdal se je. Finnova odločitev je bila pravilna in Nav bi jo moral sprejeti sam. Pripadnik Kač mu je olajšal zadevo, saj je vedel, da Navovi razsodnosti ni pametno zaupati, kadar gre za Vrano. Nav se je presenetil z lastnim zaupanjem do gangsterjev, vendar sta se v zadnjih dneh res izkazala kot zanesljiva človeka in tudi Vrana ju je imela za taka. Na poti do kontrolne sobe je skušal zaupati v svojo ekipo, čeprav tokrat ni sodeloval.

Ko je mali preletač vzletel, se je Avalon ozrla na temno gmoto zgradbe in se vprašala, kako se Nav počuti po tem, ko so ga tako nepričakovano odslovili.

»To je bila velikodušna poteza,« je rekla Finnu.

»Navje brat, čeprav tega ne prizna,« je odvrnil. »Skupaj sva bila v akciji. Po mojem pravilniku to pomeni, da sva drug pri drugem zadolžena. Svojega brata nihče ne bi pustil v brezupen boj.«

»To pomeni, da si glavna,« je Luciel povedal Ali. Oči so se ji takoj razširile.

»Kje pa!« se je uprla. »Finn se veliko bolj spozna na te reči.«

»Ampak nisem član vaše skupine,« je rekel Finn. »Poveljevalna veriga mora obstajati. Če imaš več staža, moraš poveljevati.«

»Kaj pa naj počnem?« jo je zanimalo. »Na strategijo se sploh ne spoznam. Ko smo zadnjič počeli kaj takega, ste reševali mene.«

»Če potrebuješ kak nasvet, vprašaj, če ti ga kdo ponudi, ne da bi ga potrebovala, pa se ne zmeni zanj,« ji je razložil Jeeva. »Se boš že navadila.«

Ali je utihnila. Ni bila prepričana, da bo zdržala, vendar ni hotela razočarati Luciela. Bo pač ob vsaki priložnosti vprašala Finna za nasvet. Zdelo se ji je, da se bo na tej nalogi morala pobrigati še za marsikaj drugega, kot samo ukazati, naj poiščejo Vrano, potem pa še, naj jo spravijo iz zgradbe. Že petič je preverila svojo pištolo. Vsaj to ji je šlo približno od rok. Sicer ni bila ravno izvrstna strelka, a vsekakor boljša kot prej. Luciel se je pomirjujoče dotaknil njene dlani.

»Nič hudega ne bo,« je dejal. »Zaenkrat ti gre v redu.«

»Toliko, da veš. Če se mi kaj zalomi, je služba tvoja,« mu je povedala.

Sir Charles Alverstead se je z okna konzulata ozrl na drhal pod seboj. Prej se je zdelo, da odhajajo. Zdaj pa so se vrnili v polnem številu, skandirali, kričali in sploh povzročali težave. Ni bil zaskrbljen zaradi demonstracij. Stražarji konzulata so dobili povelje, naj zadevo prepustijo Varnostni službi in protestniki zaenkrat niso predstavljali preresnega problema. Domneval je, da gre za nekakšen poskus čarodejskih upornikov, da bi se maščevali za Vranino aretacijo. Ob tako zanemarljivi reakciji mu je kar odleglo. Kljub temu je bila tolikšna medijska reklama silno nadležna. Na srečo je večina protestnikov pripadala znanim terorističnim skupinam. Že to je znatno okrnilo njihovo verodostojnost.

Bolj je bil zaskrbljen nad dejstvom, da Kalden od Vrane še vedno ni pridobil nobenih uporabnih rezultatov. Doktorje poročal, da čarodejka odraža nenavadno občutljivost na opremo, ki ji bo pred nadaljnjim testiranjem treba poiskati nove nastavitve. Toda Alversteada ni zanimala občutljivost. Kalden je že več let vodil poskuse, vendar se očitno še ni približal kaki koristnejši ugotovitvi. (Ko je bil uničen glavni poskusni laboratorij, se je Alverstead ravno igral z mislijo, da bi ga odstavil, vendar je ta namen opustil. Kaldenov laboratorij je edini opravljal poskuse. V Britaniji se je nahajal, ker je ta dežela znotraj mogočne EF predstavljala zgolj neznatno silo. To je pomenilo tudi, da je bil Kalden najizkušenejši znanstvenik na svojem področju. Toda Alversteada je ujezil Vranin kljubovalen odnos. Kaldenovi primerki so pred njim ponavadi trepetali od strahu, Vrana pa je nanj gledala s prezirom. Upal je, da ni storil napake, ko je Kaldena pustil na čelu projekta.

Vpitje demonstrantov je njegovo pozornost prikovalo nazaj na množico pod oknom. Razburjeno je opazil, da se proti zgradbi vali moder dim. Večina protestnikov je pobegnila v varnost svojih preletačev, čeprav je bilo peščico še vedno opaziti v dimu. Pred njegovimi učinki so se zavarovali z zaščitnimi maskami. Varnostniki niso imeli tovrstne zaščite. Uniformiranci so se opotekali iz modrih oblakov, pripognjeni od napadov kašljanja in dušenja. Alverstead je s pogledom poiskal federalne stražarje in zagledal, kako se umikajo v zgradbo. Hitro je stopil do vidkomske enote in poklical njihovega poveljnika.

»Zakaj se vaši možje umikajo?« je hotel vedeti.

»Mislili smo, da bi bilo priporočljivo ...« je začel poveljnik straže, toda Alverstead ga je prekinil.

»Ste od konzula prejeli kak ukaz?«

»Ne, gospod.«

»Torej se spravite nazaj in izvedite, kaj se dogaja. Gotovo imate maske, človek. Uporabite jih!«

»Da, gospod!« je ostro odrezal poveljnik in odložil.

Alverstead se je vrnil k oknu in se spet ozrl prek množice. Skoraj celo vidno polje so prekrivali modri oblaki dima. S prsti je razdraženo pobobnal po oknu.

Vrana nikakor ni mogla vedeti, ali je njeno sporočilo doseglo naslovnika, toda ko sta jo stražarja prišla iskat, da bi jo odpeljala na nov niz poskusov, sta bila videti živčna. Očitno se je nekaj dogajalo, čeprav ni vedela, kaj. Ko je prispela v laboratorijsko sobo, je videla, da tudi Kaldena nekaj tare. To ji ni bilo v posebno uteho. Pozorna je bila na testno opremo. Zdela se ji je neprijetno znana. Spominjala se je je iz datotek, ki jih je prinesla iz uničenega laboratorija. Te naprave so odigrale poglavitno vlogo pri poskusih s spominom. Tistih poskusih, ki so Rachel pahnili v blaznost. Ko so Vrano privezovali na diagnostično posteljo, je skušala krotiti svoj nagonski strah. Rachel ni bila dejavna čarodejka. Prav ta oprema je sprožila njene sposobnosti in jo spremenila v Maščevalko. Vrana pa je imela popoln nadzor nad svojimi zmožnostmi in odločila se je, da je ti stroji ne bodo nadvladali.

Ko so ji na glavo pritrdili medicinske nanosonde, se je pogreznila v transu podobno stanje, v kakršnem je uporabljala svoje čarodejne zmožnosti, vendar jih tokrat ni skušala usmeriti. Raje je opazovala, kaj počnejo znanstveniki, in čakala, kako bodo nanjo učinkovale naprave. Ko je prišlo, je prišlo kot plaz. Počutila se je, kot da bi ji odpr

li um in vanj vbrizgali več curkov podatkov. V najbolj oddaljenih kotičkih njenih možganov so se podirala vrata za vrati in skozi špranje je prodiralo srepenje žarometov, medtem ko so ji podatki preplavljali zavest. Vrana je pobegnila pred naletom podob. Umaknila se je skozi elektronske dele poskusne opreme in skozi električne kable, dokler ni povsem zapustila svojega telesa in se ni več zavedala, kaj se dogaja.

Um se ji je sistematično paral. Morda se je Kalden imel za znanstvenika, vendar se mu ni sanjalo, kako naj nadaljuje. Če bi se poskus posrečil, bi se Vrana spremenila v otopelega zombija, ki bi znal zgolj shranjevati informacije, in še te bi postopek, ki ga je doktor uporabljal, povsem popačil. Vranina jeza se je kopičila. Vedela je, da se mora vrniti v telo, preden ji Kalden uniči um. Bila je prestrašena in besna na lastni strah. Pred njo se je raztezala mreža, iz katere je puhtela hipnotična svetloba. Morda bi lahko preprosto zapustila svoje izmučeno telo in za vedno poniknila med njene bleščeče niti. Potem se je spomnila Kaldena in jeza je prevladala nad strahom. Svoje misli je zbrala v pest in treščila nazaj v testne naprave. Zaustavile so se in zavibrirale od sile njene razkačenosti. Raztrgala je programe, ki so podatkovne dražljaje povezovali z njenim telesom, in v stroj vstavila nov niz operacijskih parametrov. Tokrat je bil nastavljen na krožno oddajanje in temu primerno je povišala tudi jakost. Če bi ji taka

količina podatkov prodrla v um, bi jo verjetno ubilo, učinek pa je bil še toliko bolj uničujoč za vsakogar, ki ni razpolagal z njenimi sposobnostmi. Za oddajnike je uporabila strojne senzorje, ga spet vklopila in vlila energijo vanj. Zdelo se ji je, da nekje v daljavi sliši krike. Jakost je povečevala, dokler ni spet zavladala tišina. Šele tedaj se je vrnila v svoje telo in odprla oči.

Soba je bila podobna bombnemu pogorišču. Vsem znanstvenikom je spodsekalo noge. Popadali so na tla in se z dlanmi tiščali za glave. Kalden je padel poleg naprave. S prosto roko jo je skušal izklopiti, vendar je prej izgubil zavest. Vrana je nagnila glavo čez rob postelje in si ga ogledala. Iz nosa mu je curljala kri. Videti je bilo, da je mrtev.

>Videti< ni dovolj, si je rekla in se pričela otepati jermenov. V kakih petih minutah se je izvila iz njih. Takoj je preverila Kaldenovo, na trebuhu ležeče telo. Utripa ni bilo čutiti.

To je bilo resnično preveč prizanesljivo, je premišljevala. Dlje bi moralo trajati.

Tudi stražarja, ki stajo prej pripeljala v sobo, sta bila brez utripa. Manjšemu je slekla kombinezon in si ga nadela. Uniforma ji je bila nekaj številk prevelika, vendar bi prestala površen pregled. Stražarja je preiskala in jima / pobrala orožje. Brzostrelki si je zavihtela čez ramo, lahko pištolo pa si je obesila za pas. Eden od njiju je imel v žepu kartico, ki je odklepala celico. Spravila jo je. Vzela je tudi ozek nož. Narahlo ga je podržala v eni dlani, z drugo pa je aktivirala ukaz za odpiranje vrat. Hodnik je bil prazen. Vrana je zaprla vrata, da bi preprečila takojšnje odkritje tistega, kar se je primerilo v sobi. Nato se je po hodniku odpravila proti svoji celici.

***

Kljub svojemu pomanjkanju izkušenj, se je Daniel močno želel pridružiti udarni enoti, in ker je bilo prostovoljcev malo, je bil sprejet. Vendar iz svoje puške zaenkrat ni sprožil niti naboja. V konzulat je vstopil med zadnjimi, skrit v modrem dimu, in ko je bil končno v zgradbi, so bili stražarji pri dostavnem vhodu že premagani. Za trenutek je ugledal Ali Tarrell, ki se je pogovarjala z rockovsko zvezdnico Avalon in modrolasim moškim, ki je bil videti kot gangster. Potem je vodja njegove skupine ukazal premik. Počasi so se plazili skozi zgradbo, pazljivo preverili vsak ovinek ter iskali Vrano. Le dvakrat je prišlo do streljanja. Prvič jih je presenetilo odpirajoče se dvigalo. Stražar v njem je zmogel dva strela, preden ga je Jordan spravila s poti. Drugič so čelni izvidniki za vogalom opazili skupino stražarjev in začeli streljati. Geraint, vodja skupine, je nosil zapestni terminal, ki je prej pripadal enemu od stražarjev EF. Rekel je, da še ni razglašen splošni alarm. Z malo sreče je to pomenilo, da EF še ne ve, da so v zgradbi. Danielu je odleglo. Ko se je javil, je upal, da bo deležen vsaj malo akcije, zdaj pa ni bil več tako prepričan. V drugem spopadu so izgubili enega človeka. Daniel se je zavedal, da bi bil prav lahko na njegovem mestu, če bi se le nahajal bolj spredaj.

Njegova skupina je bila ena izmed treh, ki so prečesavale zgradbo. Vsaki je bil dodeljen svoj del. Vsake toliko časa se je katera od drugih dveh skupin oglasila, češ da niso našli še ničesar. Skupina, ki je iskala po zgornjih nadstropjih, se je umaknila. Bili so prepričani, da gori ni jetnikov; če bi začeli odpirati pisarne, pa bi uslužbence opozorili na svojo prisotnost. Danielova skupina je preis' kovala najnižja nadstropja in doslej ni našla ničesar zanimivejšega od skladišč. A videz hodnikov se je začel spreminjati in nek izvidnik je dobil ukaz, naj sproti uničuje skrite kamere, ki so se pojavljale na vsakem vogalu. Daniel je močneje poprijel za puško in se v skupini pomaknil naprej. Že mogoče, da ga je bilo strah, ni pa hotel obveljati za strahopetca.

Kez se je zdrznil, saj so se vrata odprla nenavadno kmalu zatem, ko sta stražarja odpeljala Vrano. Ko je prepoznal uniformirano postavo, je presenečeno skočil na noge.

»Vrana!« je vzkliknil. Z dlanjo mu je prekrila usta in razdraženo pokazala v smer, kjer naj bi se skrivale prisluškovalne naprave. Podala mu je brzostrelko in pomignila proti vratom. V nekaj sekundah sta stala na dolgem hodniku, obarvanem v vojaško zeleno.

»Tiho,« je zašepetala. »Povsod so skrite kamere. Morala jih bova odstreliti. Previdno hodi.« Potem se je napotila po hodniku. Kez ji je sledil, onemel od presenečenja.

Prečistiti kužno kri

Sir Charles Alverstead ni bil vajen čakanja. Demonstrantov še vedno niso razgnali, čeprav je osebno odposlal še več stražarjev. Konzul EF je bil odsoten, tako da je guverner neposredno poveljeval celi zgradbi, a to mu ni olajšalo reševanja nastale zagate. Poveljnik straže ga še vedno ni poklical nazaj, doktor Kalden'pa je več kot pol ure zamujal z obljubljenim poročilom o doseženih rezultatih.

Vsaj za to lahko poskrbim, si je mislil sir Charles. Ostali problemi so bili nadležni, ta pa je bil naravnost žaljiv. Bil je Kaldenov predpostavljeni in doktor ga nikakor ne bi bil smel pustiti čakati. V vidkom je vtipkal šifro laboratorija. Ko ni bilo odgovora, se je namrščil. Vtipkal je še eno šifro, ^tokrat za stražno postajo. Spet nobenega odgovora. Zaripel od besa je poklical poveljnika straže.

»Poveljnik, zakaj se mi niste oglasili?« je hotel vedeti. »In zakaj ni nikogar na stražni postaji?«

»Ne drži, da ni nikogar, gospod,« je rahlo preplašeno odvrnil poveljnik, »vendar pa smo tam pustili samo najnujnejše osebje, ker se večina mojih mož zunaj ubada z demonstranti.«

»Pokličite jih nazaj noter,« je ukazal Alverstead. »In preverite, kaj je z ujetnikoma. Tu se nekaj dogaja. Rad bi vedel, kaj.«

Oblak je po poročilih spremljal demonstracije. Bilo mu ‘je jasno, kaj pomenijo. To so bili ljudje, ki se jim je pridružila Avalon, in iz neznanega razloga so napadali konzulat. Ob misli na obleganega sira Charlesa Alversteada se je bežno nasmehnil. Toda pogleda ni umaknil z zadimljene slike. Prepričanje bil, da se nekje v tej norišnici skriva Avalon. Nič ni pomagalo. Dim je bil vedno gostejši. Nemogoče je bilo razločiti posamezne ljudi, kaj šele, da bi jih prepoznal. Izklopil je vidkom in vstal. Nekaj trenutkov je negibno stal sredi sobe in tehtal priporočljivost tistega, kar je nameraval storiti.

»K vragu,« je nenadoma zaklel sredi praznega prostora. »Tako se vsaj ne bom do smrti počutil kot morilec.«

Povsem odločen se je napotil do svojega zasebnega preletača in se olajšano vrgel na prednji sedež. Večino medijskih ljudi so od rezidence odtegnile demonstracije, a ko se je s svojim plovilom začel oddaljevati od zgradbe, sta za njim odleteli še dve drugi. Ni se zmenil zanju. Ko bo prispel do cilja, mu tako ne bosta mogli več slediti.

Stražna postaja je bila znamenje, da so na pravi poti. Ker ni bilo nikjer žive duše, so začeli iskati kak namig, kje bi se utegnili nahajati stražarji. Daniel je našel zaslon, ki je prikazoval kup trupel. Hitro je poklical ostale. Geraint je drugima skupinama poslal komunikacijski signal.

»Vse enote, pozor, tukaj vodja skupine številka tri. Morda smo nekaj našli.«

Ko sta se po zvezi oglasila potrdilna signala, je Geraint začel opisovati prizor na zaslonu.

»Tu doli smo naleteli na neke vrste varnostno kontrolno postojanko, vendar je prazna. Eden od monitorjev prikazuje nekakšno bolniško sobo. V njej je kup teles, oblečenih v laboratorijske halje, in dva stražarja. Vsi so videti mrtvi.«

»Vodja skupine številka tri, tukaj Ali,« je po zvezi prišel glas. »Mislimo, da ste našli pravo območje. Smo že na poti k vam. Poiščite manjkajoče stražarje. Če boste imeli srečo, vas bodo privedli do Vrane.«

Geraint je izklopil zapestni komunikator in pomignil ekipi, naj zapusti sobo. Zdaj so stopali odločneje, saj so vedeli, da se gibljejo v pravo smer. Daniel se je pomaknil na čelo in oprezal za morebitnimi nasprotniki.

Hodniki so bili prazni, vendar so jih vztrajno opazovale skrite kamere. Prednji izvidniki so jih vse spretneje odkrivali in uničevali. Čez tri hodnike so zaslišali streljanje. Nekaj ljudi s čela je že hotelo planiti naprej.

»Čakajte!« je ukazal Geraint. »Nadaljujte skrajno previdno. Izvidniki naprej. Poiščite kamere. Ne vemo zagotovo, da je soba, ki smo jo našli, res edino stražno mesto. Vsi ostali pripravite orožje.«

Daniel je počasi lezel naprej. Svojo puško je držal v pripravljenosti, vendar ni bil prepričan, da je dovolj izkušen, da mu jo bo uspelo pravočasno sprožiti. Streljanje se je poleglo in skupina se je previdno pomaknila naprej. Izvidniki so pogledali okrog ovinka, nato pa so ekipi pomahali, da je varno. Geraint se jim je pridružil. Sepetaje so si izmenjali nekaj besed. Potem se je pomaknil do samega vogala in poklical:

»Vrana!«

»Kdo je?« je odvrnil ženski glas. Daniel je pogledal svoje soborce. Vsi so bili osredotočeni na konec hodnika in tudi on se je ozrl tja.

»Tukaj Geraint,« je zaklical njihov vodja. »Prišli smo te rešit.«

»Prikažite se,« je odgovoril glas. Geraint se je obrnil k svoji ekipi. »Počasi,« jim je ukazal. »Brez nenadnih gibov.« Potem je stopil za vogal. Vsa skupina je zadržala sapo. Ničesar ni bilo slišati. Po nekaj sekundah so mu sledili izvidniki, za njimi pa še preostanek ekipe.

Daniel je sledil izvidnikom in se znašel v podobnem hodniku, le da je tukajšnja bleščeča tla močila kri štirih mrtvih stražarjev. Nad trupli je stalo dekle v vojaškem kombinezonu z brzostrelko v roki in motrilo Gerainta. Poleg nje je mlad fant s širokimi, prestrašenimi očmi upiral vanje svojo brzostrelko.

»Staroangleži smo,« je razložil Geraint. »Vajini zavezniki.«

»Me veseli,« je odvrnila Vrana, ne da bi povesila svoje orožje.

»Po tem komunikatorju se lahko slišiš s svojimi prijatelji,« je predlagal. »Pravkar prihajajo dol.«

»Okej,« je privolila in stegnila roko.

Geraint ji je vrgel napravico. Brez težav jo je ulovila in jo prižgala.

»Tukaj Vrana,« je rekla. »Kdo je tam?«

»Vrana'?« se je zaslišal Alijin glas. »Vrana, je vse v redu s tabo?«

»Ne sprašuj neumnosti,« je ostro odvrnila Vrana. »Fina reševalna akcija. Kdaj boste prišli sem, da se lahko odpravimo?«

»Prihajamo,« je odgovorila Ali. »Ampak skupina številka dve poroča o močni prisotnosti stražarjev na zgornjih nivojih. Finnu se zdi, da bomo težko prišli ven.«

»Ni vedno tako?« je dejala Vrana. »Se vidimo, ko pridete.« Izklopila je oddajnik in ga vrnila Geraintu. »No, zaveznik,« mu je rekla, »treba si bo izmisliti, kako bomo prišli od tod.«

Alijina skupina se je bližala spodnjim nivojem, ko se je oglasila sirena.

»Zdaj pa imamo,« je zamomljal Luciel, Finn pa je zloslutno pripravil svoje orožje.

»Videti je, da bo hudičevo bolj problematično priti ven, kot je bilo priti noter,« je rekel.

»Vsaj Vrano smo našli,« je olajšano dejala Avalon.

»Pa Kez?« je vprašal Luciel. »Je z njim vse v redu?«

»Se nisem spomnila vprašati,« je zardela Ali, »ampak Vrana bi gotovo kaj rekla, če ne bi bilo.« Luciel je bil videti razočaran. Ali se je v mislih brcnila zaradi svoje napake. A zdaj ni imela časa razmišljati o tem. Tuljenje alarma bi lahko vsak trenutek priklicalo stražarje. Ekipa je zdrvela navzdol po pomožnih stopnicah, da bi se čim prej dobila z Vrano. Dva nivoja nižje so zaslišali streljanje. Počasi so se mu bližali, dokler ni Finn prepoznal Alariha.

»Slišal sem, da je Geraint našel Vrano,« je dejal Staroanglež. »Ravno smo hiteli k njim, ko nas je napadel tale odred stražarjev.« Zaskrbljeno se je ozrl po svoji ekipi. Ali je opazila, da člani nekaterim soborcem obvezujejo strelne rane. Na tleh sta ležali dve trupli brez vojaških uniform.

»Tole postaja vse bolj krvavo,« je rekla Avalon. Alarih je na kratko pokimal.

»Mislim, da je že čas, da se poberemo,«je dejal, »videti pa je, da se stražarji vračajo v zgradbo.«

»Pohitimo dol in se dobimo z drugimi,« je predlagala Ali. »Skupaj bomo imeli več možnosti.«

»Strinjam se,« je odgovoril Alarih. Ali je presenečeno opazila, da so bili ljudje v hipu pripravljeni.

Ekipi sta se v strnjeni razporeditvi, z ranjenci na sredini, pomaknili naprej. Ali se je z Lucielom in Alarihom znašla na čelu, Avalon, Finn in Jeeva pa so skupini ščitili hrbet. Čez deset minut so naleteli na tri izvidnike, ti pa so jih odpeljali do kraja, kjer so čakali Geraint, Vrana in Kez. Slednji se je olajšano in prisrčno pozdravil z Lucielom. Izmenjala sta si pripovedi o preteklih dogodkih, enoti pa sta se zlili v eno. Vrana se ni nikogar posebej razveselila, Ali pa je odleglo, ko sta se srečali.

»Vrana,« je dejala mrzlično, »bi prevzela poveljstvo? Nav ni mogel zraven, ker je poškodovan, tako da je to moralo pasti name, ampak ...«

»Ne bodi smešna,« ji je odgovorila Vrana. »Teh ljudi sploh ne poznam, po tvojem pa naj bi začela kar poveljevati?«

»Staroangleži smo,« je vskočil njihov vodja, »meni pa je ime Alarih.«

Vrana mu je naglo pokimala in vprašala:

»Morda veš, kam so izginili vsi stražarji?«

»Naši ljudje so jih zamotili pred zgradbo, vendar se že vračajo,« je razložil.

»Najti moramo kak izhod,« je rekla Ali. Vrana se je začuda nasmehnila.

»Tu vidim vsaj dvajset ljudi z blasterji,« je dejala. »Izhod si lahko izkrčimo sami.«

»Dobra ideja,« se je strinjal Alarih. »Naj kdo poišče zunanji zid.«

»Jaz ga bom!« se je prvič oglasila Jordan. Alarih se je malce zdrznil, vendar ji ni oporekal.

»Vzemi koga s seboj,« je ukazal. Kot bi mignil, je Daniel stopil naprej.

»Jaz bom šel z Jordan,« je dejal. »Na to zgradbo se malce spoznam.«

»No, odpravita se,« je rekel Geraint in že ju ni bilo več.

Ali se je ozrla za njima. Daniela je prepoznala. Občudovala ga je, ker se je tako hitro ponudil. Upala je, da ni opazil, kako je poskusila poveljstvo zvaliti na Vrano. Vsaj enkrat je dajala vtis pomembnosti in zdelo se ji je, da priložnosti za kaj takega zlepa ne bo več.

»Naše ljudi moram vprašati, kaj se dogaja zunaj,« je rekel Alarih. »Ščitite me.«

Nekaj najbližjih borcev je pripravilo svoje puške, on pa je odprl komunikator in vtipkal šifro koordinatorja protesta.

»Tukaj Alarih,« je dejal. »Kaj se dogaja tam zunaj?«

»Pravo bojišče imamo,« se je oglasil Carl. »Tu je par tisoč varnostnikov, nam pa zmanjkuje goriva. Ne vem, kako dolgo jih bomo še lahko zadrževali.«

»Pa stražarji EF?«

»Večina jih odhaja nazaj noter, vendar bi težko rekel, koliko jih je še ostalo,« je odvrnil Carl. »Varnostniki streljajo kar vsevprek. Mislim, da so zadeli precej federalcev, pa tudi kakšnega medijskega vohljača.«

»Varnostniki so streljali na novinarje?« je nejeverno vprašal Alarih.

»Kar nekaj so jih potolkli,« je odgovoril Carl. »Mediji so popenili. Še več jih je, kot danes zjutraj, in vse so posneli.«

»To je koristno vedeti,« je dejal Alarih. »Hvala, Carl. Kmalu se boste lahko umaknili, samo preletači naj bodo pripravljeni. Prišli bomo kar skozi zid. Lepo bi bilo, če bi nas kdo pobral.«

»Se bomo potrudili,« je odvrnil Carl. »Pa pohitite.« Potem je zveza omrtvela in Alarih je spravil svojo komunikacijsko enoto. V tistem trenutku se je oglasila Geraintova.

»Geraint,« se je oglasil.

»Jordan tukaj,« je prispel odgovor. »Našla sva zunanjo steno. Leži zahodno od vašega položaja, vendar se bova morala vrniti in vam pokazati pot.«

»Bravo,« je odgovoril Geraint. »Cim hitreje se vrnita.« Izključil je enoto in se obrnil k ostalim. »Videti je, da se bomo premaknili,« je rekel.

Oblakov preletač je švignil mimo poslednjega mostu in se v elegantni krivulji zavihtel proti gostemu modremu dimu, ki ni bil več tako vseprisoten, kot na poročilih. Množica varnostnikov, opremljenih s ščiti in plinskimi maskami, je odrivala protestnike in streljala na plovila, v katerih so se skrivali demonstrantje. Oblak je opazoval zmedo in zakrožil okrog zgradbe, da bi se otresel svojega medijskega spremstva. Med drugim krogom se je spustil pod dim in počakal. Čez tri sekunde sta medijska preletača daleč nad njim odhrumela svojo pot. Nasmehnil se je ter zakrižaril naprej. Vseskozi je pazil, da ne bi zašel v domet streljajočih varnostnikov.

S svojega položaja je imel imeniten pregled nad dogajanjem, ki je sledilo. Preostali protestniki so dosegli svoje preletače. Na varnostnike so še vedno bljuvali modri dim. Medtem ko so pripadniki Varnostne službe treskali po plovilih, ne meneč se, ali pripadajo demonstrantom ali so okrašeni z medijskimi slogani, je eksplodirala stena zgradbe. Pol nivoja konzulata je na široko zazevalo. Rušeči se zid je množice pod seboj zasul s kršjem. Polovica varnostnikov je začela streljati na zgradbo, hkrati pa so se skozi vrata s podobnimi nameni usuli stražarji EF. Skupini sta se začeli medsebojno obstreljevati, preostali varnostniki pa niso nehali nažigati po vzletelih protestnikih.

Ti so nastalo priložnost izkoristili tako, da so s preletači prilebdeli ob zgradbo in ob tveganju, da jih bo zadel kak odbit izstrelek, začeli pobirati svoje ljudi. Plovila, v katera so zvlekli prvo polovico članov treh reševalnih ekip, so že odletela. Takrat je Oblak zagledal vpadljivo rdečo grivo, ki jo je iskal. Ni vedel, kaj Avalon počne na pol poti do strehe stavbe, vendar je nameraval izvedeti. Svoj mali preletač je popeljal višje in se trudil, da ga varnostniki in stražarji EF ne bi opazili. To je bila modra poteza, saj je zmeda pod njim popuščala. Čeprav je del sil na ploščadi še vedno obračunaval zaradi padlih soborcev, so drugi že prepoznali pravega sovražnika in streljali na preletače, v katere so demonstrantje vlekli svoje prijatelje.

Oblak je vedel, da jim ne bo uspelo. Po plovilih so začeli deževati izstrelki. Eno za drugim so odhajala na varno, z ljudmi, ki so jih utegnila pobrati. Na kritičnem območju je stala še peterica in streljala na varnostnike, medtem ko se jim je približal zadnji protestniški preletač. Vkrcati se je utegnila samo ena oseba, in sicer plavolaso dekle, ki se ga je Oblak spomnil iz rezidence. Potem je preletač utrpel direkten zadetek. Uravnal se je šele, ko je zgrmel za cel nivo globoko. Videti je bilo, da se pilot skuša vrniti, potem pa je odletel v drugo smer in zapustil prizorišče. Avalon se je s svojimi spremljevalci umaknila v zgradbo.

Se preden se je Oblak zavedel, kaj počne, je zgrabil krmilo. Če bi se Avalon vrnila v zgradbo, bi jo stražarji skoraj zagotovo ujeli ali ubili. Prav tako ni bilo misliti na kak drug izhod, saj so prihajali novi in novi varnostniki. Preletač je odvršel navzgor, skozi vse redkejši dim, in se zakadil naravnost k stavbi. Prehitelo ga je nekaj zgrešenih izstrelkov, ko pa ga je eden od njih le dosegel, ga je močno streslo. Oblak je s plovilom še bolj pospešil, ga pognal navpično ob boku zgradbe, pa skozi luknjo, ki so jo teroristi napravili v steno. Hodnik na drugi strani odprtine je bil ozek. Upočasnil je in zletel po njem. Preletač je od zidov ločila morda širina enega prsta. Ustavil se je tik pred naslednjim vogalom. Odprl je vrata, izstopil in se soočil s štirimi zaprepadenimi postavami na koncu hodnika.

Avalon je strmela v preletač, ki se jim je bliskovito približeval in za seboj puščal osmojene stene. Ko so se odprla vrata in je izstopil Oblak, je od presenečenja ostala brez besed. Finn in Geraint nista imela tovrstnih težav.

»Moj bog!« je vzkliknil Geraint, ki ga je prizor navdal z mešanico groze in začudenja.

»Cela norija,« je za njegovim hrbtom zamrmral gangster. »Kdo je ta šizo?«

»Oblak Estavisti,« je pojasnila Vrana. Takoj je krenila proti plovilu. »Kakšna sreča. Začenjala sem že dvomiti v uspeh tega reševanja.«

»Oblak ne sodeluje pri njem,« jo je posvarila Avalon, ki je končno prišla do sape. »Hotel nas je prijaviti CRP. Verjetno bi rad še enkrat poskusil.«

Oblakove oči so se z nedoločljivim izrazom srečale z njenimi, nato pa se je obrnil k Vrani.

»Pomagat sem vam prišel,« ji je povedal. »Ne glede na vse pretekle dogodke. Sploh pa nimate bog ve kakšne izbire.«

»Jedrnato povedano,« ga je pohvalila Vrana. »Spravite se v preletač.«

Avalon je za trenutek oklevala, vendar se ji, kakor je priznala že Vrana, ni posvetilo nič drugega. Finn in Geraint sta sedla poleg nje, Vrana pa še ni končala pogovora z Oblakom.

»Jaz bom krmarila,« ga je postavila pred dejstvo. Plesalec je sprva hotel ugovarjati, potem pa je skomignil in dovolil, da je sedla na pilotov sedež. Sam je stopil na drugo stran preletača in prisedel k njej.

Vrana se je dotaknila krmilnih naprav in vrata so se sikaje zaprla.

»Kako boš to reč spravila ven?« se je cinično pozanimal Finn. »Tu ne moreš obrniti.«

»Pač ne bom obrnila,« je odgovorila. Ko so njeni prsti tako urno zbrzeli čez krmilno ploščo, da jih je bilo komaj videti, je preletač vzletel. Vzvratno je sunil skozi ozki prehod, še enkrat ožgal zidove ter švignil iz zgradbe. Robov luknje ni niti oplazil. Okrog njih je eksplodirala salva izstrelkov, toda Vrana je nadaljevala vzvratno vožnjo. Plovilo je ušlo gmoti blasterskega ognja, izvedlo oster obrat in se odkatapultiralo proti nebu.

Ko so za seboj zaslišali prve preganjalce, so se povzpeli že za pet nivojev, a Vrana je še kar pospeševala.

»Kam greš?« je zbegano vprašala Avalon, ko se mlada čarodejka ni nehala vzpenjati.

»V deželo tolp,« je na kratko odvrnila Vrana. Prsti so ji še vedno poplesavali nad krmilnimi napravami.

»To je v nasprotni smeri,« je plaho dejal Oblak. Vrana se mu je nasmehnila.

»Samo zmedla jih bom,« je dejala, še vedno smeje. »Varnostniki nimajo nobene prostorske predstave.«

»Prostorske predstave?« je tiho rekel Geraint in pogledal Avalon.

Megazvezda je skomignila. Potem je pomežiknila, saj ji je obraz obsijalo sonce.

Preletač je planil iz mestnega višavja in zajadral v mrzlo zimsko nebo. Pod sabo so videli vrhove nebotičnikov, ki so segali proti oblakom. Vrana je plovilo pognala v vrtoglav zasuk, da so zakrožili okoli mesta. Stolpi so bili ogromni. Z nobene točke jih ni bilo moč videti v celotni višini, toda na obrobju mesta so nekateri šele začenjali svojo pot proti nebu. Vrana je poletela proti tem pritlikavim velikanom in preletača se je znova polastila mestna temota. Spet so se nahajali v globinah Londona, na poti v deželo tolp.

»Nobene prostorske predstave,« je ponovila Vrana. »Videli so, da gremo gor, pa so se tudi oni pognali gor. Preden se zavejo, da so nas izgubili, bo pretekel cel teden.«

Navje nemirno korakal sem ter tja po kontrolni sobi. Po poročilih je spremljal dogodke, ki so se odvijali pred konzulatom. Ko se je vladi posvetilo, kaj se godi,je vnovič skušala uvesti medijsko blokado, a tokrat so se poročevalske mreže uprle. Med spopadi je umrlo pet poročevalcev. Vsi so padli pod streli varnostnikov ter enot E F in programi nikakor niso nameravali cenzurirati takšne sijajne zgodbe.

Tako si je Nav lahko ogledal eksplozijo, rušenje zidu in demonstrante, ki so reševali svoje soborce. Mrzlično je iskal Vranin obraz, vendar ga ni opazil, dokler ni zadnji preletač pustil za sabo štirih pomilovanja vrednih postav.

Preklinjal jo je, ker je ostala tam, medtem ko so ljudje, ki bi jo morali rešiti, pobegnili na varno. Malo je manjkalo, pa bi se sam odpravil ponjo, pa če bi prispel še tako pozno. Ravno takrat pa je nek luksuzni preletač poniknil v odprtino na boku zgradbe. Ko se je spet prikazal, so mediji že vedeli, da pripada Oblaku, in se začeli živahno spraševati, kaj bi to utegnilo pomeniti. Voditelj je začel razlagati trenutno teorijo.

»Tak je dramatični konec zgodbe o Avaloninem izginotju, odgovori pa so na dlani. Gledamo sliko Avalon na prizorišču napada na stavbo EF, ki traja že tri ure. Zdaj se je pojavil tudi Oblak Estavisti, ki z mediji ni hotel govoriti o razlogih za megazvezdino izginotje. Videti je, da sta se člana vodilne evropske rockovske skupine pridružila podzemni teroristični skupini, znani pod nazivom Staroangleži. O razlogih za to lahko samo ugibamo, saj ni verjetno, da bosta v bližnji prihodnosti priredila tiskovno konferenco.«

Poblisnila je podoba četverice, ki je ostala pred luknjo  v zidu. Voditelj je dodal:

»Prav tako lahko zgolj ugibamo, kdo so ti ljudje. Ne poznamo niti razloga, zakaj so Staroangleži napadli konzulat EF, a številnih žrtev, ki smo jih videli, niso zakrivili oni. Čeprav napadu ne poznamo razloga, vidimo njegove posledice. Iz videoposnetkov, ki smo jih predvajali, je razvidno, da so bili protestniki, četudi tega ne moremo trditi o njihovih somišljenikih v notranjosti zgradbe, neoboroženi. Združenim silam Evropske federacije in Varnostne službe so kljubovali z nenasilnimi sredstvi, pa vendar jih je bilo veliko število surovo postreljenih, tako kot petero pogumnih poročevalcev, ki so vam hoteli posredovati resnico o teh dogodkih.«

Nava je zanimalo, kaj bodo še povedali mediji, a poročevalčev komentar je bil prekinjen. Spet se je začel neposredni prenos dogajanja pred konzulatom. Oblakov preletač je ritensko prifrčal iz zgradbe, se obrnil in izginil. Navu se je med gledanjem od olajšanja sproščala mišica za mišico. Tako je pilotiral samo en človek.

Popolna zatemnitev

Preletač je obmiroval v notranjosti trdnjave v deželi tolp. Nav mu je pritekel naproti. Ko so se odprla vrata in se je pojavila Vrana, jo je z zdravo roko pograbil v objem. Za spremembo se ni uprla njegovemu spontanemu izlivu čustev, a po nekaj trenutkih je le odstopila in jo je moral spustiti.

»Mislil sem že, da smo te izgubili,« je dejal tiho. Vrana ga je resno pogledala.

»Tudi jaz več nisem bila prepričana,« je priznala. Potem so se ji usta razlezla v nasmeh. »Videti je, da smo povzročili ogromno težav,« je rekla. »Vlada tega ne bo mogla kar tako prikriti.«

»To je res,« je se je strinjal Nav. Potem mu je nekaj prišlo na misel in se je obrnil k Oblaku. »Ne vem, kako naj se ti zahvalim,« je dejal naravnost, »vendar je videti, da bom moral najti način. Mediji so te prepoznali.«

»To sem pričakoval,« je odvrnil Oblak. Novica ga vsaj na videz ni nič kaj presenetila. »Nič hudega, samo, če me vzamete pod streho.«

Avalon je dokaj na trnih vprašala Nava:

»Saj se je odkupil za svojo izdajo, ne?«

»Kolikor se mene tiče, da,« je pritrdil in z očmi poiskal še Vranino soglasje.

»Zaradi mene lahko ostane,« je skomignila. »Ena megazvezda gor ali dol. Tistih petdeset teroristov pa me je kar presenetilo.«

»Staroangleži!« je vzkliknil Geraint. »Poklicati jih moramo! Sploh ne vemo, kakšne izgube so utrpeli.«

»Takoj jih pokličem,« je prikimal Nav in jih popeljal v kontrolno sobo.

Keza so pobrali med prvimi. Tesnobno je spremljal prihode drugih preletačev. Na srečo je bilo le malo mrtvih, a veliko Staroangležev je bilo med napadi varnostnikov huje ranjenih. Ko se je v Zmajevem gnezdu začelo izkrcavanje, je prihitelo administrativno osebje s priborom za prvo pomoč. Kez je med ranjenimi in negovalci iskal svoje prijatelje. Našel je Ali, ki se je pogovarjala z Danielom Hammondom, medtem ko mu je nekdo oskrboval strelne rane. Ali se je Kezu začuda nasmehnila.

»Veseli me, da je s tabo vse v redu,« je dejala. »Brez vaju z Vrano ni bilo isto.«

»Si kaj videla Vrano?« je vprašal s strahom v glasu. »Nikjer je ne najdem.«

»Ne.« Alijine oči so se pomračile. »Upam, da ji je uspelo pobegniti. Na koncu se je vse sprevrglo v pravo norišnico.«

»Iskat jo grem,« je naglo dejal in se že obračal proč.

»Povej nama, ko jo najdeš,« je zaklicala za njim, njega pa že ni bilo več.

Hitel je skozi vrste ljudi in jih spraševal, ali so videli Vrano. Ker ni od nikogar dobil pritrdilnega odgovora, se ga je začela lotevati panika. Z enim od poznejših preletačev sta prispela Luciel in Jeeva. Vedela sta mu povedati samo, da so bili Ali, Vrana in Finn, skupaj z nekaterimi Staroangleži, še vedno v zgradbi, ko sta odšla. Preletači so nehali prihajati, on pa je govoril že z vsemi v prostoru. Ravno je začel dojemati mračno resnico, da se Vrana ni rešila, ko je prikorakal Alarih.

Oblačila vodje teroristov so bila posejana z ožganinami od blasterskega ognja, iz glave pa je krvavel, vendar se mu poškodbe očitno niso zdele dovolj resne, da bi sijih dal nemudoma oskrbeti. Staroangleže je sklical v pozor. Vsi so se ozrli proti njemu, razen bolničarjev, ki so še vedno pregledovali ranjence.

»Pravkar me je poklical Nav,« je razglasil. »Na prizorišču se je pojavil Oblak Estavisti in iz zgradbe pobral zadnjih nekaj ljudi. Vsi so živi in zdravi.«

»Tudi Vrana?« je hitro vprašal Kez in Alarih je prikimal.

»Vrana, Geraint, Avalon in Finn,« je dejal. Potem se je razgledal po zbrani druščini. »Vsem bi se rad zahvalil za sodelovanje v današnji operaciji,« je začel. »Vem, da nihče ni pričakoval, da se bomo tako nenadoma posvetili nalogi takšnega značaja. A vaša današnja dejanja so skoraj zagotovo rešila življenje nekomu, ki jih bo v prihodnosti morda rešil še veliko več. Skupaj žalujemo za mrtvimi, vendar me veseli, da žrtev ni bilo več. Nihče, še zlasti jaz, ni pričakoval, da bo odgovor varnostnikov, ne samo tako nasilen, temveč tudi tako nediscipliniran.

Vsi boste morali podati kar najizčrpnejša poročila o današnjih dogodkih, jaz pa se bom dogovoril za čimprejšnje srečanje s čarodejsko skupino. Za zdaj naj vam oskrbijo poškodbe, potem pa se naspite. Tisti, ki niste ranjeni, boste zadolženi za običajne straže, vsi pa se zavedajte, da obstaja možnost povračilnih ukrepov s strani varnostnikov. Ne verjamem, da so komu sledili, a za vsak primer ostanite previdni.«

Potem je umolknil in prostor so spet napolnili mrmrajoči zvoki posameznih pogovorov. Stopil je do Keza.

»Nav bo pote poslal preletač,« je dejal, »pa še po Luciela, Ali in nekoga po imenu Jeeva.«

»Hvala,« je rekel Kez in vodjo teroristov pogledal s pristno hvaležnostjo. »Za vse.«

Alarih se mu je nasmehnil in se ozrl po poškodovancih.

»Grem,« je dejal. »Opomni Nava, da bi se rad čim prej sestal z vso vašo skupino.«

»Bom,« je obljubil Kez, Alarih pa je odhitel nazaj k svojim ljudem.

Kljub Navovemu prepričevanju Vrana ni hotela zaspati, dokler ni pregledala nove baze, posebej kontrolne sobe. Na njeno vztrajanje stajo spremljala Nav in Avalon, za katerima je negotovo stopicljal Oblak. Finn je odšel po druge člane skupine, s strogimi navodili, naj morebitnih zasledovalcev ne privede do baze Staroangležev. Vrana je pregledala čisto vse, tudi prazne sobe, ki jim Nav še ni ugotovil namena. Ob Alijini modrozeleni barvni shemi opreme je sicer dvignila obrv, ko so vstopili v kontrolno sobo, pa ji je opazno odleglo.

»Grofica je poslala dva tehnika, ki sta vse sestavila,« ji je povedala Avalon. »Odtlej skušamo dojeti, kako deluje.«

»Saj vam kar gre,« je odvrnila Vrana in s prsti preletela osrednje terminale. »Čeprav bom morala namestiti zaščitni sistem, preden kdo sesuje celotno računalniško omrežje.« Obrnila se je od terminalov in si naglo podrgnila čelo.

»Utrujena si videti,« je sočutno rekel Nav. »Zdaj si videla vse. Pojdi in zaspi. Lahko se pogovorimo, ko se ostali vrnejo.«

»Prav,« se je uklonila, kar ji sploh ni bilo podobno. »Kasneje se pogovorimo.« Potem je odšla v bivalne prostore.

Oblak jo je opazoval, dokler ni izginila, potem pa je nagovoril Nava.

»Morda bi tudi jaz kje počakal,« je predlagal. »Glede na to, da se morate o čem nedvomno pogovoriti brez moje prisotnosti.«

Nav in Avalon sta se spogledala. Nista hotela zanikati, da se bodo morali podrobneje pomeniti o sprejetju Oblaka v skupino. Hkrati pa mu nista hotela biti nehvaležna za vso pomoč.

»Kar v apartmaju počakaj,« je naposled dejala Avalon. »Vsi se lahko za nekaj časa sprostimo in gledamo videozaslon.«

Vrana je spala globoko in brez sanj. Zbudila se ni niti, ko je prispel Finn z ostalimi in so si v dnevni sobi izmenjali zgodbe. Prespala je razpravo o Oblakovem članstvu v skupini ter odločitev, da mu ponudijo priložnost. Zbudila se je šele v poznejših urah naslednjega dne, ko je bila zgradba v glavnem tiha.

Stopila je iz sobe, ki si jo je prisvojila, in se sprehodila po zgradbi. Nava in Avalon je našla v kontrolni sobi, videozasloni so izdajali, da Luciel in Kez v garaži razstavljata preletač, Jeeva pa v glavni sobi uri Ali in Oblaka v streljanju.

»Dobro bivališče si nam našla,« je pripomnil Nav. Rahlo se je nasmehnila.

»Za zdaj,« se je strinjala. »Vendar se bodo stvari verjetno spremenile.«

»Mediji so še vedno polni poročil,« ji je povedala Avalon. »Uradne izjave pa še ni bilo.«

»Verjetno še vedno razmišljajo, kako bi vse skupaj prikrili,« je odvrnila Vrana. »Vendar ne bo lahko. Varnostniki so čisto nori, odkar so jim izdali ukaz za popolno iztrebljenje čarodejev, in po mojem se ne bodo nič kaj unesli. Sploh pa po vsem, kar se je CRP naučil od mene.«

»Kaj pa so se naučili?« je tiho vprašal Nav. »Upal sem, da ne bodo takoj začeli s poskusi.«

»Da je bilo vse zaman,« je povedala. »Poskuse so začeli izvajati skoraj takoj, vendar jim ti niso pokazali ničesar. Zdaj pa so odkrili, da je lahko en sam čarodej kos njihovim najbolj izpopolnjenim sredstvom. Ubila sem Kaldena, pa tudi večino ostalih znanstvenikov. Kar nekaj časa bodo potrebovali, da pridejo do njegovih ugotovitev. Zdaj, ko se je izkazalo, da je bilo vse njegovo delo zaman, jim morda sploh ne bo do tega.« Videti je bila zamišljena. »Lahko, da se bo CRP zatekel k skrajnejšim ukrepom.«

»Kako skrajnejšim?« je vprašala Avalon. Vrana je skomignila.

»Bomo videli,« je rekla. »Mislim pa, da vas bom, glede na okoliščine, morala prej ali slej začeti poučevati.«

»Strinjam se,« je dodal Nav. »Včerajšnji dogodki ne bodo ostali brez posledic. Staroangleži so dokaj zaskrbljeni nad tem.«

»Saj res, naši teroristični zavezniki,« je rekla Vrana. »Še vedno mi ni povsem jasno, kakšno vlogo imajo pri vsem tem.«

»Njim tudi ni,« ji je povedal. »O tem se moramo še odločiti. Pri reševanju so pomagali, ker so prepričani, da so iztrebljevalni zakoni krivični. Zdaj pa ne vem, koliko nam bodo še pripravljeni pomagati, pa tudi ne, koliko naj mi pomagamo njim.«

»Alarih bi se rad nocoj sestal z nami,« je rekla Avalon. »Vsaj na videz je njihov vodja. Preko sodelovanja z nami bi rad okrepil Staroangleže.«

»Nimam nič proti,« je odvrnila Vrana. Pogledala je videozaslon, na katerem sta Ali in Oblak obstreljevala zdelano tarčo. Zadel je približno en izstrelek od desetih. »Že mogoče, da so teroristi, ampak vsaj streljati znajo naravnost.«

»Bo to pomembno?« je previdno vprašala Avalon. »Vaša skupina se je doslej izogibala nasilju.«

»Ko sem izdelala načrt za to zgradbo, sem imela v mislih samoobrambo,« je dejala Vrana. »Mišljena je kot trdnjava. Varnostna služba in CRP ne bosta kar izginila, pa tudi Evropska federacija nas ima gotovo za grožnjo. Bojne izkušnje bi nam torej prišle prav in Staroangleži jih imajo.«

»Zvečer se bomo pomenili o tem,« se je strinjal Nav. »Morda bomo do takrat že izvedeli kaj novega.«

Sir Charles Alverstead ni bil navdušen nad zamislijo, da bi medijem podal kakršno koli uradno izjavo. V parlamentarni zgradbi se je sestal z Adamom Hammondom in ministrskim predsednikom Georgeom Chestertonom. Konzulat je bil po napadu še vedno v ruševinah. Zaprli so ga do prihoda federalnih posebnih enot, ki naj bi ugotovile, kaj je bilo narobe. Alverstead je imel občutek, da bi lahko izgubil službo, vendar je upal, da mu bo za polomijo uspelo okriviti doktorja Kaldena. Doktor je svoje podcenjevanje Vrane plačal z življenjem in obstajala je možnost, da bodo z njim umrli tudi njegovi poskusi. Medtem si je moral Alverstead rešiti kožo, to pa je zahtevalo medijsko blokado.

»Mediji nam ne grejo nič kaj na roko,« je razlagal minister za varnost. »Se več, moj oddelek so zasuli z zahtevki in pritožbami. Trdijo, da je Varnostna služba proti demonstrantom uporabila pregrobo silo, zaradi smrti svojih ljudi pa grozijo s tožbami.«

»Ne morete tega nikakor naprtiti čarodejem?« je vprašal ministrski predsednik. »Zadnje, kar potrebuje ta dežela, je škandal v Varnostni službi.«

»Morda so zadnje, kar potrebuje ta dežela, mediji, ki jih ni mogoče nadzorovati,« je predlagal Alverstead. »EF je že razpravljala o strožjih nadzorovalnih ukrepih. Morda bi jih bilo pametno sprejeti.«

»Dobra zamisel,« ga je pohvalil Chesterton. »Če bo potrebno, nas bo podprl Federalni svet. Bojim se le, da nas ne obdolžijo, da smo sami dovolili, da se po deželi razpase ta čarodejska nadloga.«

»Če nič drugega, so nam mediji pomagali vsaj v enem pogledu,« mu je povedal Hammond. »Zdaj imamo zanesljive videoposnetke čarodejke Vrane. Z njimi bomo verjetno z lahkoto preverili njeno ozadje.«

»Kljub vsemu jih je treba ukrotiti,« je dejal Chesterton. »Kontrolorje informativnih programov obvestite, da se bodo morali v bodoče ravnati po federalnem zakoniku in se vzdržati vsega poročanja v zvezi s čarodeji, z izjemo uradnih izjav. Ti teroristi ne smejo dobiti možnosti za širjenje svojih idej po vsem svetu.«

Čarodeji in Staroangleži so se sporazumno sešli v Zmajevem gnezdu. Avalon se je javila, da ostane doma in pazi na trdnjavo, vendar je Nav vztrajal, da morajo biti prišotni prav vsi. Finna in Jeevo, ki sta se vrnila v službo h Grofici, so najeli, da sta dežurala v kontrolni sobi. Ko so jim Alarihovi ljudje izdali dovoljenje, da se smejo približati, je Nav zadovoljno pogledal po svoji skupini. Vrana je bila še vedno utrujena, trajnejših posledic pa ji poskusi niso prizadejali. Ali in Luciel sta bila videti samozavestnejša, Kez pa je živahno sodeloval v pogovoru, ne da bi se pri tem bal Ali. Oblak Estavisti je bil še vedno popolna neznanka. Tiho se je pogovarjal z Avalon, a Nav ni razločil, o čem teče beseda. Rezali so temo mestnih globin in Vrana je uganila smer njegovih misli.

»Mislim, da se bo obneslo,« je rekla. »Morda bo celo zabavno.«

»Ne vem, ali bi bil res rad odgovoren za toliko ljudi,« je tiho dejal.

»Pa ne bodi,« je skomignila Vrana in se naslonila. »Naj bodo odgovorni sami zase. Konec koncev smo vsi tu po lastni izbiri.«

»Tudi ti?« je vprašal. »Rekla si, da bi bila ustanovitev solidarnostne skupine potrata časa.«

»Zaenkrat sem tu,« je dejala. »In nekoliko sem spremenila mnenje. Bomo videli, kaj bo.«

Člani Staroangležev so jih čakali v skupni sobi. Alarih je čarodejsko skupino pozdravil z nasmeškom.

»Vaša baza mi je všeč,« je rekla Vrana. »Dno mesta velja za večinoma nenaseljivo.«

»Prav na to računamo,« je odvrnil Alarih, »vendar se je zato tudi težavno širiti. Tu lahko skrijemo samo omejeno število ljudi.«

»Dobro vam gre,« je pripomnil Nav. »Varnostniki so verjetno besni, ker vas še niso odkrili.«

»Ne vem, kako dolgo se jim bomo še lahko izmikali,« je mrakobno dejal Alarih. »Naši viri v mestu nam tu in tam pošljejo kako informacijo. Govori se, da bo vlada napad na konzulat izkoristila kot izgovor za strožji federativni nadzor. Naš boj bo zdaj veliko težji.«

»Morda pa ne,« je rekla Vrana. »CRP mi je kar naprej za petami in tega se bom počasi naveličala. Če nas bi bila vaša skupina pripravljena podpreti, se vam lahko oddolžimo.«

»O tem smo med sabo že razpravljali,« je prvič spregovoril Geraint. »Večina nas meni, da bi se lahko zavezali vašim ciljem, še vedno pa ne vemo, s čim nam to lahko povrnete.«

»Kaj pravite na popoln nadzor nad mrežo?« ga je vprašala. Staroangleži so se spogledali.

»Je to v tvojih močeh?« je dvomljivo vprašal Alarih.

»Ne še povsem,« mu je povedala. »Mislim pa, da je izvedljivo, in k temu si bom prizadevala. Skrajni čas je, da čarodeji otežkočimo delo CRP. Vsakega čarodeja lahko naučim uporabe mreže, čeprav jo bodo šele s časom znali uporabljati tako dobro kot jaz.« Ni omenila možnosti, da se to sploh ne zgodi. Še vedno ni bila prepričana, da so njene sposobnosti res izjema, in čeprav je drugi člani skupine ne bi mogli posnemati, bi morda odkrila čarodeje, ki bi jo lahko.

»Smo si pripravljeni prizadevati za to?« je Alarih namenil vprašanje vsem Staroangležem. Glave po vsej sobi so prikimale. Obet nadzora nad mrežo je prepričal tudi tiste, ki so imeli poprej pomisleke glede sodelovanja s čarodeji. Trenutno se je zdelo, da je podpora enoglasna. »Videti je, da smo z vami,« je Alarih rekel Vrani.

»Že tako ste nam ogromno pomagali,« se mu je poklonil Nav. »Prepričan sem, da ne eni ne drugi ne bomo obžalovali te odločitve.«

»Trenutno nam pride prav vsak zaveznik,« je resno dejal Geraint. »Federacija je z vsakim dnem močnejša. Če se jim kmalu ne postavimo po robu, se jim morda ne bomo mogli nikoli.«

Soba je bila tiha, saj so vsi premišljevali o tej možnosti. Prva je spregovorila Vrana.

»Več razlogov za strah imajo, kot pa mi,« je rekla. »Vemo, česa so zmožni, njim pa se sploh ne sanja, kaj vse jim lahko naredimo.«

Zgradbe Federalnega sveta v Versaillesu so bile enako mogočne kot palača, ki je še vedno tvorila majhen del kompleksa. Bleščeči stolpi in obzidja so skrivali baterijo najmodernejšega orožja ter središče Evrope pod vladavino Federacije, prav tako, kot so francoski kralji nekdaj vladali Franciji. Beseda Sveta je veljala za zakon v vseh deželah pod njegovo zaščito. Občasni zapleti s skupinami, ki so se skušale otresti federativnega jarma, Svetu niso povzročali sivih las.

Zdaj se je razvila nova grožnja. Težave s čarodeji, ki naj bi jim že pred stoletji naredili konec, so se vnovič pojavile, tokrat v zaskrbljujočih razsežnostih. Več let je minilo, odkar je zadnji odrasli čarodej s svojo prisotnostjo nadlegoval Federacijo. A take grožnje so se od časa do časa le pojavljale in zdaj je pobegnila še ena mutantka. Poleg tega, da je uničila strogo zaupen poskusni projekt, ki je bil znan samo evropskim vrhovom, je zamajala tudi ravnovesje moči britanske vlade. Britanija je spadala med tiste članice, ki so se najpozneje podvrgle federativnemu nadzoru. Federacija v tej deželi še ni popolnoma uveljavila svoje nadvlade. Čarodejska grožnja je pomenila, da se bo položaj moral spremeniti, in britanski ministrski predsednik se je strinjal, da je federativno posredovanje edini možni način preprečitve morebitnega upora.

V drugih deželah pod nadzorom EF je CRP pri izkoreninjanju čarodejske grožnje učinkovito sodeloval z lokalnimi silami, v Britaniji pa je ta pristop očitno spodletel. Prišel je čas za novega. Zdaj, ko so federalne enote v Britaniji podpirale vlado in CRP, se čarodeji niso imeli kam skriti. Uporu in njegovi mutantski voditeljici so bili šteti dnevi. V mogočnih, z dragulji posejanih zgradbah Federalnega sveta so se rojevali načrti za smrtni udarec, usmerjen proti grožnji, imenovani Vrana.

Ob prevodu

Nekaj pripomb ob prevodu knjige Čarodeji: Sence.

Rhiannon Lassiter je poglavja drugega dela svoje trilogije poimenovala s kratkimi frazami iz tragedije Vojvodinja Malfijska (The Duchess ofMalfi), ki jo je med letoma 1612 in 1614 napisal angleški dramatik in pesnik John Webster. Igro so leta 1988 uprizorili v Primorskem dramskem gledališču v Novi Gorici. Za to priložnost je dramski tekst prevedel Srečko Fišer, v knjižni obliki pa slovenski prevod žal ni izšel.

Naslov četrtega poglavja se nanaša na zgodbo o grškem bogu ognja in kovaštva Hefajstu, katerega rimsko ime je bilo Vulkan. Homer v Odiseji pripoveduje, kako je Helij, bog sonca, zasačil Hefajstovo ženo Kiprido (oziroma Afrodito, boginjo ljubezni) med prešuštvovanjem z Aresom, bogom vojne. Ljubimca je zatožil Hefajstu, ki je zanju skoval nevidno mrežo ter jo napel okrog svoje zakonske postelje. Ko sta Ares in Kiprida naslednjič legla vanjo, sta se zapletla med nevidne niti, Hefajst pa ju je sramotilno pokazal drugim nesmrtnikom.

Nekdaj so ob obleganjih mest in podobnih priložnostih topovske krogle z verigami priklepali v pare, da so povzročile več škode. Od tod >vkup priklenjeni krogli< v naslovu osmega poglavja. V povezavi s samo zgodbo lahko prispodobno pomenita navezavo stikov med Staroangleži in čarodeji, Kezovo in Vranino jetništvo ali pa Alijino in Lucielovo iskanje podatkov o zaporih.

Avalon, ime pevke skupine Masque, je tudi ime mitološkega otoka, ki naj bi bil posmrtno počivališče kralja Arthurja.

Uporniška skupina, ki pomaga rešiti Vrano iz federativnega ujetništva, se v izvirniku imenuje Anglecynn. Ta starinski izraz označuje angleško ljudstvo, ki je nastalo med 5. in 10. stoletjem, in sicer z mešanjem britanskih staroselcev ter zavojevalskih germanskih ljudstev, večinoma Jutov, Sasov in Anglov. Zakaj sem Anglecynn (beseda se izgovarja [anglekin]) slovenil s Staroangleži1

Za vodilo sem si izbral izraz staroslovenci. Pomeni konservativno politično in kulturno gibanje, ki je v Sloveniji delovalo v devetnajstem stoletju. Podobnost z uporniki iz pričujoče knjige je dvojna.

Obe imeni poudarjata narodni značaj gibanja in obe gibanji sta po svojem značaju konservativni. Staroslovenci so zagovarjali tradicionalne vrednote v smislu zvestobe cesaiju in cerkvi, Staroangleži pa so zvesti idejam britanske samostojnosti nasproti hegemoniji Evropske federacije.

Temu primerno je Rhiannon Lassiter verjetno izbrala tudi Alarihovo ime. Deli si ga namreč z vladarjem Zahodnih Gotov, ki je leta 410 zavzel Rim.

Dušan Rebolj

Table of Contents

Uvod

Zlagane časti

Te krinke in zagrinjala

Tvoja znana tajinstvenost

Varljiveje od Vulkanove pasti

Pokrijte ji obraz

Vrlina in postava

Strašna blaznost

Dve vkup priklenjeni krogli

Blisk je počasnejši

Nebes se maščuje

Prečistiti kužno kri

Popolna zatemnitev

Ob prevodu