Rhiannon Lassiter

ČARODEJI-

DUHOVI

Uvod

Prečiščeni v ognju

Rojen izmed umrlih

Pobegla v pustinjo

Glas mnogih voda

Teža talenta

Moč, da se Nebo zapre

Ključi podzemlja

Sonce je počrnelo

Stojim pred vrati

Čas je blizu

Odtrgati sedmero pečatov

Alfa in Omega

Epilog

Ob prevodu

Spremna beseda

Uvod

V    poznem enaindvajsetem stoletju so genetski poskusi pripeljali do mutacij med prebivalstvom ter stvaritve nove vrste ljudi, poznane pod imenom čarodeji. Zaradi svoje strah vzbujajoče sposobnosti povezovanja s tehnologijo so bili proglašeni za grožnjo mednarodni varnosti in vlade povsod po svetu so uzakonile njihovo iztrebljenje.

Toda vlada Evropske federacije, najbolj tiranski in zatiralski režim na svetuje v tajnosti odobrila nezakonit laboratorij, posvečen raziskavam, s pomočjo katerih bi mogli nevarne zmožnosti čarodejev uporabiti ali vsaj razumeti. Ta ustanova je na tisočih otrocih, ki so bili prekleti s čarodejnim genom, opravljala poskuse, jih mučila in morila.

Leta 2367 je čarodejka po imenu Vrana skušala obelodaniti obstoj laboratorija, čemur je sledilo njegovo takojšnje uničenje. Agentje britanske vlade ter Evropske federacije so prikrili vso dokumentacijo. Vrana, njen brat Nav in njuni prijatelji Ali, Kez in Luciel so se začeli skrivati.

V    letu 2369 je doktor Kalden, znanstvenik, ki je poprej načeljeval nezakonitemu laboratoriju, ujel Vrano in skušal nadaljevati poskuse. Pripadniki njene skupine so jo s pomočjo protifederalne organizacije z imenom Staroangleži rešili in si začeli resneje prizadevati za strmoglavljenje skorumpirane evropske vlade.

Dve leti pozneje se Federaciji še vedno ni posrečilo odkriti čarodejev, kljub prizadevanju njenih okrutnih krvnikov iz Centra za raziskave paranormalnega. Vrana se je s svojimi soborci ugnezdila v zapuščenih predelih londonskega velemesta. Tam si skrivoma prizadevajo za čas, ko bodo končno varni.

Prečiščeni v ognju

Drow se je pognal z roba nadhoda. Sunek ob pristanku mu je stisnil ves zrak iz pljuč. Ko mu je mimo ušes prižvižgal strel iz blasterja, se ni mudil z zajemanjem sape. Opotekaje se je spravil na noge in stekel do bližnjega prehoda, kjer se je pot bočila v spodnji nivo. Okrog sebe je zaslišal še nekaj strelov, vendar so varnostniki že zaostajali. Ni se jim zdelo vredno zapletati v predolg pregon navadnega pocestnega mulca, poleg tega pa se je sedaj spuščal v globine dežele tolp.

Na naslednjem nivoju je bila razsvetljava poškodovana. Njeno neredno utripanje je metalo nenavadne sence na izseke nebotičnikov, ki so jih krasile barve tolp. To je bilo ozemlje Pajkov. Drow ni bil daleč od doma, vendar se je vseeno držal teme. Pajki niso imeli navade težiti, če si jih pustil pri miru. Vladali so območju zabavnih kompleksov: hiš pregreh, sanjskih palač ter igralnih arkad. V njih so se zabavali meščani z nizkimi plačami, ki si niso mogli privoščiti bivanja v višavju, vendar so tu in tam našli kak kredit za cenen užitek ali dva. Krajani so Pajkom plačevali prispevke za zaščito. Člani tolpe so patruljirali po ulicah, a čeprav so se po potrebi znali tudi zravsati, niso nadlegovali mimoidočih, ki niso nosili njihovih barv.

Drow je vijugal skozi mesto Pajkov ter občasno pogledoval čez ramo. Kolikor je bilo razbrati, so se varnostniki po premisleku odločili, da mu ni vredno slediti v deželo tolp. To pa še ni pomenilo, da je na varnem. Na preletaču so imeli holokamere, ki so zabeležile njegov pobeg. Če bi ga kdaj kasneje prijeli, bi ga lahko prepoznali kot mulca, ki je v Razlomljeni podobi ukradel zaboj podatkovnih diskov. A zaenkrat je bilo vse nahlajeno, kolikor je pač na ulicah lahko bilo. Medtem ko je po nivojih napredoval skozi ozemlje Pajkov, si je v glavi začrtal pot, ki ga je še čakala. Na izbiro je imel dve možnosti, a se ne ob prvi ne ob drugi ni mogel ravno vreči ob tla od navdušenja. Če bi hotel naravnost do sektorja svoje tolpe, bi moral čez ozemlje Katan. Mečevalski tolpi njegove barve ne bi ugajale, in če bi njeni člani odkrili, kako si utira bližnjico skozi njihov teritorij, ne bi izgubil zgolj nakradenih diskov. Naslednje jutro bi lahko bil mrtev. Druga možnost je bil daljši obhod ozemlja Katan skozi območja pod nadzorom Duhov. Katane so bili nadloga, ki jo je Drow razumel, o Duhovih pa nihče ni vedel ničesar.

Ob pogledu na svoj odsev v zamaščeni izložbi črnoborzijanske tehnične trgovine se je vendarle odločil. Srebrne odsevne leče v očeh ter delci bleščečega vezja, vpleteni v njegove črne lase, so ga označevali za Kromovca. Vsak gangster, ki je sam postopal po ulicah, je bil lahka tarča. Katane so si širili območje in z vsakim pospravljenim neznancem bi si lahko povečali ugled. Duhovi so bili sicer znani po svoji ledeni trdosti. Nihče se jim ni zoperstavljal. Vendar so bili nagnjeni k skrivnostnosti in se jim ni bilo treba venomer dokazovati. Po nebogradnjah in zvezdotičnikih Londona so nadzorovali cele nivoje, vendar niso nikoli razkazovali svojih barv ali se, vsem na očeh, zadrževali po ulicah. Ozemlje Duhov je bilo prepovedano območje. Tolpe, ki so se bodle z njimi, so kar na lepem začele doživljati nize nesrečnih naključij, zaradi katerih se je okrog Duhov spletla mreža sumničenj in strahu pred težavami. Medtem ko je čakal na javni gravitacijski vlak do nižjih nivojev, se je Drow trudil, da ne bi razmišljal o raznovrstnih štorijah, ki jih je slišal o tej tolpi. Šušljalo se je, da se številčno krepijo z ugrabljanjem otrok ter da so anarhisti, ki hočejo s terorističnim delovanjem uničiti mesto. Na holoviziji so poročali, da so povezani s Staroangleži, teroristično skupino, ki je povzročala sesuvanje mreže in napadala federalne agencije. A kadar koli so varnostniki napadli kako oporišče Duhov, so našli zgolj zapuščene prostore. Tolpa ni za seboj pustila niti smeti. Medtem se je že naselila v kakem drugem razdejanem predelu mestnih globin, ki so se ga krajevne tolpe poslej izogibale.

Drugi čakajoči so od strani opazovali Drowa. Dva mulca v barvah Pajkov, pri trinajstih komaj par let mlajša od njega, sta ga leno pozdravila. Obnašata se kot utrjena moža, vendar sta dovolj nahlajena, da tega ne bosta poskusila dokazati, si je mislil Drow. Razen njiju so na postaji čakali v glavnem delavci. Negotovo so si ga ogledovali, a so ga kmalu odmislili, saj je bil premlad, da bi ga imeli za grožnjo. Tu so se motili. Vsak ulični mulec je moral znati skrbeti zase. Toda Kromovci se niso nikdar pretepali za zabavo in Drow se ni zmenil za buljenje. Vagon gravitacijske železnice je tiho prisikal na postajo. Drow je v režo potisnil žeton za tri kredite. V zameno je dobil potrdilo za prevoz do treh nivojev nižje. Za njim se je počasi zvrstila cela vrsta in vagon se je hitro napolnil. Tik preden je odpeljal, sta vanj pohitela še dva človeka. Drow je od trenutnega presenečenja kar pomežiknil. Fant ni bil videti dosti starejši od njega, vendar se je nosil s takšno samozavestjo, da je deloval mnogo bolj izkušeno. Drow je bil prepričan, da je neznanec gangster, toda obleke mu niso krasili ne simboli ne barve. Še precej večjo mero pozornosti pa je nase pritegnilo dekle. Taka punca nikakor ni mogla biti članica tolpe. Oblečena je bila v belo. To je bila v slumih dokaj neznačilna barva, saj je bila preveč opazna, razen tega pa se je na sajastih ulicah hitro zamazala. Dekle je bilo s svojimi bledoplavimi lasmi in elegantno držo še toliko bolj skregano z okolico. Gravitacijski vagon je potonil v nižje nivoje, Drow pa kar ni mogel umakniti pogleda z nje. Nenadoma se je zavedel, da so prispeli na cilj in da se neznanca izkrcavata pred njim.

Iz vagona se je opotekel na ploščad. Tujca sta si pridobila že precejšnjo prednost, vendar je pozabil nanju, ko se je zavedel tihote ulic. Nobeno področje pod nadzorom tolp ni bilo tako zapuščeno. Vsi izseki nebotičnikov na tem nivoju so bili zazidani, vendar so prej delovali zaprto, kot pa zapuščeno. Ulice so bile polne odpadkov in kršja, a prostori pred zgradbami so bili očiščeni. Vsa vrata so bila dovolj trdna, da bi mogla kljubovati marsikakšni eksploziji. Drow se je previdno ozrl po okolici in ugotovil, da so nekatere stavbe prazne. Vrata in okna so bila poškodovana ali pa jih sploh ni bilo. Bal se je ravno takšnih praznih vhodov. V njih bi se lahko skrival kdor koli, na primer stražarji, ki bi oprezali za vsiljivci na ozemlju Duhov. Drow je upal, da je videti dovolj neškodljiv, da bi ga pustili pri miru. Ob tej misli se je spomnil dvojice, ki ga je prehitela. Stopal je malo hitreje, da ju ne bi izgubil izpred oči. Dekletov dolgi beli plašč je plapolal v mirnem zraku za njenim hrbtom, fantovi bronasti lasje pa so se bleščali pod uličnimi svetilkami. Tako globoko ni segel niti žarek dnevne svetlobe, umetna razsvetljava pa se je Drowu zdela grozljiva. Kljub zapuščenosti nivoja so se Duhovi očitno odločili, da pustijo luči prižgane. Nagonsko je poiskal znake holokamer. V zgornjih nivojih jih je kar mrgolelo. Varnostniki so z njimi nadzorovali ljudi. Sprva ni opazil ničesar, potem pa je njegovo pozornost pritegnila majhna črna škatla na zidu neke stavbe. Poleg nje je nekdo nakracal grafit - podobo črne ptice z razprtimi krili. Čez cesto, malo naprej po ulici, je čemela za spoznanje drugačna škatla, poleg nje pa je bila naslikana enaka podoba. Drow je z očmi begal po tem prizoru. Srčni utrip mu je podivjal. Z vseh smeri so se vanj zaganjale črne ptice. Če je vsak simbol pomenil nekakšno nadzorovalno napravo, potem je bil opazovan temeljiteje, kot v zgornjih mestnih nivojih, kjer je vse gomazelo od varnostnikov. S pogledom je zopet poiskal postavi neznancev, ki sta prečkala bližnji trg in zavila za tamkajšnjo zgradbo. Drow jima je sledil sila previdno, za vsak primer, če bi ga spredaj čakala zaseda. Ko pa je prišel do kraja, kjer sta izginila, ni našel ničesar. Na nivoju ni bilo slišati samega samcatega šuma, čeprav je v daljavi zaznaval bučanje dejavnosti nad in pod seboj. Neznanca sta bila gotovo Duhova, se je nelagodno zavedel. Imel je srečo, daju njegova prisotnost na tem območju ni motila. S tem v mislih je pospešil in se, kakor hitro je mogel, napotil čez nivo, nazaj na ozemlje Kromovcev.

Ko so se vrata za njima drse zaprla, se je Ali namrščila in pogledala Keza.

»Naju je zasledoval?« je vprašala.

»Po mojem ne,« je odvrnil Kez. »Ampak vseeno preveriva.« Narahlo se je dotaknil tipkovnice na svojem zapestnem komunikatorju. Ali je čakala. Stala sta v preddverju enega večjih izsekov stavb, ki si jih je prilastila njuna skupina. V nasprotju z zapuščenimi ulicami je bilo v veliki dvorani živahno kot v čebelnjaku. Sredi prostora je počival preletač, s katerega so trije gangsterji v modrih in zlatih barvah Kač razkladali zaboje opreme. Na eni strani je večja skupina članov Staroangležev še zadnjič preverjala svoje orožje. Ko je Geraint, njihov vodja, opazil Ali, ji je na hitro pomahal. Duhovi so bili nenavadno zavezništvo različnih skupin. V dveh letih, kolikor so se skrivali pred varnostniki, se je tolpa občutno povečala. Ali je občutek pomembnosti v skupini postal všeč. Zavedela se je, da se z nasmeškom ozira po sobani.

Še več ji je pomenila varnost, ki jo je čutila kot članica te velike združbe. Kljub napadom na okrutne zakone Evropske federacije, ni bil ujet niti en pripadnik skupine. Čarodeji so s svojimi zmožnostmi vstopanja v mrežo pridobivali informacije, ki jih je tolpa lahko izkoristila. Zaradi njihovih neumornih napadov na ustanove EF in objavljanja tajnih podatkov je vlada z vedno večjo težavo prikrivala, kako zelo je režim v resnici osovražen. Ali pa je še mnogo več pomenilo uspešno reševanje mladih čarodejev pred iztrebljenjem. Navkljub prizadevanjem Službe za državno zaščito, da bi svoje zapise obdržala v tajnosti, so jih čarodeji nenehno odkrivali in reševali ogrožene, preden bi jih prijel CRP. Nekatere otroke je novica, da posedujejo čarodejske zmožnosti, presenetila, drugi, ki so večino življenja prebili v strahu pred razkritjem, pa so v družbi Duhov prvič našli pravo zaščito. Tolpa si je nadela tako ime, ker so njeni člani stremeli k neulovljivosti in ker nihče od njih ni imel zakonite identitete. Svojo varnost so jemali resno. Tudi manjšim grožnjam, kakršno je predstavljal fant, ki jima je sledil na ozemlje Duhov, so se posvečali urno in učinkovito.

Kez je nehal govoriti v svoj komunikator in Ali ga je vprašujoče pogledala.

»Jordan pregleduje nadzorne posnetke, vendar se ji zdi, da je mulec ubiral bližnjico, nič drugega,« je razložil. »Nobenih težav ne bo z njim.«

»Potem pa se kar odpraviva,« je odvrnila Ali. »Čez eno uro je sestanek, jutri imamo dva reševalna poskusa, Alarih pa bo šel s svojo ekipo sabotirat varnostne komunikacije.«

»Električno!« se je zarežal Kez. Ko se mu je Ali nasmehnila, se ji je zazdelo, da v življenju uživa prav tako kot ona. Še pred dvema letoma se nista marala. Kez ji je zameril njeno oblazinjeno odraščanje, ona pa ga je prezirala, ker je zrasel na ulicah. S širjenjem skupine je zbledela pomembnost razlik med njima, sploh pa so imeli vedno preveč dela, da bi zapravljala čas s prepiri.

Na poti skozi stavbo, med pozdravi prijateljev in zaveznikov, ki so hiteli po svojih opravkih, je Ali razmišljala o rešenih otrocih, katerim je posvečala največ svojega časa.

Zdaj jih je bilo skoraj dvesto. Najmlajšim je bilo komaj pet let, najstarejši pa so bili njene starosti. Vrana jih je urila v rabi čarodejskih zmožnosti, Ali, Kez in Luciel pa so bili odgovorni za preostanek njihove izobrazbe ter vse druge morebitne potrebe. Delo ni bilo lahko. Nav in Vrana sta bila toliko kot vodji Duhov. Strinjala sta se, da morajo čarodej ski otroci odraščati z vsemi ugodnostmi, ki jih lahko skupina ponudi. Tako se je morala Ali znova naučiti vsega, kar je preslišala v šoli v luksuznem kompleksu Belgravia, samo da je ostajala korak pred svojimi učenci. Kez je vpijal znanje kot goba. Luciel je nenehno eksperimentiral z novimi učnimi metodami in zamislimi. Skupaj so izdelali učni načrt, ki je pokrival vse, od filozofije do strelnega orožja. Nagrajeni so bili z ljubeznijo in zaupanjem otrok, ki pa so bili v Vranini bližini še vedno malo plašni.

Ob misli na voditeljico skupine je čez Alijino prešerno razpoloženje šinila senca. Vrana ni urila samo otrok. Na bogastvo njenih izkušenj so se zanašali tudi starejši čarodeji. Luciel je napredoval z bliskovito hitrostjo. Vrana je s poučevanjem o njegovih zmožnostih v njem prebudila staro željo, da bi postal znanstvenik. Zdaj je skušal napisati študijo, v kateri bi te zmožnosti razložil. Avalon, nekdanja rockovska pevka, je svoje moči uspešno vtkala v glasbo. Še vedno je bila povsem prevzeta nad svojim čarodejstvom. Čeprav ni silila v ospredje skupine, je njena slava pripomogla k medijski vidnosti podvigov čarodejev. Ali pa se je kljub velikemu trudu, da bi razumela Vranine nauke, še vedno bala mreže. Napredovala je dovolj, da se je mogla svobodno sprehajati med podatkovnimi bazami in mrežnimi vozlišči, ob zavarovanih sistemih pa so se ji ježili lasje in neskončne globine podatkovnega omrežja so jo plašile. Včasih se je spraševala, ali je Vrana morda bolj podobna mreži kot pa človeškemu bitju. Temnooka čarodejka jo je s svojimi hladnimi, jedrnatimi povzetki drugih ljudi in položajev ter vrtoglavimi nihanji razpoloženja spominjala na temačna, neznana prostranstva informacij, ki sojo spravljala v tako grozo.

Preletač je kot ptica visel nad mestom. Vrana si je ogledovala svoje gospostvo. Vedno pogosteje je prihajala na ta kraj. Opazovala je, kako zvezdotičniki, povezani z bleščavim omrežjem mostov in obokov, tonejo v brezdanje globočine, kamor ni segel niti kanček svetlobe. Tu se je res počutila kot Duh, nevidno in neotipljivo. Pod njo se je mestna panorama raztezala kot zapleteno vezje. Medtem ko je druge pripadnost skupini izpolnjevala, je Vrano vedno bolj utesnjevala. Vse do zadnjega je presegala, tako po sposobnostih kot po domišljiji. Želela si je, da bi med množico otrok, ki jih je urila, našla vsaj enega čarodeja, ki je zmagal v boju, kakršnega je morala prestati sama.

»Kaj premišljuješ?« je tiho vprašal glas. Vrana se je obrnila in premerila svojega spremljevalca. Oblak Estavisti je bil najbolj neznačilen član skupine. Skupaj z Avalon je padel z viška slave. Oba je skušal rešiti tako, da je izdal čarodeje. Za svoje izdajstvo se je odkupil, ko jim je rešil življenja, vendar je bilo večini Duhov še vedno nelagodno v njegovi družbi. Vrana pa je v njem našla protiutež za mračna razpoloženja ter družabnika v svoji osamelosti.

»Daje imel Kalden morda prav,« je rekla tiho.

»Kalden?« je Oblak dvignil obrv. »Znanstvenik, ki je izvajal poskuse na vseh tistih otrocih? Mislil sem, da je slovel po svoji zlobi.«

»Reč odpraviti kot zlobno pomeni samo, da je nočeš razumeti,« je odvrnila in usmerila pogled nazaj proti mestnemu blodnjaku. »Raziskav, kakršne so bile Kaldenove, ni moč kar odmisliti, ne glede na to, kako sprevržena so bila njegova izhodišča.«

»V čem je imel torej prav?«

»Imel je samo napačne razloge,« je odgovorila. »Čarodeje je sicer hotel iztrebiti, a travme, ki jih je povzročil, so spodbodle njihove zmožnosti. Mojemu urjenju se kaj takega še ni posrečilo.« Nenadoma je tiho zaklela. Od nemoči je besno stisnila pesti. »Ne vemo dovolj,« je zasikala. »Toliko stvari je, ki jih ne razumemo, jaz pa jih ne morem naučiti niti tistega, kar že znam.«

»Bi v program urjenja uvedla mučenje?« je ironično vprašal Oblak. »Mislim, da Nav ne bi odobraval te možnosti.«

»Ne.« Njen glas je bil izčrpan in brez življenja. »Ampak vse, kar sem dosegla, sem dosegla, ker sem se bila prisiljena boriti, in vsaj zaenkrat ne poznam nikogar, ki bi mi bil po zmožnostih vsaj blizu.«

»Uboga Vrana,« se je posmehnil Oblak. »Božanske moči ima in vsa Evropska federacija živi v strahu pred njo. Kaj sploh še lahko pričakuje od življenja?«

Vrana se je nasmehnila. Ob Oblakovi zbadljivosti je v hipu postala boljše volje. Njene temne oči so poblisknile.

»Naj me vrag, če vem,« je dejala. »Odletiva.«

Oblak ji je vrnil nasmeh in se narahlo dotaknil krmilnih naprav. Preletač je kot jastreb poletel proti Londonu.

Evropo je počasi prekrivala noč, a v svetlo veličastnost versajskih palač je zanesla vse kaj drugega kot mir. Sergej Sanatos, predsednik federacije, je vrste svojih svetovalcev meril s komaj prikritim besom. Najmogočnejši ljudje v vsej Evropi so pred njegovo jezo stežka ohranjali mirno zunanjost.

»Gospod predsednik,« je previdno začel guverner CRP, »sprejeli smo vse možne ukrepe ...«

»Dovolj!« Svetovalci so kar poskočili, ko je Sergejeva pest gromko udarila po mizi. »Govorite o možnostih in ukrepih. Zahtevam dejstva. Hočem, da ujamete to malopridno čarodejko, to pa se vam v zadnjih dveh letih ni posrečilo!«

Charles Alverstead je globoko zajel sapo. Vraninega prijetja si je želel skoraj tako goreče kot predsednik. Ušla je med njegovim guvemerstvom, kljub varnostnim ukrepom, ki jih je osebno odobril. Krivdo za njen pobeg je naprtil Kaldenu, znanstveniku, ki jo je preučeval, zdaj pa mu je zmanjkovalo izgovorov.

»Položaj je težaven,« je začel znova. »Anglija je med zadnjimi deželami prišla pod vladavino EF. Naši varnostni ukrepi so tam naleteli na hudo neodobravanje. Zdi se, da so čarodeji sklenili nekakšno zavezništvo z že uveljavljeno teroristično skupino. Kljub združenim naporom federalnih enot in Varnostne službe se ne moremo boriti proti sovražniku, ki že vnaprej pozna vsako našo potezo.«

»Zapise smo poskusili hraniti izven mreže,« je dodal minister za notranje zadeve, »vendar bi se naši sistemi sesuli, če bi to poskusili v večjem obsegu. Federacije ne moremo nadzorovati brez takojšnjega prenosa podatkov. Informacije so valuta, v kateri poslujejo vse velike vlade. Več let smo se trudili, da bi preprečili možnost čarodejskega nadzora nad mrežo, saj smo brez nje ohromljeni.«

»Vem, da smo ohromljeni,« je tiho in nevarno dejal Sergej. »To lahko razberem že iz vašega neuspeha, da bi mi dostavili to čarodejko.«

»Gospod predsednik, ujeli jo bomo,« je urno dejal Alverstead. »Že prej je prihajalo do groženj mednarodni varnosti, vendar smo jih odpravili. Pred to mutantko so bili že drugi ...«

»Čakajte!« je Sergej dvignil roko. Alverstead je umolknil, predsednikove oči pa so se zamišljeno zožile. »Torej je že prihajalo do podobnih groženj,« je premleval. »Kako smo se spoprijeli z njimi?«

»Ti dogodki so se primerili med vladavino vašega predhodnika. Podatki so strogo zaupni, gospod,« je začel minister za notranje zadeve, a ko je Sergejev izraz spet dobil pridih nevarnosti, je dodal: »No, brez dvoma bi jih bilo moč poiskati.«

»Nihče ne ve ničesar?« je vzrojil predsednik. Okrog mize so višji ministri zmajali z glavami.

»Gospod predsednik?« je spregovoril odmerjen glas. Vsi so se obrnili k priletnemu ministru za propagando, človeku, ki je nadzoroval vse evropske komunikacije in medijske agencije. Sam pri sebi je prikimaval, na zgubanih ustnicah pa mu je poplesoval rahel nasmešek. »Dogodki, o katerih govorite, so mi znani. Moj oddelek je poskrbel za njihovo prikritje. Federacijo je nekoč, pred petindvajsetimi leti, že ogrozil mutant. Poslušajte, pa vam povem, kako se je zgodilo ...«

Plašč noči je zdrsnil čez Anglijo in Francijo kot par žametnih kril ter se namenil, da tudi ostalo Evropo zajame v svojo temo. Jugovzhodno od versajske se je mrak dotaknil neke druge palače. Tu so zidove nekoč čudovitih hodnikov oblizovali valovi. Razpadajoči ostanki ozaljšanih graščin so popuščali pod neizbežnim zmagoslavjem morja. Z vrha pozlačene kamnite stavbe je Tally pogledovala čez veliki kanal. Poslednji žarki umirajočega sonca so objemali opustošene Benetke.

To je bil edini dom, ki ga je kdaj poznala, čeprav je skoraj vse življenje bežala iz ene dežele v drugo. Njuna mati, izčrpana od pregona, ju je, iščoč zgolj varnost in tišino, naposled pripeljala sem. Medtem ko jima je v prostorih uničene palače skušala urediti dom, sta Tally in njen brat dvojček odkrivala pozabljeno zgodovino Evrope, raziskovala zaklade propadle lepote po umetniških galerijah in muzejih ter privezovala svoj čoln za zvonik katedrale svetega Marka, od koder sta opazovala sončne zahode nad otoškim mestom, ki se ga je vnovič polaščalo morje. Zdaj je njuna mati umirala in za Tally je čarobnost mesta izginila. Življenje, ki ga je poznala, se je iztekalo in to se je bala priznati celo sebi.

V zadnjih nekaj mesecih sta se Tally in Dar obdajala s preteklostjo, a romantični blišč pogubi zapisanih Benetk je bil svetu štiründvajsetega stoletja enako tuj kot njuno doslejšnje življenje. Med tehnološko prefinjenostjo Evrope pod vladavino Federacije sta prebivala v sencah sistema, taborila v koščkih divjine, ki jih je tehnokracija zavrgla, ter se izogibala orjaškim podatkovnim mravljiščem urbanih megapleksov. Mesta sta videla le malokrat - ko so ju zavezniki ali za to plačani gangsterji tihotapili skoznja ali okoli njih. V tako nevarnih okoliščinah ju je mati izobrazila po svojih najboljših močeh, a Tally je vedela, da se po njeni smrti morda ne bosta utegnila seznaniti z visokotehnološkim svetom, ki se je prebivalcem mest zdel tako samoumeven.

Od spodaj je prilebdel bratov glas in Tally se je nerada postavila na noge.

»Tally!« je ni nehal klicati v visokem in nestrpnem tonu. »Tally, pridi, hitro!«

»Tu sem!« Z zaletom je skočila skozi luknjo v strehi in pristala v spodnjem nadstropju. Notranjost palače sta prekrivala prah in mrak. A v enem od razkošnih prostorov je njen brat zakuril ogenj, katerega luč jo je kot svetilnik vodila skozi temo.

»No, pa si tu!« Njen dvojček se je kot zmedena zrcalna podoba izluščil iz senc. Njeni lastni zlatorjavi očesi sta jo gledali z obraza, ki so ga uokvirjali enaki kostanjevi lasje. »Bal sem se že, da te ne bo nazaj.«

»Kam pa naj grem, Dar?« je vprašala. »Nikamor več se ne da pobegniti.«

»Torej je morda čas, da nehata bežati,« je blago dejal šibek glas. Tally se je obrnila proti postelji, v kateri je ležala njena mati.

Ime ji je bilo Harmony in svoj čas je bila lepa ženska. Bogati kostanjevi lasje, ki sta jih podedovala njena otroka, so ji uvelo viseli okrog izsušenega bledega obraza, s katerega ju je nežno gledal par enakih zlatih oči. Od lepote pa ji je uspelo obdržati bore malo. Leta strahu sojo načenjala in ji srkala moči, dokler ni zmogla več.

»Mati,« je s tresočim glasom tiho dejala Tally. »Kako se počutiš?«

»Nič slabše, ljubica.« Harmony se je skušala nasmehniti in dvignila drobno roko proti svojima otrokoma. »Pridita in me poljubita.«

Dvojčka sta sedla na posteljo in vsak jo je prijel za eno dlan. Spet se je poskusila nasmehniti in ju potolažiti, kolikor je še mogla v kratkem času, ki ji je ostal.

»Pogovoriti se moramo, preden bo prepozno,« je začela. »Vedeti morata nekaj reči...«

»Ime mu je bilo Theo Svoboda in bil je nevarnost, ki smo se je od nekdaj bali,« je razložil minister za propagando. »Dobro poslušajte. Nisem mislil, da bom moral kdaj povedati to zgodbo. Začne se z največjo skrivnostjo od vseh -kako in zakaj so bili ustvarjeni čarodeji.«

Ko je minister za propagando spregovoril s tišjim glasom, so se vsi zbrani dostojanstveniki nagnili bližje. Celo predsednik je zaskrbljeno pogledal okrog sebe, četudi je prav on najbolje vedel, kako dobro je zavarovano politično srce federacije. Tako prejšnje vlade kot sedanja administracija so svoje početje zavijale v tajnost. Nihče od prisotnih ni imel neposrednih izkušenj s čarodejsko grožnjo. Očarani in hkrati zgnušeni nad virom svojih strahov so poslušali starčevo pripoved o čarodeju, ki je zamajal federalne temelje.

»Pehanje naših prednikov za napredkom je bilo zgrešeno. Uganjali so poskuse z genetiko in ustvarili mutante, domnevno zlitje uma in stroja, tehnološke čarovnike, ki naj bi nas popeljali v novo dobo in nekega dne tudi med zvezde.«

Minister za propagando je zaničljivo hrknil.

»Bili so bedaki in sanjači. Hoteli so se igrati boga. Stoletja je trajalo, da smo odpravili posledice njihovega dela. Čarodejni gen so spustili v svet, da bi bili vsi deležni >dobrobiti< mutacije, pri tem pa sploh niso pomislili na nevarnosti. Vedenja je lahko tudi preveč. Naša družba temelji na zasebnosti. Določene skrivnosti je treba obdržati v dobro vsega človeštva.«

Predsednik federacije je pokimal in okoli mize je bilo slišati mrmrajoče pritrjevanje. Sleherni od teh političnih voditeljev je hotel prikriti kako skrivnost; zlorabe moči in privilegijev ter manjše nepravičnosti v škodo ljudi, ki bi jim po izvolitvi morali odgovarjati.

»Vendar pa so bili nekateri v dvomih. Tisti, ki so razumeli, da čarodejni gen ni nič manj kot skrunitev, ki ji nikdar ne bi bili smeli dovoliti obstoja. Politiki so si na vse kriplje prizadevali za zakonsko prepoved rabe čarodejskih zmožnosti. Ko so bili sprejeti ti zakoni, je bil naslednji logični korak prepoved mutantov samih. Treba jim je bilo odvzeti vsakršen položaj znotraj federacije. In ker niso znali uporabljati svojih zmožnosti, jih je bilo seveda silno enostavno poloviti.

Tudi jaz ne bi poznal te zgodbe, a pred petindvajsetimi leti se je uresničilo tisto, česar smo se vseskozi bali. Mutant s popolnim nadzorom nad svojimi zmožnostmi je sam napovedal vojno federaciji. Theo Svoboda je bil znanstvenik, genialen mlad raziskovalec, na katerega ni nikoli padla niti senca suma izdaje. Imel je dostop do najzaupnejših podatkov, na razpolago pa je imel najboljše laboratorije, kar jih je premogla federacija. Upali smo, da nam bo pomagal ustvariti kugo, s katero bi za vse večne čase izbrisali čarodeje. Vendar smo naredili napako.

Theo je bil čarodej, dovolj prebrisan mutant, da je svojo pravo naravo skrival pred vsemi, ki so ga poznali. Pet let je preučeval čarodejni gen ter čarodejske zmožnosti in se jih tako naučil uporabljati.«

Minister za propagando je utihnil in se pomenljivo ozrl po sedečih okoli mize. Charles Alverstead, načelnik CRP, je vzdrgetal. Federalna vlada je že več generacij skušala preprečevati, da bi čarodeji doumeli svoje zmožnosti. Zdaj se je bal, da je zmuzljiva Vrana, čarodejka, ki jo je ujel in spet izgubil, vsaj tako velika grožnja kot nekdaj Theo. Videl jo je na lastne oči. Izgledala je komaj kaj starejša kot otrok, a njene črne oči so ga prebadale s hladnim zaničevanjem, kakor bi že takrat vedela, da mu bo ušla. Če se je lahko otroška čarodejka tako dolgo izogibala federalni vladi in hkrati zanetila upor proti njej, česa si je bilo obetati od nje, ko odraste?

»O tem se nam seveda ni niti sanjalo,« je dejal minister za propagando. »Prepozno smo izvedeli, da Theo ni zgolj preučil čarodejnega gena, temveč da je znanje prenesel na svojega sina, ki je bil prav tako mutant. Ko nam je sumničav laboratorijski asistent sporočil, da Theo Svoboda v laboratoriju opravlja nenavadne teste na sebi in svojem sorodstvu, smo poslali preiskovalno ekipo. Thea smo aretirali in zaslišali, njegov sin pa je izginil. Niti z mučenjem nismo izvedeli, kje se nahaja mladenič.

»A kar je še pomembneje,« tu se je ministrov škripavi glas sprevrgel v šepet, »izginili so tudi Theovi izsledki. Dovolj podatkov o čarodejih za celo knjigo. Na dan izginotja njegovega sina jih je nekdo prekopiral na disk. Tako za fantom kot za diskom se je izgubila vsaka sled.

Prejemali smo napačne namige in sumničenja, toda sina nismo našli. Naše edino upanje je, da je mrtev in da so informacije, ki jih je imel s seboj, za vedno izgubljene. Pred aktivnim čarodejem nimamo obrambe. S pomočjo raziskav Thea Svobode bi nas lahko uničil.«

»Tako je vajin ded predal datoteke vajinemu očetu, ta pa jih je dal meni, ko se je žrtvoval, da smo lahko pobegnili.«

Harmony je raskavo zakašljala. Tally je urno natočila vodo v kozarec in ji ga podržala pred ustnice.

»Hvala,« je zašepetala, ko je odpila požirek, in otroka močneje poprijela za roki. »Nikdar nisem imela vajinih zmožnosti, zato pa sem hranila datoteke, da bi jih nekega dne mogla razumeti. Nisem si mislila, da bomo tako dolgo bežali. Da vaju ne bom utegnila naučiti osnov. Upala sem, da bomo našli kak varen kraj, kjer bi vaju naučila uporabljati znanje, ki je shranjeno v tistih zapisih. Oče vaju je imenoval v upih, da bodo čarodejni gen naposled le razumeli. Ne kot mutacijo, temveč kot nekaj dragocenega. Kot Dar oziroma Talent.«

Dvojčka sta se spogledala. Materina zgodba ju je napolnila s hrepenenjem po očetu, ki sta ga komajda poznala, in po dedu, ki ga nista nikoli videla. Tally je izrazila njune skupne misli, ko je vprašala:

»Kaj pa naj narediva z njimi? Še jih lahko naučiva uporabljati sama od sebe?«

»Morda le ne bosta sama,« je blago dejala njena mati. »Pred dvema letoma so teroristi napadli federacijo. Neka čarodejka je pobegnila iz federalnega konzulata v Angliji. Čarodeji se ponovno upirajo federaciji, tako kot včasih vajin ded, in s pomočjo njegovega znanja bodo zmagali.«

»Teroristi?« je podvomila Tally, a Dar jo je prekinil.

»Že vse življenje beživa pred federalnimi enotami,« je dejal razkačeno. »Če je to najina priložnost, da udariva nazaj, jo morava izkoristiti. Svojih zmožnosti sploh še nisva uporabila, če pa bi vlada vedela, kaj sva, bi naju ubila. Če bodo ti drugi čarodeji razumeli datoteke, nas bodo lahko z njimi vse zaščitili.«

»Upam,« je tiho dejala Harmony. »Ko bi vaju le lahko sama obvarovala, otroka moja.« Oči so se ji zaprle in obraz se ji je skremžil od bolečine.

»Z nama bo vse v redu,« je Tally s hlinjeno samozavestjo skušala potolažiti svojo mater. »Veva, kaj morava storiti.« Vprašujoče je pogledala Dara, ki je pokimal.

»V ponos ti bova,« je zatrdil. »Nič naj te ne skrbi za naju.«

Tally se je obrnila k svojemu dvojčku. Obema so na oči silile solze, vendar nista zajokala. V mislih sta bila preveč zaposlena s potovanjem, ki ju je čakalo. Pot, ki se je raztezala pred njima, je bila dolga in nevarna in ne en ne drugi ni bil prepričan, kako naj začneta.

Rojen izmed umrlih

Ko se je Drow vrnil na ozemlje Kromovcev, je tega že ovijala tema. Na člana kake rivalske tolpe bi samotne ulice, okrašene s kromovskimi simboli, delovale grozeče, on pa je bil tu doma. Skala se mu je zlagoma odvalila od srca. Potem ko se je na vso srečo neizzvan prekradel skozi ozemlje skrivnostnih Duhov, bi se kmalu zaletel v patruljo varnostnikov. Pred hrumenjem njihovih drscev se je potuhnil pod nek most ter počakal na varno zavetje noči.

Zdaj je korakal po domačih ulicah. Izmaknjene diske je imel še vedno pri sebi in veselil se je, da bo družini lahko pokazal tak plen. Pot ga je pripeljala do širokega trga, kjer sta predenj stopili dve senčnati postavi. Zdrznil se je, vendar mu je skoraj istočasno spet odleglo. Moža sta nosila barve Kromovcev. Srebro, s katerim so bile prepredene njune kitke, se je pod drgetavimi lučmi medlo svetlikalo.

»Drow tukaj,« se je urno predstavil in dodal geslo: »Neskaljeni krom.«

»Drow!« Eden od mož je stopil v svetlobo in Drow je prepoznal Innuruja, moža svoje sestre. »Predolgo te ni bilo. Družino je skrbelo.«

»Z varnostniki sem imel težave,« je pojasnil Drow, ponosen nase, ker je starejšima gangsterjema to povedal tako ravnodušno. »Nazaj sem moral skozi teritorij Duhov.«

Innuru je bil za trenutek videti presenečen, nato pa se je nasmehnil.

»Korajžen fant,« ga je pohvalil in mu položil roko okrog ramen. »Pojdiva domov, pa nam boš vse povedal. Tvojo sestro je skrbelo.«

Drugi gangster je izginil nazaj v sence, Innuru in Drow pa sta krenila proti zgradbi, v kateri je domovala njuna družina. Stopala sta po dobro znanem hodniku, nekje v notranjosti stavbe pa je bilo slišati butanje glasbe. Drow je segel v jopič in pobrskal za diski. Bilo jih je deset, pazljivo zloženih v navadnem črnem zabojčku, označenem z logotipom datatrgovine Razlomljena podoba.

»Nekaj diskov sem pljunil,« je dejal mirno. »Novi programi, naravnost s polic. Programi za navigacijo in enkripcijski algoritmi za mrežo.«

To je na Innuruja naredilo dokajšen vtis. Pregledal je diske in tiho zažvižgal.

»Tvoj oče bo zadovoljen,« je dejal, ko sta vstopila v glavno sobo. Prekinila ga je Elektra, ki je nemudoma pritekla k njima in zgrabila Drowa v objem.

Zagotovil ji je, da mu ni hudega, ter se ozrl po sobi. Njegove je očitno res skrbelo. Oče se mu je olajšano nasmehnil s svojega prostora za delovno mizo, kot vedno obloženo z napol izdelanimi kosi vezij. Tudi Drowovi drugi sestri, Selver in Arahna, sta si vidno oddahnili.

»Drow je imel težave z varnostniki,« je mračno dejal Innuru in oče se je namrščil. »Vendar nam je prinesel nekaj diskov z električnimi programi. Čisti zlati prah.«

Elektra je brata spustila in dejala, da mu bo poiskala kaj za pod zob. Ta se je sončil v hvali svoje družine. Oče je previdno odprl zabojček z diski in komentiral njegov plen.

»Dobro oko imaš,« je dejal z zadovoljnim izrazom. »Ne bi si mogel izbrati boljših. Tu so programi, ki jih še nekaj tednov ne bo na mreži.«

Drowu je zapelo srce. Komaj je čakal, da se priklopi na mrežo in si programe ogleda v akciji. A Elektra mu ni hotela dati miru, dokler ni sedel in pojedel večerje, ki jo je vprogramirala v Nutromacovo enoto. Čeprav je sedla poleg njega in pazila, da je hrano prežvečil, je obrok hitro pospravil. Oče ga je poklical k vrsti računalniških terminalov ob strani sobe in mu podal dva diska.

»Poskusi s tema dvema,« je predlagal. »Ampak nocoj se ne naprezaj preveč. Časa imamo na pretek.«

Drow ga je komaj slišal. Ni mogel kljubovati očaranosti, s kakršno ga je nase priklenil terminal. Njegove dlani so na tipkovnico zaigrale kot na instrument. Čutil je, kako drsi v transu podobno stanje, ki ga je doživel ob vsakem stiku z mrežo. Njegov oče je dejal, da ima naraven talent za hekerstvo, a Drowu se je zdelo, da to ne more biti vse. Ni znal opisati občutkov, ki so ga spreletavali, ko je bil priklopljen, predstavljal pa si je, da morajo biti precej podobni letenju. Mreža ga je v veličastnem vzponu ponesla s seboj, po svojih neskončnih podatkovnih poteh.

V omrežju je vse brenčalo od življenja, kakor v mestu. Drow je brzel po stezah, ki jih je poznal. Sam ni znal priti dlje. Zdelo se je, da se mreža množi s svojo globino. Vsako križišče, vsak ovinek je nudil osupljivo pestrost izbir. Zdaj pa je po virtualnem mestu krmaril s pomočjo novega navigacijskega programa, ki si je zapomnil ubrano pot. Če se je obrnil, je videl, kako se kot srebrna žila zvija in obrača skozi podatkovne tokove. Omrežje se je nocoj naravnost bleščalo. Fantomsko mesto, od katerega sta puhtela svetloba in življenje, v nasprotju s sencami, ki so prežale v telesni resničnosti. A Drow je med svojim potovanjem čutil sence tudi v mreži. Vedno so obstajali mračni kraji, kamor je bil vstop prepovedan ali kjer se je tok informacij upočasnil. Tokrat pa je tema kakor otipljiva prisotnost meglila robove njegove zaznave. Lebde je obkrožala omrežje, podobno kot se je noč zajedala v obrobje Londona. Zakrivala je izteke naj oddaljenejših podatkovnih tokov, se kot okužba vrtinčila skozi odmaknjena vozlišča, vendar ni nikjer postala za daljši čas.

Drow je začuden prekinil raziskovanje. Nato je previdno iztegnil čute in potipal za temo. Ravnal se je lahko zgolj po občutku napačnosti, s katerim ga je prevevala, medtem ko ga je valovanje podatkov kakor zračni tok suvalo v različne smeri. Potem je skozi prazen prostor nenadoma strmoglavil do srčike temnega oblaka in življenje mreže se mu je zazdelo oddaljeno nekaj svetlobnih let. Tuje bilo vse mrtvo in tiho, vendar je čutil, kako mrakobna meglica, katere del je bil sedaj tudi sam, steguje svoje vitice in skuša zadušiti srčni utrip mesta.

>    kje sem? < se je vprašal, ne da bi pričakoval odgovor. A njegovo vprašanje je začelo pozvanjati z vseh strani, kakor izmučen odmev, ki kar ne more utihniti.

>    kje? kje ...? kje ...? sem? kje sem? kje sem? sem sem sem sem? <

Poskusil je izločiti neskončno ponavljanje. Naposled je vendarle zamrlo. Besede so se brez vsakega pomena razgubile v mrak. Zbegan je poskusil znova, previdneje.

>    kaj/kje je to? - vse je temno/mrtvo/brez življenja - zakaj -? <

Tokrat so mu odmevi kriče zabučali v ušesih. Prepričan ni bil niti, da gre res za odmeve.

>    tema ... tema ... kje? kje? tema ... temno/mrtvo/temno doli v temi smrti ... kje ... k ... j ... e ...? kje je? tema ... smrt <

Drow se je potegnil proč. Nekje v temi se je ukresala iskrica zavesti. Besede so se stapljale v neizrekljivo obupano tulbo. Njegov um je vzdrgetal. V mreži ni bil sam in kdor koli je bil z njim, je bil blazen. Temo so sestavljale črepinje sogovornikovega razuma.

Ohrabril se je za nov poskus navezave stika, potem pa se je zdrznil in otrplo obvisel v virtualnem prostoru sredi oblaka. Čutil je, da ga išče, skuša ugotoviti njegov položaj po mislih oziroma odmevih misli, ki jih je sprostil. Če Drow ne bi sprožil vzorca, bi reč komaj mogla razmišljati. Tako pa ga je kot orjaška ameba na lovu za možgani, zasledovala z besedami, ki mu jih je ukradla.

> kje? kje? kje? sem/si? sem? kje???? <

Iztrgal se je primežu teme, se sukal v vse smeri in skušal pobegniti. Naposled se je njegova zavest zopet znašla v reki luči, širokem podatkovnem toku skozi elektronski blodnjak, ki ga je tolažil s svojim mrmranjem in ga kmalu odplaknil v znano vozlišče. Tu je napol omamljen poiskal potoček, s katerim je odplaval nazaj domov.

Zapustil je terminal, se stresel ter ročno ukazal programu, naj pozabi lokacijo temne meglice. Nikoli več ni hotel videti njenih podob teme in smrti. Čeprav ni vedel, za kaj gre, je bil prepričan najmanj v eno: tema in smrt sta bila neločljiva dela njenega značaja. Hranila se je z njima, dokler nista postala njeni sestavini. S terminala je brisal vse zapise o oblaku in se spraševal, kako se je taka reč sploh znašla v mreži.

Ali je svoje delo opravila šele pozno zvečer. Nav je vztrajal, da čarodejski otroci ne smejo prebivati na kupu, kakor sta morala z Vrano odraščati v sirotišnici. Od vsakega odraslega v skupnosti je zahteval, da vzame v oskrbo enega otroka in načrt je z izjemo peščice spodrsljajev dobro deloval. Nekateri Duhovi se niso imeli časa ubadati z vzgojo otrok in Vrana je zahtevo gladko odklonila. Ostali pa so z veseljem prevzeli celo po dva ali tri. Tako so v skupnosti cvetele nekonvencionalne družinice, v katerih je za vsakega otroka skrbel vsaj en >starš<. Po drugi plati pa so morali Ali, Kez in Luciel svoje varovance ob koncu slehernega dne razvoziti po domovih. Ker so bile enklave Duhov razpršene po vsem mestu, je to terjalo več voženj s preletačem in na vsaki se je bilo treba izogibati varnostnim patruljam. Ali se je z vajo dobro navadila pilotiranja, a ko je bilo njene izmene konec, je mislila, da se bo od utrujenosti sesedla.

Samodejno je opravila vse rutinske varnostne postopke in se s preletačem zapeljala v Trdnjavo, zgradbo, ki jo je Vrana kupila od Grofice in jo preuredila v operativni center. Ali se še ni do konca sprijaznila s selitvijo iz bivalnih prostorov, ki si jih je delila z ustanovnimi člani skupine. Ko si je utirala pot do apartmaja, ki ga je sama opremila, se je spraševala, kako dolgo bo še ostala v Trdnjavi. Zadnje čase se je toliko posvečala delu v skupini, da ni pogosto razmišljala o prihodnosti. Zanjo se je vse tako spremenilo, da je bila Trdnjava še edina stalnica, ki ji je ostala, zato je ni bila pripravljena kar tako izgubiti.

Zgoraj so zrak napolnjevali zvoki glasbe. Avalonin glas se je prepletal z mešanico več melodij, ki so seji hotele kar vžgati v možgane. Ko je vstopila v dnevno sobo, je glasba zamrla, Avalon pa se je smeje obrnila k njej. Oblečena je bila preprosto. Svoje ognjene lase je imela spletene v dolgo kito, a še vedno je bila videti eksotično, takole obkrožena s pajčevino žičevja, ki je njo in njeno kitaro povezovalo z grozdom elektronskih naprav.

»Živjo,« je rekla Ali in se mlahavo zrušila v naslanjač. »Upam, da te nisem zmotila.«

»Ne,« je odkimala Avalon. »Samo zafrkavam se. Še nič resnega.«

»Vseeno se dobro sliši,« je odvrnila Ali. Svoje utrujene možgane je skušala spodbuditi, naj si izmislijo kako inteligentno pripombo o glasbi. »Vtisne se ti v spomin. Kot bi si jo zapomnila, še preden bi jo sploh slišala ...«

Avalon je bila videti zamišljena. Predenje odgovorila, je odbrenkala nekaj akordov.

»Morda si si jo res,« je dejala počasi. »Vrana mi je predlagala, naj z glasbo upodobim čarodej ske zmožnosti. Slepe naj bi učila gledati.«

»Nekaj takega, ja,« je pritrdila Ali. »Slišati je, da ti je uspelo natanko to.«

»Ne samo meni,« je odkimala Avalon. »Nekaj besedil je napisala Vrana.«

»Res?« Alijinemu začudenju se je pridružil še en glas. Odjeknil je od vhodnih vrat in se pomešal z njenim. Obrnila se je in zagledala Nava, ki je bil videti približno tako utrujen kot ona. »Nisem imel pojma,« je dejal in se rahlo namrščil. »Za disk, ki ga misliš izdati v podzemlju?«

»Tako je.« Avalon je tiho preprijela še nekaj akordov. »Nadaljevanje >Preobrazb<. Založba bi me seveda tožila, če bi mogla, če pa te lovi vlada, to še ne pomeni, da moraš nehati ustvarjati glasbo.«

»Nisem vedela, da ga nameravaš izdati,« je rekla Ali in se za spoznanje prebudila. »Čigava zamisel je bila to?«

»Oblakova,« je razložil Nav. »Če je Avalon že v pregnanstvu, lahko s svojimi veščinami vsaj koristi skupini. Disk bi izdali na mreži, tako da bi z Avalonino priljubljenostjo naredili reklamo svojim ciljem.«

»Dobra ideja,« se je strinjala Ali. »Še pa čudim, da sodeluje tudi Vrana.« S prebliskom stare zavisti je dodala: »Nisem vedela, da zna pisati besedila.«

»Sploh ne vem, če je to pravi izraz zanje,« je preudarno dejala Avalon. »Pa saj veš, da Vrana govori, kot da bi se spuščala z neke druge ravni, kjer se sporazumevajo čisto drugače. Vprašala sem jo, kaj si misli o čarodejih, in si zapisala njene odgovore. Zdi se mi, da se je kar obneslo.«

»Kdaj ga boš izdala?« je vprašal Nav. Avalon je skomignila.

»Po mojem kmalu,« je rekla. »Vsi komadi so posneti. Vrana je rekla, da jih bo izdala, ko bo najbolje kazalo, ampak to lahko pomeni kar koli.«

»Kje pa je?« je vprašal Nav in pogledal naokoli, kakor bi pričakoval, da se bo zdaj zdaj pojavila.

Ali in Avalon sta hkrati skomignili. Ali je razen ob učnih urah in na dodeljevanjih misij ni pogosto videvala. Dvomila je, da za kogar koli velja nasprotno.

Vrana je bila v Zmajevem gnezdu. Baza Staroangležev se je nahajala v globinah mesta. Zaradi svojega položaja v srcu londonske teme ter zasutosti z odpadlimi drobci stotin višje ležečih nivojev je veljala za najvarnejše oporišče Duhov. Zdaj jo je naseljevalo le malo ljudi. Tuje nekdaj bivalo administrativno osebje Staroangležev, ljudje, ki so se za svobodo raje bojevali iz zaledja. Duhovi so si v teh vegastih stavbah uredili varnostni center. Vsak podatkovni delec, nabran z nadzorovalnimi napravami, s katerimi je Vrana opremila oporišča tolpe, je končal tukaj. Nato so ga preučili, predebatirali, izdelali poročilo o njem ter ga shranili.

In Alarih se je odločil, da bo tu razložil svoje načrte za sabotažo komunikacijskega omrežja Varnostne službe. Z Geraintom, Jordan, Vrano in Oblakom so posedali po dotrajanih kosih pohištva, srebali kavo iz pokvarjenega Nutromaca in razpravljali, kako bi kazalo udariti po varnostni veji federacije.

»Kar se mene tiče,« je razlagal, »je glavni problem, da varnostniki prejemajo ukaze od različnih virov.«

»Saj jih ne,« je bila zbegana Jordan. »Varnostniki odgovarjajo ministru za notranjo varnost, federalni vojaki pa ministru za mir. Ukazi v obeh primerih prihajajo iz Versaillesa.«

»Ministri določajo samo politične smernice,« je ugovarjal Geraint. »Konkretne ukaze izdajajo nižji uradniki, ki so prav tako odgovorni za zločine varnostnikov.«

»Mislil sem, da se pogovarjamo o komunikacijah,« je pripomnil Oblak in si od Gerainta prislužil srepeč pogled. Alarih pa je nadaljeval, ne da bi se zmenil za prekinitev.

»Versailles določa politiko, pa tudi neposredne ukaze,« je dejal. »Zato pa komunikacije potekajo po najrazličnejših omrežnih poteh. Vseh sporočil ni mogoče prestreči, saj potujejo podnevi in ponoči, štiründvajset ur na dan. Angleški varnostniki so povezani z vso preostalo Evropo. Na vsak naš premik se lahko odzovejo s svojimi najpametnejšimi ljudmi.«

»S čarodeji smo menda v ogromni prednosti,« je dejala Jordan. Vprašujoče je pogledala Vrano, ki se zaenkrat še ni oglasila. Dogajanje je spremljala s svojimi nerazberljivimi obsidianovimi očmi.

»Morda, kojih bomo imeli dovolj,« je počasi rekel Alarih. »Trenutno pa jih nimamo. Oprosti, Vrana, ampak tako je. Ko iščemo datume usmrtitev, ki jih zastavi CRP, se moramo spoprijemati z vedno bolj izpopolnjenimi varnostnimi sistemi. Tako nam ne ostaja dovolj časa, da bi pazili še na varnostnike, in še manj za dejanske protiudarce.« Otožno je pogledal Vrano. »Zate vem, da lahko prodreš v vsak sistem, ki si ga izmislijo,« je dejal, »ampak kljub vsemu si sama.«

»Nedvomno dejstvo,« je pritrdila Vrana. »K stvari, Alarih. Kaj predlagaš?«

»Na podatkovno omrežje se spoznaš bolje od mene,« je skomignil. »Ampak če bi bilo mogoče presekati komunikacijske poti med Versaillesom in Londonom, bi bili tukajšnji varnostniki slepi in gluhi. Nobenih ukazov. Nobenih aretacij.«

Vrana je s prsti odsotno pobobnala po naslanjalu za roke. Ostali so zrli vanjo z upapolnimi očmi. Vedno bolj je bila vajena takih pogledov. Zbrani so sicer rojevali zamisli, a kot vedno so praktično izvedbo nalagali njej. Imeli sojo za nekakšno čudodelko. Njene sposobnosti so bile zavite v skrivnost in sploh si niso predstavljali, da bi ji lahko kaj spodletelo. Tako jo je gledal Kez, ko ju je ujel CRP. Za strahom se je skrivala popolna gotovost, da bo preživela. Vrana je to sprejemala, spodbujala pa nikakor ne. Zanašala se ni na nikogar in spoštovala je samostojnost. Toda Alarihova zamisel je obetala in v mislih je že izdelovala načrt.

»Mreža nam ne predstavlja nič manjše zapreke kot njim,« je tuhtala na glas. »Medtem ko so njihove komunikacije vedno izpostavljene čarodejem, je omrežje tako ogromno, da ga niti mi ne moremo nadzorovati v zadostni meri. Maščevalka je pregorela, ko je poskusila nadzorovati zgolj del tega mesta, komunikacije EF pa preletavajo ves svet.«

Alarih je prikimal. V mislih se mu je prikazala mreža, raztegnjena do zadnjega kotička sveta, kakor zaporniške rešetke, vladajoč informacijam, denarju in politiki. »Ogromna je,« je dejal. »In sporočila lahko pošiljajo, kamor hočejo.«

»Kamor hočejo,« je ponovila Vrana. »Ampak ...«

»Ampak?« Jordan se je občudujoče smehljala, prepričana, da je Vrani že kaj prišlo na misel. Temne oči so se dobrovoljno srečale z njenimi.

»Ampak,« je nadaljevala Vrana, »vsako sporočilo EF, ne glede na to, od kod prihaja in kam gre, ima eno postajo.«

Drugi niso vedeli, kaj naj si mislijo, le Oblak se je mrščil, očitno zatopljen v misli. »Orbitali!« je nenadoma vzkliknil in počakal na Vranino pritrditev.

»Podatki ne potujejo po cestah,« je rekla. »Letijo. Večtisočkrat na sekundo se odbijajo z enega konca Zemlje na drugega po orbitalnem satelitskem omrežju.«

»Koliko satelitov pa je?« je s široko razprtimi očmi vprašala Jordan.

»Približno petsto,« je samodejno odvrnil Geraint. »Seveda različnih velikosti in tipov.«

»Ampak vse te satelite upravljajo na istem kraju,« ga je opomnila Vrana.

»V Federalnem Centru za vesoljske operacije,« je dodal Oblak. Vsi so se zamislili.

»Genialno,« je naposled dejal Alarih. »Federacije ne zanima vesolje. Zvezdne kampanje so prekinili pred več kot sto leti, ker se niso splačale. Ameriška celina se je trudila nekaj dlje, vendar se ni nič izcimilo. Poskusili so z rudarskimi projekti, potem pa so tudi oni ukinili svoj program.«

»Vesolje nikomur ne pade v glavo,« se je strinjal Geraint. »Še pomislil nisem nanj. Vendar imaš prav. Vse poteka skozi satelite, nadzorujejo pa jih iz Centra.«

»Ne bo šlo brez težav,« jih je Vrana potegnila na trdna tla. »Center za vesoljske operacije je ščiten sistem. Strogi varnostni ukrepi. In računalniki, ki nadzorujejo satelite, niso povezani z mrežo. Drugače delujejo.«

»Tja bi morali,« je počasi dejal Alarih in Vrana je prikimala.

»V Presežnost,« je rekla tiho. »Tam so.«

»Presežnost?« je Oblak dvignil obrv. »Ne bo lahko.«

Vrana mu ni odgovorila. Z mislimi je bila že milje proč. Presežnost, evropski megapleks, največje mesto na svetu. Prostran preplet financ in politike, kjer je roka federacije dirigirala slehernemu palcu svetlih stolpov in kačastih hodnikov. V Presežnosti je vladala tehnika. Nič ni bilo prepuščeno naravi. Mesto je ležalo v objemu vsevidnega očesa elektronskega kiklopa, nenehnega nadzora Varnostne službe. A že misel na vse to je Vrano neznansko privlačila. Bilo je zmagoslavje informacijske dobe, zanjo torej izziv vseh izzivov.

Ko je Vrana zapustila Zmajevo gnezdo, se je že rojeval nov dan. Več ur so premlevali različne možnosti dostopa do Presežnosti, a na koncu so se vendarle razšli, vedoč, da se bo treba pred odločitvijo posvetovati z drugimi vodilnimi člani skupine. Ko sta Vrana in Oblak odhajala, ju je Jordan dohitela in se narahlo dotaknila Vranine rame.

»Imaš še minuto ali dve?« je vprašala. »Varnostna zadeva.«

»Par minut gor ali dol,« je odvrnila Vrana. »Kaj je?«

»Danes smo imeli manjši preplah,« je razložila Jordan in ju popeljala v veliko opazovalno sobo. Z vseh zidov so gledali videozasloni in prikazovali nočne panorame iz različnih mestnih predelov. »Mlajši član neke tolpe se je sprehodil čez območje Duhov. Nič pomembnega, lahko pa, da je bil izvidnik za resen vdor.«

»Dvomim,« je odgovorila Vrana. »Pa mi ga vseeno pokaži.«

Jordan je pritisnila na nekaj tipk. Velik videozaslon se je prižgal in prikazal enklavo na robu območij drugih tolp.

»Kez ga je prijavil,« je razložila Jordan. »Tu so.«

Vrana in Oblak sta tiho opazovala, kako sta se majhni postavi Ali in Keza sprehodili po zapuščeni ulici. Ne en ne drugi ni pogledal proti kameram. Bila sta preveč zatopljena v razgovor. Nato se je prikazala tretja postava, oblečena v črno in srebrno, ter se začela previdno pomikati čez nivo.

»Povečaj,« je rekla Vrana. Jordan se je s sliko osredotočila na fantov obraz. Srebrne oči so se zazrle v gledalce in Jordan je zašepetala:

»Pogledal je naravnost v nadzorne naprave. Še spomniš, da smo se domenili, da jih bomo v zastraševalne namene nekaj pustili na odprtem?«

»Čeden poba,« je pripomnila Vrana. Mešanica človeškega in tehnološkega ji je ugajala.

»Videti je, da mu v laseh gnezdi računalniški terminal,« je suho dejal Oblak in Jordan se je nasmehnila.

»Nekaj ljudi sem vprašala, ali ga poznajo,« je rekla. »Nek član Kač je rekel, da je najbrž Kromovec. Si že slišala zanje?«

Vrana je zmajala z glavo. Gangsterji je niso bogve kako zanimali. Njihovo šopirjenje in boji za prevlado so jo dolgočasili in tudi pripadnosti, ki so jo ponujali, ni potrebovala.

»Jaz sem slišal za Kromovce,« je na njuno presenečenje dejal Oblak. »Hekerska tolpa so, nekje v srednjih nivojih.«

»Kako pa ti to veš?« je radovedno vprašala Vrana. Nasmehnil se je.

»Vse megazvezde imajo svoje razvade, ni res? Pred leti sem od Kromovcev na črnem trgu kupil nekaj stvari.«

»So delovale?« je vprašala Vrana z zamišljenim izrazom.

»Pa kako,« jima je povedal Oblak. »Vendar jih nisem mogel vzeti s sabo.«

»Zanimivo.« Vrana se je obrnila nazaj k zamrznjeni podobi na zaslonu. »Kaj še zna?«

»Ko se je malo razgledal, se je ustrašil in pobegnil,« je rekla Jordan in spet zagnala predvajalnik, da so si lahko ogledali fantov beg čez nivo. »Kaj misliš?«

»Prav si storila, da ga nisi obravnavala kot grožnjo,« je odvrnila Vrana. »Vseeno pa je zanimivo. Mislim, da bom prav rada še malo poizvedela o tej tolpi.«

Obrnila se je proti zaslonu in se v Kromovca zastrmela s skoraj pohlepno pozornostjo. Smehljaje je dodala:

»Dolgo je že, kar sem nazadnje spoznala hekerja, ki ni bil čarodej.«

Pobegla v pustinjo

Tally se je zbudila malo pred zoro. Preteklo noč sta materino truplo izročila morju. Zdaj je sedela na strehi in opazovala, kako se brezvestni valovi zaganjajo v palačo, kakor bi hoteli pogoltniti tudi njiju z Darom. Vzhajajoče sonce je nebo prepleskalo krvavordeče. Slabotni žarki so lili z osamljene svetle pike na žametni zavesi. Obrnila jim je hrbet in se ozrla proti severozahodu, proti Angliji. Potovanje skozi srce federalne moči se ji je zdelo toliko kot nemogoče. Dar je bil prepričan, da jima bo uspelo, Tally pa so glodali dvomi. Včasih, ko je zamižala, je v zraku začutila podatkovno mrežo. Vlakna informacij so kot lovke ovijala svet, vendar se jih ni mogla dotakniti. Ni jih mogla nadzorovati in brez te zmožnosti je bilo gotovo, dajo bodo našla in uničila.

Ob tej misli je vzdrgetala ter se pokobacala globlje v svojo odejo. Za seboj je zaslišala Dara.

»Če te zebe, ne bi smela navsezgodaj hoditi sem.«

»Ne zebe me, samo zaskrbljena sem,« ga je popravila. »Mori me potovanje, na katerega se morava podati. Sploh ne veva, kako naj začneva.«

»Ne bodi tako črnogleda,« jo je pograjal. »Glej, kaj imam.« Videla je, da ji moli majhen srebrn zabojček. »Sinoči sem ga našel,« je zašepetal, čeprav je bilo mesto zapuščeno.

Tally se je dotaknila dobro prikrite kljukice na boku zabojčka. Ko se je odprl, sta zagledala en sam računalniški disk, pritrjen z dvema zaponkama. Na pogled ni bil nič posebnega, a Dar ga je opazoval s svojevrstnim spoštovanjem.

»Če ne bova mogla pogledati, kaj je shranjeno na njem, nama nič ne pomaga,« je pripomnila. Dvojček ji je mrko izpulil zaboj.

»Najina dediščina je,« se je uprl. »Nisi poslušala? S tem lahko zavladava svetu.«

»Nočem vladati svetu!« je pobesnela Tally. »Rada bi bila normalen otrok s starši, ki hodi v šolo in mu ni treba bežati čez celo Evropo, ker ga hočejo ubiti zaradi moči, ki jih sploh ne zna uporabljati!«

Zavedla se je, da je njen glas narastel v vreščanje. Čez ustnice si je položila dlan in umolknila. Dar je bil nekaj trenutkov tiho. Potem jo je nežno objel.

»Vse je v redu,« jo je tolažil. »Bova že kako. Daj no, Tally. Nič pametnejši nisem od tebe, potrebujem tvojo pomoč. To morava nekako izpeljati. Pomagaj mi premisliti, kako.«

Tally se je vzdržala vprašanja, ali ni že o vsem premislil. Vedela je, da je, tako kot ona sama, lagal njuni materi, hlinil samozavest, samo da bi Harmony umrla v miru. Vendar se še nikoli ni počutila tako samo. Molčala je in nabirala moči za nov začetek.

Medtem ko je premišljevala, je vzšlo sonce. Večino svojega življenja sta se skrivala po izpraznjenih mestih in puščah, ki jih je spregledala tehnološka doba. Ne da bi poznala skrivne vzroke za svoj beg, sta vedela samo, da ju preganjajo. V teh dolgih letih je Dar gojil svoj gnev do federacije in se mnogokrat zaobljubil, da bo maščeval smrt njunega umorjenega očeta. Tally pa je bila zgolj utrujena. Spraševala se je, od kod naj vzame moč za izpolnitev materinih poslednjih želja. Angleški čarodeji so se ji zdeli neskončno daleč in poleg tega sploh ni vedela, ali jima bodo znali pomagati. S tem pa se je zmešnjava njenih misli na lepem zbistrila.

»Če nama bi ti čarodeji lahko pomagali, ko bi prispela v Anglijo, nama morda lahko pomagajo tudi prej,« je dejala počasi. Darje bil videti zbegan.

»Kako?« je vprašal. »Saj sploh še ne vedo, da obstajava.«

»Lahko jim poveva,« je odvrnila Tally. »Če dobiva dostop do računalniškega terminala, jim lahko pošljeva sporočilo, jim poveva, kdo sva, in da potrebujeva njihovo pomoč.«

»Saj sploh ne veva, kdo so,« je Dar zmajal z glavo. »Zamisel je dobra, vendar ne vem, kako naj jo izpeljeva, Tally.«

»Mati je rekla, da lahko vsak čarodej svoj um svobodno spusti v mrežo. Da zmoreva svojo zavest poslati v podatkovno omrežje. Če to storiva ...«

»Bova morda kakšnega srečala!« je Dar dopolnil njeno misel. »Tally, to je genialno!«

»Ne bo lahko,« je razmišljala. »Najprej morava poiskati kak terminal in se ga naučiti uporabljati. Bo pa veliko lažje kot pot čez vso Evropo. In morda nama bo celo uspelo.«

»V Padovo morava,« je odločno dejal Dar. »Najbližje mesto je in tam bova gotovo našla kak terminal.«

»Vendar bova morala biti previdna,« je resnobno dodala Tally. »Če kdo izve za disk, bova v večji nevarnosti kot kdaj koli prej.«

Ali je prebudilo pozvanjanje vidkoma, pospremljeno s spoznanjem, da je zaspala. Skobacala se je iz postelje, vklopila aparat ter zaspano pomežiknila Lucielovemu obrazu na zaslonu.

»Si šla pozno spat?« je sočutno vprašal.

»Ja,« je rekla in si pomela oči. »Še mi samo zdi, ali je po mestu res vse več varnostnih patrulj?«

Luciel je smeje odvrnil: »Očitno nisi prav veliko z Alarihom. Že nekaj tednov ne govori o ničemer drugem. Jordan pravi, da sta se z Vrano sinoči pomenila o tem.«

»Slišala sem, da ima nekakšen načrt,« je priznala Ali. »Nisem pa vedela, da ima kaj opraviti z Vrano.«

»Vse ima kaj opraviti z Vrano,« je rekel Luciel. »Na primer današnja naloga. Saj veš, tista, na katero zamujaš.«

»Naloga,« se je namrščila in se skušala spomniti svojega urnika.

»Reševanje,« ji je pomagal. »Še ena partija mane z varnostniki.«

»Saj res,« se je spomnila. »Oprosti. Koliko zamujam?«

»Glede na to, da se Vrana še ni pojavila, imaš kakih deset minut, da se oblečeš,« se je zarežal Luciel. »Še vidiva.«

Vidkomska podoba se je razblinila in Ali je v omari poiskala svoj bojni kombinezon. Nekoč se je zjutraj oblačila več ur. Pazila je, da so se njena oblačila natanko skladala s trenutnimi modnimi diktati. Zdaj pa se je, ne da bi sploh pomislila, stlačila v ohlapno opravo, lase si je bliskovito počesala v kito ter si oprtala serijski model blasterja. Ko je, stopaje skozi vrata, opazila svoj odsev v ogledalu, se je široko nasmehnila. Predstavljala si je, kaj bi porekle njene srčkane in priljubljene nekdanje prijateljice, če bi jo videle.

Po stopnicah je stekla v glavno sobano in se še ravno pravi čas pridružila ostalim v vrsti za pregled opreme. Opravljal ga je Luciel. Medtem ko je Ali čakala, da pride na vrsto, se je radovedno ozrla, kdo vse bo v reševalni ekipi. Med Duhovi je bilo vse več takih, ki jih ni poznala. Toda s srede vrste se ji je nasmehnil Daniel. Vrnila mu je nasmešek. Skupini se je pridružil preko Staroangležev. Za svoje principe se je prostovoljno odrekel luksuznemu življenju. Teroristom je izdal toliko vladnih skrivnosti, da si je zapravil vsako možnost za vrnitev. Ali je bil delno všeč zato, ker sta prihajala iz podobnih okolij. Naj se je z drugimi Duhovi še tako zbližala, se je v mestni pustinji, od koder jih je bilo veliko doma, sem ter tja še vedno počutila nekako izgubljeno.

Njeno pozornost je spet pritegnil Luciel. Hitro mu je pomolila orožje. Opremo je bilo treba pregledovati v njihovo lastno varnost. Postopek je postal del ustaljene rutine kmalu potem, ko so se čarodeji združili s Staroangleži. Teroristi so v značaj skupine uvedli toliko vojaške preciznosti, da se je bližnje reševanje zdelo nekaj dokaj običajnega.

Prav tako običajna je bila Vranina zamuda. Ravno ko je Luciel oznanil, da je pregled končan, se je pojavila na pristajališču za preletače, kot ponavadi oblečena v črno. Prostorne žepe svojega plapolajočega plašča je imela nabasane z napravami različnih oblik in velikosti. Luciel ji opreme ni niti skušal pregledati. Ali si glede tega ni delala utvar. Za Vrano so veljala povsem drugačna pravila, v katera se nihče ni imel volje vtikati. Ne da bi se zmenila za njihovo prisotnost, se je s svojimi neberljivimi očmi

zavihtela v pilotov sedež ter se zastrmela v druge člane ekipe.

»No?« je vprašala. »Kaj čakate?«

»Nič,« je namesto vseh skupaj hitro odvrnil Luciel in jih začel priganjati: »Dajmo, ljudje.« Obrnil se je k Vrani in dodal: »CRP še ne ve zanjo. Moralo bi biti čisto enostavno.«

Vrana je v odgovor samo nekaj zamrmrala. Ali se je na repu skupine, ki se je spravljala v preletač, nelagodno zavedla, da bo morala sedeti poleg nje. Pogoltnila je svoje pomisleke in se privezala, saj je kar predobro poznala Vranin pilotski sloves. Črnolasa čarodejka je že zaganjala aerodinamično plovilo. Njegova vrata so se sikaje zapirala v natančni skladnosti z odpiranjem glavnega izhoda iz Trdnjave, ne da bi imel kateri koli član ekipe kaj opraviti s tem.

Ali je hitro pogledala mlajšo čarodejko. Ena suhljata bleda dlan je počivala na krmilni plošči preletača, druga pa je nestrpno bobnala po ročnem naslonjalu pilotskega sedeža, dokler se vrata hangarja niso do konca odprla. Vrana je povsem lahkotno uporabljala svoje zmožnosti in kljub njeni slabi volji se je ekipa za spoznanje sprostila. Reševalne misije so znale biti zoprne, ne glede na svojo rutinskost, in Vranina prisotnost jim je vlivala samozavest. Med premnogimi Duhovi, posebej med novinci, je že veljala za legendo. Ali je slišala Keza, kako mlajšim otrokom pripoveduje zgodbe, po katerih se je zdelo, da je Vrana lastnoročno rešila vse čarodeje v skupini ter obenem potolkla vsaj pol federalne vojske.

»Nič hudega,« je dejal Luciel, ko mu je zaupala svoje pomisleke. »Ne glede na svoje napake je Vrana dosegla več od katerega koli izmed nas. Njena legendarnost ljudi opogumlja. Izkoristiti moramo vse svoje prednosti.«

Ali ni vztrajala, saj ni hotela vzbujati ljubosumnega videza. A ko je zdaj opazovala Vrano, se je spraševala, ali bi morala tistikrat močneje nastopiti s svojimi ugovori. Vrana, katere um je bil že povezan z mrežo, se je dozdevala neizmerno odsotna. Ali je zaskrbelo, da je šla njena legendarnost že predaleč, da za marsikoga sploh ni več resnična.

Nenaden sunek jo je prikoval na sedež. Preletač je vzletel. Vrana je izbrala natanko pravi trenutek. Zračno plovilo je imelo v odprtini le za nekaj palcev preveč prostora. Skozi tesno prilegajočo se špranjo je šinilo v deželo tolp. Ali je iz ozadja zaslišala nekaj pridušenih vzklikov, verjetno od članov ekipe, ki poprej še niso izkusili Vranine vožnje. Vajena vrtoglave hitrosti se je poskusila sprostiti, medtem ko je Luciel še zadnjič preletel podrobnosti naloge.

»Namenjeni smo v višavje, v zaprto skupnost po imenu Fairseat,« je razlagal. »Nadzora varnostnikov ne bo veliko, saj imajo za zaščito pomembnežev, ki živijo tam, najete svoje ljudi. Ko pa bomo notri, se jim bo treba izogibati.«

»Kako bomo prišli noter?« je vprašal nek član, ki ga Ali ni poznala.

»Po načrtu naj bi vstopili skozi vhod za služinčad,« je odvrnil Luciel.

Ali to ni bilo všeč. Še pred nekaj leti je živela v podobnem kompleksu in služabnikov ni ravno mrgolelo. Pa tudi če bi jih, je premišljala, ne bi bili podobni njeni ekipi. Za ugovore je bilo prepozno, a če bi poveljevala, bi zbrala skupino, ki bi se prilegala življenjskemu okolju ultrabogatih.

»Naša tarča je dvanajstletna čarodejka Charis Weaver,« je nadaljeval Luciel. »Če so gibalni vzorci njene družine količkaj stalni, bo danes doma, njeni starši pa ne. Kot sem rekel, ne bi smelo biti težko.«

»Tega ne govori več,« ga je nenadoma prekinila Vrana. »Ne mislim delati z ekipo, ki misli, da so reševanja mala malica. Skeniraš?«

»Seveda, Vrana,« je spravljivo dejal Luciel. »Razumem.«

»Bolje zate,« je dodala in pogledala Ali, kot da bi svoj ukaz hotela še podkrepiti. Toda Ali se je strinjala in se resno spogledala z njenimi črnimi očmi. Trenutek so iščoče zrle vanjo, nakar so se na Alijino začudenje obrnile nazaj v smer leta, ne da bi Vrana spregovorila eno samo besedico.

Preostanek ekipe je molčal, medtem ko je črnolasa čarodejka popeljala preletač mimo mestnih nivojev ter ga v višavju naravnala na hitrost za križarjenje. Bližali so se pet nivojev visokemu kompleksu, obloženemu z bleščečim belim kamnom, obkroženemu z zidovi, v katerih so v razmakih tičala vrata. Ali je obšla preroška slutnja. Večina reševanj, v katerih je sodelovala, je potekala v revnejših četrtih. Ta graščini podobna zgradba je bila nekaj povsem drugega. Fairseat je bil resnično zaprta skupnost, brez običajnih prehodov in gravitacijskih vagonov, po katerih bi imela vozila in ljudje od spodaj in zgoraj dostop v nivoje. Kompleks je počival na velikanski ploskvi svetlih trgov in vrtov, pokrival pa ga je podoben svetlikav strop. V skupnost ni prodrl niti žarek naravne svetlobe, toda Ali je dvomila, da je to za tukajšnje prebivalce posebej pomembna postavka. V višavju so živeli zaradi prestiža same lokacije, ne pa, da bi bili bližje soncu.

Vrana je zakrožila ob boku kompleksa, se umaknila in zavila do naslednjega nivoja. Ali je zaslišala neredno klinkanje in žvenketanje. Člani ekipe so naravnavali svoje orožje in ostalo opremo. Nato je preletač rahlo kot pero pristal na robu elegantnega oboka in Vrana je izklopila pogon.

»Tu smo,« je rekla tiho. »Vhod za služinčad je takoj za tem nadhodom.«

Vrata so se ob tihem zehanju hidravlike drse odprla. Nivo je bil skoraj popolnoma prazen in ekipa je neslišno zlezla na piano, na moč previdno, da ne bi motili miru. Luciel jih je napotil po robu mostu, Vrana pa je vklopila preletačev varnostni sistem. Ali se je napotila za ostalimi ter obstala pred velikimi kovinskimi vrati. Ključavnice ni bilo videti. Vprašala se je, kako neki bodo prišli noter, a Vrana, ki se je pojavila za njo, se je posmehnila.

»Računalniško vodena,« je dejala z zaničljivim nasmeškom. »Še sreča, da jih nič ne izuči.« Za trenutek je pogledala Ali, zatem pa še Luciela. »Bi kateri poskusil?«

»Mislim, da ne,« je hitro odklonila Ali. Vrana je ironično dvignila obrv.

»Luciel?« je vprašala in fant je stopil naprej. Dlan je položil na vrata.

»Dobro,« ga je pohvalila. »Začuti tokokrog. Teče skozi cela vrata in nazaj do nadzornega sistema. Pojdi za tokom in ukaži vratom, naj se odprejo.«

Luciel je zaprl oči. Ekipa je nemo čakala. Z nakremženim izrazom si je grizel ustnice in se skušal pretipati do mreže. Vrana je vse čarodeje poskusila naučiti te veščine, a brez posebnega uspeha. Naposled se je odmaknil od vrat in odprl oči.

»Ne gre,« je zmajal z glavo. »Ne dosežem.«

»Tudi prav,« je brezizrazno dejala Vrana. »Umakni se.«

Segla je proti vratom in nanja nalahko položila konice prstov. Člani ekipe so zadržali sapo. Skoraj nemudoma se je zaslišal klik in vrata so se na stežaj odprla.

»Zakaj ni tega storila takoj?« je zamomljal nekdo za Alijinim hrbtom, vendar so ga hitro utišali.

»Gremo,« je Luciel presekal nerodno vzdušje. Popeljal jih je v dolg, vijugast hodnik. Ali je stopala na repu skupine. Za njo je bila le še Vrana, ki je zaprla vrata. Temnolaso dekle jo je premerilo v medli svetlobi.

»Morala bi poskusiti,« je dejala.

»Tudi če bi se učila vse življenje, ne bi znala reči, ki jih znaš ti,« je potiho odvrnila Ali. »To dobro veš.«

Nekaj trenutkov so tišino prekinjali samo odmevi ekipe, ki je napredovala po hodniku. Nato je Vrana skoraj šepetaje spregovorila:

»Če nisi odgovorna za svoj neuspeh, potem odgovornost leži na tvojem učitelju. Jaz pa je nočem.«

Nato se je kot senca pomaknila naprej v temo in izginila izpred Alij inih oči.

Na koncu hodnika je bilo dvigalo in Lucielu se ga je po krajšem ubadanju s pozivno tipkovnico posrečilo priklicati.

»Tole vodi navzdol v prezračevalni sistem,« je razložil.

»Ja, smrklja se gotovo preganja po ventilaciji,« je šepetaje zamrmrala Ali in Vrana je proti njej izstrelila oster pogled.

»Misliš, da je z načrtom kaj narobe?« je tiho vprašala, ko so se gnetli v dvigalo.

»Upam, da ne,« je polglasno odvrnila Ali. Ni hotela dajati pripomb, vendar je bila mnenja, da se mora Vrana zavedati morebitnih težav. Da ju ostali ne bi slišali, se je nagnila k njej in nadaljevala: »V takih kompleksih ne vidijo radi, da se osebje prosto sprehaja naokoli. Najraje imajo, da se jim streže nevidno in z razdalje. Tu pa je videti, da je za varnost še posebej poskrbljeno.«

Vrano je pogledala v upih, da jo bo dekle prepričalo v nasprotno, vendar je bila poplačana zgolj z zoženim pogledom.

»Čisto možno, da imaš prav,« je zamrmrala Vrana, »a vseeno ostani nahlajena.« Nato se je odmaknila, položila roko na steno kabine ter se zastekljenih oči predala povezavi z računalniškim sistemom, ki je krmilil dvigalo. Ali jo je napeto opazovala, v upih, da se bo Vrana že znašla, če bodo naleteli na težave. Luciel je bil dober vodja, vendar ni imel Vraninih izkušenj in iznajdljivosti. Poleg tega jima je Vrana v preteklosti s svojimi spretnostmi že rešila življenje.

Dvigalo se je ustavilo. Pričakal jih je prazen prostor. Ekipa se je razpršila po njem, Luciel pa je stopil do vrat in jih previdno odprl. Ena roka mu je počivala na hromilni pištoli.

»Čisto je,« je oznanil in ostali so se mu pridružili.

Tisto, kar se je nahajalo na drugi strani vrat, je bila očitno kontrolna soba. V zidove so bili vgrajeni nizi terminalov. Zasloni so prikazovali zapletene zapise, za katere je Ali domnevala, da se tičejo prezračevalnega sistema. V kompleks je vodila ena sama cev za gravitacijski vagon.

V    sobi je izstopalo veliko okno. Ali se mu je nagonsko približala. Ob pogledu skozenj se ji je od preplaha stisnilo grlo. Ozrla se je k ostalim, ki so še vedno pregledovali terminale.

»Vrana?« je rekla. »Pridi pogledat.«

Drugo dekle je stopilo k oknu. Skupaj sta se razgledali po skupnosti Fairseat. Videti je bila kot mesto v malem.

V    Ali je prebudila spomine na kompleks Belgravia, kjer je odrasla. Bele stavbe so se po prefinjenem arhitekturnem načrtu zlivale ena v drugo, povezane z balkoni ter potkami, omehčanimi s kaskadami zelenja. S tal, pet nivojev nižje, so rasla vitka drevesa in se s krošnjami skoraj dotikala stropa.

»Te spominja na dom, Ali?« se je za njima nenadoma oglasil Daniel. »Tako spokojno je videti, ne?«

»Res je,« je priznala Ali. A tesnoba je ni zapustila. Čakala je na Vranin odgovor.

»Luciel,« ga je Vrana priklicala z drugega konca sobe. »Še enkrat mi povej, kje je doma naša tarča.«

»V Zahodnem stolpu,« je odvrnil, ko se jim je pridružil pred oknom. »Na drugem nivoju.« Ozrl se je po kompleksu, da bi se orientiral. »Tamle,« je dodal in pokazal na enega izmed belih nebotičniških izsekov. »Sli bomo po promenadi in vstopili skozi tisto stebrišče.«

»Saj se hecaš!« je ušlo Ali. »Videli nas bodo!«

»Tam je veliko zavetja,« je odvrnil Luciel in pokazal na drevje pod njimi. »Poleg tega se bomo hitro premikali.«

»Sfaširali nas bodo,« je dejala Vrana in Ali je zavzdihnila od olajšanja, da se druga čarodejka strinja z njo.

»Kako to misliš?« je protestiral Luciel. Vrana se mu je zazrla v obraz.

»Tudi če nas ne opazi nobeno človeško bitje, imajo taki kompleksi nadzorne sisteme naravnane posebej proti vlomilcem. Takoj ko nas zagleda prva videokamera, bomo zaklenjeni. Vso ognjeno moč bomo potrebovali samo, da se prebijemo nazaj ven.«

»Naj se vrnemo?« je vprašal Daniel.

Vrana je pomislila in ostali sojo pričakujoče pogledali. Tudi Luciel je vedel, da ne bi imelo smisla nadaljevati brez njene pomoči. Čarodejka je naposled odkimala.

»Ne, lahko nadaljujemo,« je rekla. »Ampak previdno in le v majhnem številu.«

»Pa nadzorne naprave?« je vprašala Ali. Vrana se je nasmehnila.

»Mislim, da vem, kako se jim lahko izognemo,« je dejala. »Če se obnese, nam bo morda pomagalo tudi pri neki

misiji, ki jo načrtuje Alarih. Ali, vidva z Danielom gresta z mano. Luciel, drugi boste ostali tukaj. Začni vdirati v sistem. Če se sproži alarm, boste morali poskrbeti, da ta pot ostane prosta za umik.«

»Razumem,« je odgovoril Luciel. »Vso srečo.«

Vrana je prikimala ter se obrnila k Ali in Danielu.

»Pridita,« je dejala inju popeljala do gravitacijske cevi.

Med spustom v kompleks Fairseat je Vrana izločila vse zunanje dražljaje in se posvetila svoji povezavi z mrežo. Ne da bi se dotaknila varnostnega sistema, je njegov objem čutila kakor kletko. Kompleks so z vseh strani opazovale nevidne oči in pot, po kateri so se namenili, je vodila skozi snemalna polja neštetih skritih kamer. Čeprav bi z lahkoto blokirala njihove signale, da ne bi videle drugega kot statiko, bi to sprožilo alarm enako hitro kot posnetek vsiljivcev. Raje je segla proti kameram in se posvetila tistemu, kar bi morale videti. Slikovne podobe so oddajale v obliki digitalnega zapisa in Vrana je nežno segla po teh podatkovnih tokovih. Gladko in neizbežno so polzeli proti varnostni kontrolni sobi kompleksa, zakopani globoko v labirintu elegantnih stavb.. Vrana se je s svojim umom neskončno previdno stegnila proti mreži in ukrivila pot toka, jo oblikovala v zanko, leto pa usmerila v kontrolno sobo. Ko je gravitacijski vagon dosegel dno kompleksa, so jo videokamere že ubogale. Kjer so hodili, so odčitavale zgolj prazen prostor. Njihov pravi prenos je dušila poprej ustvarjena zanka.

»Pohiteti bomo morali,« je rekla Vrana in njena spremljevalca sta prikimala.

Kompleks so prečkali kot prikazni, nevidni kameram in spretno skriti, kadar se je približal kak človek. Pod okriljem dreves so se počasi pomikali proti Zahodnemu stolpu. Ko so vstopili v okrasno stebrišče, ki je skrivalo vhod, so se pred njimi na Vranin neizgovorjen ukaz že odprla vrata. Pohiteli so v hladno notranjost. Pozdravil jih je razkošno opremljen hodnik, z okraski, ki so bili izbrani tako zaradi svoje lepote kot zaradi svoje dragocenosti. Tu se ni bilo moč skrivati pred ljudmi. Vsi trije so pospravili svoje orožje in skušali hoditi, kakor da spadajo v to okolje. Vrana je nadaljevala s slepljenjem kamer, vendar se je zavedala, da bi bil ves njen trud zaman, če bi kak mimoidoči sprožil alarm. A čeprav so bili deležni peščice zbeganih pogledov, se nihče ni spotaknil ob dejstvo, da so tu. Vrana ju je nezmotljivo vodila proti stanovanju, kjer je živela Charis Weaver, in čez deset minut so že stali pred njenimi vrati.

»Varnostni sistem v notranjosti zaznava eno osebo,« je rekla Vrana. »Mlado, ženskega spola, staro dvanajst let, verjetno je naša tarča.«

»No, pojdimo ponjo,« je olajšano dejal Daniel. Vrana je odklenila vrata.

Znašli so se v apartmaju, polnem sob, ki niso bile nič manj razkošne od drugih delov kompleksa. Pred njimi je videozaslon predvajal priljubljeno dramo, ki se je je Ali bežno spominjala, zgodbico o skupini mularije, ki pomaga varnostnikom loviti kriminalce. To ni bilo nič kaj obetavno znamenje, še manj pa je obetalo dekletce, ki jih je čakalo sredi sobe. Oblečeno je bilo v ležernem slogu, ki je bil v vsej svoji popolnosti lahko samo drag. Njeni medeni lasje so tičali v umetelno oblikovanem strdku. Gledala jih je s široko odprtimi modrimi očmi, a njen glas je bil hladen in preračunan.

»Kaj počnete v mojem stanovanju?« je vprašala.

»Prišli smo te rešit,« je začel Daniel. »Vemo, da si čarodejka in ...«

»Nočem, da me rešijo,« jim je odločno zagotovila deklica. »Če takoj ne izginete, bom poklicala paznike.«

»Nikar!« je vzkliknil Daniel. »Prosim, vsaj poslušaj, kar ti imam povedati.«

»Okej,« je rekla ostro. »Samo ne približujte se mi.« Svoje besede je poudarila tako, da je stopila do terminala, od koder bi po želji mogla priklicati paznike.

»Vrana?« je tiho vprašala Ali. Spraševala se je, če ima druga čarodejka sistem na dovolj močnih vajetih, da bi prestregla dekličino sporočilo.

»Mogoče,« je odvrnila Vrana, ki je uganila Alijine dvome, »vendar ne pričakuj čudežev.«

Daniel je skušal ostati miren. Svoji dlani je kar se da negrozeče stegnil proti deklici in ji tako pokazal, da sta prazni.

»Vse je v redu,« ji je rekel. »Res ti nismo prišli naredit nič hudega.« Trenutek tišine. »Ti si Charis Weaver, kajne?«

»Tako je,« je previdno odvrnila.

»Prav, Charis,« je nadaljeval. »Glej, radi bi ti pomagali. Če CRP izve, da si čarodejka, bo tvoje življenje v nevarnosti. Če odideš z nami, pa se ti ne bo treba ničesar bati.«

»Nočem z vami,« mu je zatrdila Charis. »Moji starši bodo že poskrbeli zame. Ne potrebujem vas.«

»Charis ...« je začel Daniel, vendar je vročično odkimala.

»Ne!« je dejala že glasneje. »Nočem. Pojdite stran!«

Daniel se je nemočno obrnil k svojima soborkama.

»Vrana,« je rekel, »ti ji povej.«

»Prekleto, Daniel, ne vmešavaj me v to!« se je razjezila Vrana. Iz oči so ji bliskali črni plameni. »Vsaj enkrat ne pričakuj od mene, da bom rešila vse probleme. Če smrklja noče oditi, naj ostane tukaj. Mogoče bo res na varnem. Kaj pa jaz vem?«

»Vrana!« Danielov glas je mejil na obup, toda Ali ga je prekinila.

»Tiho bodi,« mu je ukazala presenetljivo neizprosno. »Vrana ima prav. To je moj problem, ne njen.«

Glas mnogih voda

Tally in Dar sta nekoč že prepotovala razdaljo med Benetkami in Padovo, skrita v zadnjem delu dotrajanega drsca. Lastnik vozila je za prevoz brez odvečnih vprašanj zahteval skoraj vse, kar je imela njuna mati. Zdaj sta morala na pot čisto sama. Tally je z roba velikanske prometnice opazovala premikanje prometa in se spraševala, kako jima bo uspelo. Hitra cesta se je skozi zaspano italijansko podeželje vila kot rjoveč zmaj. Trideset pasov vozil se je zvijalo v spiralo zvoka in hitrosti, nad njimi pa so lebdeče srebrne pikice označevale koridorje za preletače.

Vse, kar sta otroka premogla, je bilo stlačeno v umazan nahrbtnik, Dar pa je dragoceni podatkovni disk nosil tik ob srcu. S prometnice ju nihče ni opazil, pa tudi če bi ju, razcapana otročaja ne bi zbujala prevelike pozornosti.

V mestih je bilo drugače. Varnostniki so ustavljali in zasliševali vse berače in potepuhe. Tally se je obrnila proč od pošastne poplave drscev ter pogledala Dara.

»To nima smisla,« je dejala. »Najbolje bo, da zavijeva na kako manjšo podeželsko cesto. Morda se bo našel kdo, ki naju bo pripravljen pobrati.«

»Mati je vedno govorila, da je nevarno,« jo je opozoril Dar.

»No, zdaj ti tega ne more reči,« je revsnila Tally. »Naj prehodiva celo Evropo ali kaj? Anglija je menda še vedno otok!«

»Prav, prav,« se je vdal Dar. »Ampak bodiva previdna. Imaš nož na dosegu roke?«

Tally je preverila lego ozkega rezila, ki je počivalo v toku ob njenem čevlju.

»Imam,« je rekla, »upam pa, da mi ga ne bo treba uporabiti.«

»Proti varnostnikom?« se je mrakobno nasmehnil. »Komaj čakam.«

»Potem bova res mnogo boljša od njih,« je posmehljivo dejala Tally. »Ne šali se o pobijanju ljudi, Dar. Ni smešno.«

»Morda se pa sploh ne šalim,« je Dar odvrnil v nizkem in nevarnem tonu.

Tally je zavzdihnila. Ni hotela začeti novega prepira.

»Pridi,« je rekla. »Poiščiva kako drugo cesto.«

Dar si je oprtal nahrbtnik in potem sta odrinila. A medtem ko sta hodila, so Tally spreletavale skrbi o njenem bratu. Bila je prepričana, da bo zaradi svojega sovraštva do federacije zabredel v težave, in ni vedela, ali mu bo takrat lahko pomagala.

Ali se je, ne meneč se za Vrano in Daniela, osredotočila na otroka pred seboj. Tako dobro se je znala vživeti v Charisina občutja, da se je sama presenetila. Ni še sodelovala pri zapletenejšem reševanju. Največkrat so prispeli borih nekaj trenutkov pred CRP in otroci so jim bili hvaležni. Starši so se Duhovom včasih zahvalili, včasih pa so svoj naraščaj preklinjali zaradi mutantstva. Slovesi so

bili v obojih primerih težki, toda Ali še ni srečala čarodejke, ki se ne bi hotela rešiti. A ob pogledu na stanovanje, ki jo je tako zelo spominjalo na njen nekdanji dom, je deklico razumela.

Vso pozornost je uprla v Charis in poskusila zbrati misli.

»Razumem, zakaj nočeš oditi,« je dejala. »Včasih sem bila taka kot ti. Tu ni nikdar nič narobe, kaj? Med temi zidovi si popolnoma varna.«

»Sem, ja,« je vztrajala Charis. »Sploh ne vem, kako ste prišli noter.«

»Vstopili smo lahko zato, ker smo čarodeji,« je tiho rekla Ali. »Pred nami ni varen noben računalniški sistem na svetu, niti varnostni sistem v Fairseatu.«

»Potem nisem taka kot ti,« je Charis vidno odleglo. »Ne znam takih stvari, samo na računalnike se spoznam. Sploh nisem čarodejka.«

»Ne, takih reči res ne znaš,« je pritrdila Ali, »vseeno pa si čarodejka. V očeh Evropske federacije, CRP in varnostnikov si čarodejka in dobro veš, kaj to pomeni.«

»Misliš, da me bodo ujeli,« je odgovorila Charis. »Pa če me ne? Tudi ona je rekla, da bo mogoče vse v redu.« Živčno je pogledala Vrano.

»Morda bo res vse v redu,« je rekla Ali. »Morda boš lahko vse življenje varno preživela med temi zidovi. Morda pa tudi ne.«

Globoko je vdihnila in se spomnila, kako se je počutila, ko ji je Vrana razkrila, da pozna njeno skrivnost. Mislila je, da je v pasti, a šele ko se je pridružila drugim čarodejem, je spoznala, da v resnici še nikoli ni bila svobodna.

»Charis, včasih sem bila natanko taka kot ti. Mislila sem, da lahko za vedno obdržim svojo skrivnost. Tudi jaz nisem hotela od doma. Nekega dne pa je pome prišel CRP. Odpeljali so me pred očetovimi očmi, pa ni mogel storiti ničesar.«

Ni se spustila v podrobnosti o laboratoriju, kamor so jo odpeljali. Nekatere stvari bi Charis lahko razložili, če bi se odločila oditi z njimi, druge pa so bile preveč grozljive, da bi jih omenjali.

»Vrana me je rešila, Charis,« je razložila Ali in se na kratko ozrla proti omenjeni čarodejki. »Pred CRP je rešila mene, nekega mojega prijatelja, od takrat pa še na stotine drugih otrok. Najboljša izmed nas je. To ve celo vlada in nekega dne jo bo Vrana prisilila, da nam dodeli enake pravice kot pravim ljudem. Zaenkrat pa nikakor nisi varna. Vse dokler boš mislila, da lahko prikriješ resnico, da si čarodejka. Ne bi šla raje z nami, kot pa da te nekega dne zbudi trkanje CRP na vrata Fairseata in se zaveš, da ne moremo pravočasno priti pote?« Charis je pogledala naravnost v oči in končala: »Ne moremo te prisiliti, da greš z nami, in tega ne bomo niti poskusili. Oni pa te lahko in te tudi bodo in ne ti ne tvoji starši ne boste mogli ukreniti ničesar.«

Ali je umolknila, vede, da je povedala vse, kar je imela povedati, ter čakala. Charis je bledega in resnega obraza s pogledom begala od nje do Daniela, do Vrane in spet nazaj. Naposled je rekla:

»Lahko staršem pustim pismo?«

»Če hočeš,« je odvrnila Ali in Daniel je zavzdihnil od olajšanja. »Vendar te prosim, da pohitiš. Mudi se nam.«

»Spakirala bom,« je rekla Charis in se napotila proti enim izmed vrat, ki so vodila iz sobe.

Ko je izginila, je Ali neizmerno utrujena sedla na rob najbližjega stola.

»Bravo!« je vzkliknil Daniel. »Še nikoli te nisem slišal tako govoriti.«

»Hvala,« se je nasmehnila, pogledala pa je Vrano.

»Čestitam,« se je glasil tihi odgovor in Ali se je ob pogledu na mlajšo čarodejko čez obraz razlezel nasmeh.

»Misliš resno?« je vprašala.

»Seveda.« Vrana je s svojo staro zadirčnostjo v glasu dodala: »Vedno povem tisto, kar mislim. Zdaj pa pojdi in priženi tisto mulo, preden se varovalnemu sistemu posveti, kaj sem mu ušpičila.«

Alarih je že načrtoval udarec, uperjen v samo srce federalne moči. Vrana je s svojimi omembami satelitskega omrežja in Centra za vesoljske operacije v Presežnosti na novo podžgala njegovo zavzetost za skupno stvar. Tako je poiskal edinega člana Duhov, ki je razen njega čutil podobno obsedenost. Nava je našel s skupino starejših čarodejskih otrok v enem manjših oporišč Duhov na robu mesta. Vitki gangster z nenaravno belimi lasmi je bil v vzor tistim mulcem, ki so bili že dovolj stari za upor proti varnostnikom. Učil jih je uporabljati orožje, oni pa so ga skoraj suženjsko oponašali. Lase so si barvali belo, da bi se prilegali lastni podobi tistega, kar naj bi Duhovi bili.

Ko je Alarih opazoval Nava v družbi otrok resnih obrazov, ki so z utečeno lahkoto pestovali svoje uničevalno orožje, ga je spreletelo, kako je naraslo njihovo število. To so pravi Duhovi, si je mislil. Mnogo bolj kot člani Staroangležev ali prvotne skupine čarodejev. Teh otrok je zdaj več kot nas, in če jim ne najdemo prihodnosti, si jo bodo poiskali sami. Misel je bila strašljiva. Ob pogledu na mulce, ki so izmenjaje razstreljevali svoje tarče, je za trenutek otrpnil. Naposled je streljanje le zamrlo in Nav jim je ukazal, naj povesijo orožje. Potem ko je še zadnji ubogal njegovo navodilo, je stopil do Alariha.

»Tebe pa nisem pričakoval,« se je nasmehnil. »Mislil sem, da že naklepaš, kako boš za nas osvojil svet.«

»Nekaj takega,« se je zarežal Alarih, nato pa je s pogledom oplazil otroke. »Čeprav imam občutek, da nas bodo tile prehiteli. Dobro si jih naučil.«

»Mogoče še predobro,« je resno odvrnil Nav. »Če te izurijo za ubijanje, izgubiš del svoje nedolžnosti, čeprav znanja nikoli ne uporabiš.«

»Če pa moraš izbirati med nedolžnostjo in preživetjem ...« je rekel Alarih. Navje zgolj skomignil.

»Še strinjam,« je dejal. »Nimamo izbire.«

»Mogoče res ne, ampak v teh okvirih se nam odpira nekaj možnosti,« je odgovoril Alarih. »Med drugim se morava pomeniti tudi o tem. Nekaj mije prišlo na misel...«

Odkar je Drow opazil temni oblak, še ni uporabil mreže. Čutil je nenavadno bojazen pred računalniškim terminalom. Mračna meglica, ki ga je zvabila v past, ga je preganjala v sanjah. Nenehno so ga napadali prividi, kako se utaplja v katranu. Toda očetu je obljubil pomoč pri preizkušanju zmogljivosti programov, zato se je sklenil soočiti s svojimi strahovi.

Vstavil je enega od ukradenih diskov, vklopil terminal v svoji sobi ter se potopil v mrežo. Z novimi enkripcijskimi algoritmi bi moral v družinskem računalniškem sistemu pripraviti neprebojen geselni protokol, a po kaki uri dela je njegov um iztirila čudna privlačnost, ki jo je čutil do omrežja. Skoraj nezavedno si je dovolil spolzeti vse dlje in dlje od terminala, kjer je delal, skozi računalniški sistem ter naprej do ene glavnih mrežnih poti. Podatkovni promet je brzel mimo, on pa ga je opazoval in užival v njegovih barvah ter življenju, ki ga je obkrožalo. Zdrsnil je v tok podatkov in se mu pustil odnesti. Nemoteno mezenje informacij ga je pomirjalo. Nenadoma ga je nekaj neskladnega s siceršnjim redom pahnilo v stanje polne zavesti. V bližini se je neko informacijsko vozlišče upočasnilo in prenehalo utripati, kakor bi ga nekaj zastrlo. Zazrl se je vanj, ga podržal v umu in kmalu je spet oživelo. A na razdalji, ki jo podatki prepotujejo v nekaj milisekundah, se je mimo informacijskih potočkov kodrala tipalka niča, jih ovila v temo ter zdrsela dalje.

Drow je vztrepetal. Črni tipalki ni hotel slediti tja, od koder se je priplazila. Okužba se je očitno širila po mreži, njemu pa se ni sanjalo, ne za kaj gre ne kaj naj ukrene. Spraševal se je, ali naj se posvetuje s kakim Kromovcem, vendar se drugi niso znali povezovati z računalniki tako kot on. Ko je eni izmed članic tolpe nekajkrat poskusil razložiti svoje občutke, nikakor ni mogla razumeti, kaj opisuje. Morda pa je kje v prostranstvih mreže obstajal kdo, ki bi ga razumel. Izstopil je iz terminala in pretehtal to možnost. Moral je poslati sporočilo komur koli, ki je mrežo videl na podoben način. Sporočilo, ki bi ga mogel razbrati samo kdo z njegovimi sposobnostmi. Počasi se mu je začela rojevati zamisel. Medtem ko jo je premleval, je poniknil nazaj v omrežje.

V mreži ni poznal drugega bitja, ki bi ga odlikovala zavest. Na svojih izletih ni srečeval drugega kot brezumne podatkovne signale. S pomočjo veščin, ki se jih je priučil med programiranjem za Kromovce, je izdelal iskalni program za nepravilnosti, pojave, ki bi se v mreži obnašali drugače kot podatki. Ko bi program našel tako nepravilnost, bi ji posredoval sporočilo in informacijo, kje ga lahko poišče - dogovorjen kraj nekje v mreži, ki bi ga Drow poslej hodil preverjat. V dokončan program je vnesel sporočilo:

> tistim, ki jih mreža osvobaja - tu se je nekaj spremenilo - kaj širi temo kakor virus? - oglasite se z odgovorom - če obstajate <

Ko se je ekipa vrnila, je Oblak vedel, da se je nekaj spremenilo. Čakal jih je v oporišču. Z Vrano se je hotel pogovoriti o njenih načrtih za potovanje v Presežnost, a ko so se vrnili, mu je postalo jasno, da ta čas morda ni najprimernejši za razgovor. Drugi so živahno zlezli iz preletača. Spremljali so mirno deklico, ki ji je čez rame visela na videz draga potovalna torba. Daniel in Ali sta z njo klepetala o Duhovih. Skupina se je sprehodila mimo Oblaka popolnoma zatopljena v svoje zadeve, on pa je stopil do plovila. Vrana je sedela na pilotskem sedežu in gledala v prazno. Oblak je okleval zgolj delček sekunde, nato pa se je zavihtel v sosednji sedež.

»Je bila naloga uspešna?« je vprašal in temne oči so se počasi zazrle vanj.

»Otroka smo rešili iz razkošnih sanj in mu ponudili obup,« je črnogledo dejala Vrana.

»Kot ponavadi torej,« je v pogovor skušal vnesti merico humorja. Ko se Vrana ni potrudila z odgovorom, je umolknil in pomislil.

»Zakaj obupuješ, Vrana?« je vprašal čez čas. »Kaj tebi mar otroške sanje?«

»Jaz ne obupujem,« ga je popravila s kančkom ostrine v glasu, »sanjam pa tudi ne.«

»Torej je naša čudodelka vendarle realistka?«

»Samo kadar mi uspe ugotoviti, kaj je resnično,« je odvrnila.

»Včasih ne vem natanko, ali si ti resnična,« ji je povedal Oblak. »Toliko drugih te ima za legendo, da se sprašujem, ali smo si te morda izmislili.«

»Sama sem si se izmislila,« je dejala z rahlim nasmeškom. »Vendar samo v mreži. Zunaj nje se moram venomer opominjati, da obstajam.«

»Torej si poišči malo resničnosti,« je predlagal. »Kaj nisi nameravala napasti sveta z novim Avaloninim izdelkom? Zdaj ni za to nič manj primeren čas kot kdaj drugič.«

»Ja, to bom naredila,« se je odločila in se z mačjo prožnostjo pobrala iz preletača. »Verjetno je kar pravi čas, da svet sliši njene besede.«

»Njene ali tvoje?« je vprašal Oblak toda Vrana je že odhajala. Če ga je slišala, mu tega ni dala vedeti.

Avalon je leno uglaševala kitaro in gledala holozaslon z ugasnjenim zvokom. Tedaj sta v Trdnjavo prispela Ali in Luciel, dobre volje, ker sta rešila še enega čarodeja.

»Tako prisebna je,« je dejala Ali. »Gotovo bo zelo močna čarodejka.«

»To praviš samo zato, ker je taka tudi Vrana,« je menil Luciel. »In >prisebna< ni prava beseda, prej >hladna<. Še Nav pravi, dajo komaj pozna.«

Avalon se je obrnila k njima in Luciel se je srečal z njenim pogledom.

»Ne glej tako obsojajoče, Avalon,« se je uprl. »Celo ti moraš priznati, da z Vrano ni lahko shajati.«

»Nisem gledala obsojajoče,« mu je rekla pevka. »Razmišljala sem o tem, kar si rekel. Ampak če Vrane ni lahko spoznati, je gotovo tako po njeni lastni izbiri.«

»Zakaj bi si kdor koli želel take osamljenosti?« je ugovarjal Luciel. »Samo zato, ker ji je všeč, da se je ljudje bojijo?«

»Jaz se Vrane ne bojim,« se ni strinjala Ali. »No, vsaj ne močno.«

»Ne verjamem, da hoče, da bi se je ljudje bali,« je dejala Avalon in Ali je prikimala.

»Kaj pa hoče?« je vprašal Luciel.

»Mislim, da gre bolj za to, česa noče,« je odvrnila Avalon. »Noče biti povezana z drugimi ljudmi. Temu se upira celo pri Navu, pa je njen edini sorodnik.«

»Ravno zato,« je z nenadnim sunkom spoznanja dodala Ali, »ker je edini sorodnik, ki ga še ima. Če bi bila povezana z ljudmi, bi jih lahko izgubila.« Pomislila je na lastnega očeta, ki ga ni videla, odkar jo je odpeljal CRP.

»Mislim, da ni tako preprosto,« je Avalon zmajala z glavo, »lahko pa, da je delno tudi zaradi tega.«

»Kaj torej misliš?« je hotel vedeti Luciel. Avalon je skomignila.

»Vrana se je morala zelo zgodaj naučiti skrbeti zase,« je začela. »Z ljudmi veijetno ni mogla splesti vezi, kakršne poznamo drugi. Mislim, da se je namesto tega povezala z mrežo, zato so njene čarodejne zmožnosti tako močne. Njeno naravno okolje je mreža, življenje, kolikor ga prebije tu, pa je samo porabljen čas.«

Druga dva sta molče tuhtala o tej teoriji, Avalon pa se je igračkala s svojo kitaro. Čez nekaj minut je Luciel odprl usta, vendar ga je utišala podoba Avalon na holovizijskih poročilih.

»Kje je daljinec?« je v hipu pozabil, kaj je hotel reči. »Na zaslonu si, Avalon!«

Ali je prva opazila upravljalnik in pritisnila na ustrezen gumb. Poročevalčev glas je sredi stavka napolnil sobo: «... pevka Avalon, odpadnica na begu pred CRP, potem ko se je lani pridružila znani teroristični skupini. Pred manj kot eno uro je bila na različnih spletnih oglasnih deskah in podatkovnih kanalih objavljena zbirka glasbe. Njen naslov, >Namerne preobleke<, se morda nanaša na delo pesnika iz dvajsetega stoletja, glasba pa je v skladu z Avaloninim slogom. Čeprav bo vlada zbirko skoraj zagotovo prepovedala, saj naj bi šlo za delo zločinke, si je naša postaja pridobila dostop do nje še pred morebitno prepovedjo. Naši strokovnjaki so prepričani, da tako glasba kot glas pripadata Avalon, vendar pa besedila daleč odstopajo od del skupine Masque, katere članica je bila ta pevka.«

Ali in Luciel sta prikovana na svoja sedeža poslušala komentar, popolnoma zaprepadena nad prispevkom, najprej zato, ker se še nikoli ni zgodilo nič podobnega, in drugič, ker sta bila v dogodke osebno vpletena. Ker je Ali odrasla v svetu medijev, je vedela, da so podzemni izidi albumov prava redkost. Izid podzemnega albuma rockovske zvezde, ki je postala teroristka ter na vrhuncu slave spuhtela v zrak, pa je bil senzacija. Oblak se ni motil, ko je rekel, da je naj večji dar, ki ga Avalon lahko ponudi čarodejski stvari, prav njena slava. Informativni kanali se taki zgodbi niso mogli upreti. Z vsakim predvajanjem je čarodeje porivala v ospredje in jim podeljevala celo neko mero verodostojnosti.

»Zdaj boste slišali izjave ostalih članov skupine Masque: Lisse, Corina in Jesseja,« je dejal poročevalec in na zaslonu se je pojavila slika treh glasbenikov.

»Odleglo mi je, ker vem, da je Avalon živa,« se je Corin resno zazrl v kamero. »Vse nas je skrbelo, ker nismo vedeli, kaj se je zgodilo z njo in Oblakom. Zdaj vsaj vemo, da sta, kjer koli že sta, na varnem in da še vedno ustvarjata glasbo. Avalon je še vedno najbolj nadarjena glasbenica v zabavni industriji in tega nič ne bo spremenilo.«

»Poleg tega se bori za svoja prepričanja ...« je začel Jesse, vendar ga je poročevalec grobo prekinil z vprašanjem:

»Pa ti, Lissa? Kakšen se ti zdi album?«

»Želim si, da bi ga Avalon posnela z nami,« je žalobno odvrnila Lissa. »Električna glasbenica je, toda brez nas ji nekaj manjka. Skupina jo je dopolnjevala. Skupaj smo ustvarili nekaj, česar nihče od nas ne bi mogel doseči sam. Zal mi je, da se je temu odpovedala.«

»Slišati je namigovanja, da sodeluje z nekom drugim,« je dejal poročevalec. »Misliš, da so besedila Avalonino delo?«

»Nikakor,« je Lissa odločno zavrnila to možnost. »Tista besedila so naravnost puntarska. Avalon ne bi čarodejev nikoli označila za >preroke novih možnostu. Politika je sploh ni zanimala.«

»Ko je odkrila, da je čarodejka, je morda spremenila svoja mnenja ...« je začel Jesse, takrat pa se je na zaslonu pojavil obraz napovedovalca poročil.

»Albuma vam zaradi šokantnosti vsebine žal ne moremo predvajati, vendar bo ta izdelek gotovo do temeljev

pretresel glasbeni svet. Avalon je v tej zbirki pesmi dosegla zvoke, ki jih doslej ni bilo slišati še nikjer. Naši analitiki še vedno niso dognali, za kakšna glasbila gre ...«

Avalon je z upravljalnikom utišala videozaslon, Luciel in Ali pa sta se obrnila k njej.

»Super,« se je nasmehnila Ali. »Resnično je imelo učinek.«

»Upam, da bo dovolj,« je preudarno dodal Luciel. »Nič kaj niso bili pripravljeni razpravljati o čarodejih.«

»Zato pa bodo o njih razpravljali ljudje,« je rekla Ali. »Razpravljali in razglabljali o tem, kaj resnično pomeni biti mutant. Ljudje so Avalon naravnost ljubili. Samo zato, ker je čarodejka, je že ne bodo nehali.«

»Misliš?« Avalon je bila slišati žalostna in Ali se je narahlo dotaknila njene dlani.

»Prepričana sem,« je dejala trdno. Rahlo oklevaje je dodala: »Pogrešaš uspeh?«

»Ja, pogrešam ga,« je Avalon priznala z otožnim nasmeškom. »V svoji slavi sem uživala. Vendar nič ne obžalujem, da sem se vam pridružila. In še vedno imam svojo glasbo. Ne glede na to, kaj je rekla Lissa, mislim, da je ta zbirka moja najboljša stvaritev, omogočili pa ste mi jo vi. Posebej Vrana. Njeno učenje je moje dosežke povzdignilo na povsem novo raven in za to sem ji neskončno hvaležna.«

»Vsak od nas ji kaj dolguje,« je odkrito dejala Ali, »ona pa si ne želi naše hvaležnosti. Vseeno ji je, da prerašča v legendo.«

»Oh, po mojem ji ni vseeno,« je rekel Oblak in s svojo običajno nezavedno eleganco vstopil v sobo. »Toda Vrana ni nikogar prosila, naj jo povzdigne v mit, in na piedestalu človek težko obstane.«

Tally je na neki italijanski podeželski stranpoti našla tisto, kar je iskala. Ustavil jima je ostarel zakonski par za krmilom hoverkamiona, ki ga je prav tako že najedal zob časa. Ta tip vozila je bil na cestah izjemna redkost, zlasti ker so bili drsci že tako poceni. Tally je v polomljeni italijanščini, naučila se je je od Harmony, razložila, da z bratom potrebujeta prevoz do Padove, in obljubila, da zakoncema ne bosta v nadlego. Stari je bil v dvomih. Nekoliko postrani je pogledoval proti njunim ponošenim oblačilom, žena pa ga je preglasila in ju spustila v vozilo.

Hotela sta se spočiti in premisliti o preizkušnjah, ki so ju čakale, toda ženska ju je očitno vzela s seboj, ker si je želela sogovornika. Tako sta postala nevoljno poslušalstvo neskončnega plazu čenčanja. Hoverkamion je pridno premagoval grič za gričem, Tally pa si je brusila ušesa ob pripovedi, ki je verjetno obsegala večji del starkinega življenja. Ime ji je bilo Julietta in v svojem času na svetu si je pridelala toliko sorodstva, da ji je očitno zadostovalo za štorije do konca potovanja. Trije sinovi in dve hčerki so ji skupaj podarili devet vnukov, od katerih je najstarejši že pričakoval svoj naraščaj. Tally se je napol bledlo ob starkinem pojočem italijanskem govoričenju o Riccu in Mariji in Gregu in Georgiani. Ni se več spomnila, kateri je kateri, in spraševala se je, kako se to posreči tej priletni gospe.

Darje bolje govoril italijansko. Ob redkih priložnostih, ko mu je Julietta pustila do besede, ji je znal postreči še s kako svojo čenčo. Ko se ju je starka vendarle spomnila povprašati o njuni družini, je bil dovolj priseben, da si je izmislil zvit odgovor.

»Najina starša sta Angleža na obisku v Padovi,« je razložil. »S Tally sva si hotela ogledati Benetke, pa sva si dobila prevoz do njih. Ko se vrneva, se bosta sicer jezila, vendar nisva hotela zamuditi priložnosti za obisk Benetk, čeprav so v ruševinah.«

Tally ni razumela vsega, kar je Julietta načvekala v odgovor, bilo pa je nekaj, češ, kaj vse da poskusijo ti zmešani Angleži, da so Benetke res čudovito staro mesto ter da upa, da ju starši ne bodo prestrogo kaznovali, čeprav sta poredna, ker sta takole pobegnila. Vse to je bilo pospremljeno s hihitavim smehom in Tally je odleglo ob spoznanju, da je Dar precej uspešno omrežil tole staro gospo. Njen brat se je z ljudmi od nekdaj razumel bolje od nje. Medtem ko je njo kljuvalo in skrbelo, kaj bo z njima, so Darova razpoloženja prehajala od črne jeze do sončne dobre volje, in to z občudovanja vredno lahkoto, ki pa jo je občasno plašila. Celo zdaj, ko jima je grozila največja nevarnost v življenju, je Dar lahko sedel in klepetal, kot da ga ne bi trlo nič na vsem ljubem svetu.

Zdaj je gospo nekaj spraševal in Tally se je zavedela, da se je v pogovoru spet izgubila. To jo je ganilo enako malo kot starega. Čeprav ga je vsaj na videz minilo začetno nezaupanje, ni rekel veliko. Vozil je kamion in buljil v vijugavo cesto. Dar jo je nenadoma uščipnil in Tally se je sunkovito zdramila. Presenečeno ga je pogledala. Sicer se je z vso pozornostjo posvečal Julietti, toda svojo sestro je tesno stiskal za zapestje. Tally se je skušala osredotočiti na pogovor.

»Grego je priden fant,« je odobravajoče razlagala Julietta. »Še vedno obiskuje svojo priletno mater, čeprav zadnje čase dela za tri.«

»Gregov bar ima gotovo računalniški terminal,« je previdno dejal Dar in Tally je odrevenela, saj se ji je posvetilo, na kaj cilja.

»Terminal?« je hrknila Julietta. »Petjih ima, fant moj. Še v naši stari hiši je eden. Že leta ga imamo. Marijin mož ga je dal inštalirati tisto poletje, ko sta bila pri naju ...« Njen glas je kar drdral. Dar je vljudno poslušal, a je ob prvi priliki prevzel nit pogovora.

»Mislite, da bi nama Grego dovolil uporabiti terminal, ko prideva v Padovo?« je vprašal. »Staršem bi sporočila, kje sva.«

»Zakaj pa ne,« je lahkotno odvrnila Julietta. »Grego je že od nekdaj radodaren fant. Ponudil se je, da nama kupi nov drseč, ampak midva ne potujeva več toliko kot včasih in tale stara zadevščina je za naju več kot dovolj ...«

Spet jo je odneslo. Tokrat je Dar ni poskusil zmotiti. Tally je stisnil dlan in se ji nasmehnil. Tudi ona se je nasmehnila. Vsak položaj je znal obrniti v svojo korist in vse je kazalo, da sta imela s to staro gospo dvojno srečo. A Tallyjino olajšanje ni bilo dolgotrajno. Zdaj, ko sta našla terminal, ga je bilo treba uporabiti in Tally ni imela pojma, kako naj pošljeta sporočilo čarodejem v Anglijo.

Teža talenta

Alarih je tisto popoldne uradno razkril svoj načrt. Vodilni člani Duhov so se v Trdnjavi dobili na svojem tedenskem srečanju. Povečini so si za vsakodnevno sestankovanje ali poročanje lahko vzeli le minutko ali dve, včasih pa še toliko ne. Zato je Nav uvedel redna zasedanja bojnega sveta, katerih se je morala udeležiti tudi Vrana, ne glede na to, koliko dela je imela.

Okrog velike posvetovalne mize se jih je zbralo enajst. Staroangleže so zastopali Alarih, Geraint, Jordan in Daniel, od teh so trije že poznali načrt. Drugi udeleženci so bili Nav, Kez, Ali, Luciel, Oblak, Avalon in Vrana. Slednja je po svoji stari navadi prispela nazadnje, ravno ko so se drugi pomenkovali o izidu Avaloninega albuma.

Alarih se je odločil, da z besedo ne bo kar planil. Raje si je vlival pogum; čakal je, opazoval medsebojno sporazumevanje v tej pisani skupini ter se opominjal, koliko visokoletečih načrtov so že uresničili. Vedel je, da jih bo njegov predlog prestrašil in zamajal krhko ravnovesje, ki jim ga je uspelo doseči, hkrati pa ga je spodbadala gotovost, da bo, če se ne zganejo, kmalu prepozno.

Zadnjih nekaj let je bilo skoraj udobnih. Neskončno izmikanje varnostnikom ter povzročanje preglavic federaciji je Duhove nekako polenilo. Toda Alarih je vedel, da bo treba v imenu zadanih ciljev napraviti korak naprej. Rešenim otrokom so obljubili varnost in svobodo. Marsikaterega člana so preganjale misli o otrocih, ki jih niso mogli rešiti, zmrcvarjenih na ukaz federacije, ki v trpinčenju in mučenju čarodejev ni videla nič zlega. A kar je bilo še pomembneje, nobeden od na novo odkritih čarodejev ni razpolagal z veščinami, ki bi vsaj spominjale na Vranine. Ko jo je kdo povprašal o tem, je odgovorila zgolj, da nekateri mlajši otroci obetajo ter da bodo z njenim učenjem presegli Ali in Luciela. Vendar je bila resnica na dlani. Z Vrano se ni mogel meriti nihče in vprašljivo je bilo, ali se bo kdo sploh kdaj mogel. Treba je bilo udariti takoj, preden se skupina zaradi svoje številčnosti ne bi mogla več skrivati in preden bi po kakem neljubem dogodku ostala brez Vrane.

Medtem ko je Alarih tuhtal, so drugi razpravljali o Avalonini glasbi. Ko se jim je z mislimi vnovič pridružil, je Nav ravno omenjal pozornost, ki so jo mediji namenili objavljeni zbirki.

»Na vseh kanalih sem videl prispevke,« je zadovoljno razlagal Geraint. »Večina povsem zavrača vsako razpravo o čarodejskem vprašanju, z izjemo nekaj manjših programov.«

»Videl sem nekaj še zanimivejšega,« je pristavil Daniel. »Ali, korporacija tvojega očeta je lastnica Populixa, kajne?«

»Tako je,« je previdno odvrnila Ali. Načrtno se je izogibala vsemu, kar jo je spominjalo na očeta. Še vedno je mislil, da je mrtva, ona pa si iz strahu, da bi jo zaradi njenega sedanjega življenja preziral, ni drznila navezati stikov z njim.

»Populix je izgubil dva poročevalca, ko ste pred dvema letoma reševali Vrano iz konzulata EF. No, saj ne, da je potrebovala vašo pomoč,« se je Daniel nasmehnil Vrani, ki je ob njegovi pripombi zastrigla z ušesi. »Umrla sta, ko so varnostniki in federalni vojaki začeli streljati na množico. Program se takrat ni preveč posvečal temu dogodku. Očitno se jim ni zdelo vredno kljubovati vladi. Kljub temu pa Populix od takrat ni več tako klečeplazniški kot drugi pristaši federacije.«

»Bi to lahko imelo kaj opraviti s tabo?« je blago vprašal Luciel. »Morda tvoj oče vladi zameri tisto, kar se ti je zgodilo.«

»Mogoče,« je odvrnila Ali, vendar ni bila videti preveč prepričana.

»Kakor koli že,« je nadaljeval Daniel, »Populix se trenutno ne zmeni kaj prida za vladne ukaze. Čeprav album še ni prepovedan, vsi kanali vedo, da gotovo bo, in ga ne predvajajo. Pri Populixu so se odločili drugače. Najprej se mi sploh ni posvetilo, kaj gledam, saj nisem vedel, da je Vrana poleg glasbe objavila tudi vizualni material.«

»Sta ga res?« je Nav presenečeno pogledal Vrano in Avalon. »Tega nista omenili.«

»Zamisel je bila Oblakova,« je razložila Avalon, »vendar si nisem mislila, da se bo iz nje kaj izcimilo.«

»Zdelo se mi je, da bi bilo zanimivo, če bi Vrana ponazorila, kako si predstavlja računalniško omrežje,« je razložil Oblak. »Ker sta z Avalon to že poskusili v besedilih in glasbi, bi bilo škoda, če bi zanemarili vizualno plat.«

»Podatkovnemu paketu, ki sem ga razposlala po mreži, sem priložila še niz podob,« je dodala Vrana. »Za vsak primer.«

»Obneslo se je,« ji je povedal Daniel. »Populix jih predvaja brez prestanka. Material je nekam čuden, vendar je neverjeten. Mesta, zgrajena iz luči, skozi katera tečejo reke barv. Najboljši grafični izdelek, kar smo jih kdaj videli. Vsaj na Populixu pravijo tako.«

»Ampak kako to, da ga sploh predvajajo?« je vprašal Geraint. »Navkljub Alijinemu očetu je korporacija Tarrell odvisna od dobre volje vlade in federacije. Saj ne morejo dovoliti svojemu programu, da se odkrito upira njunim željam.«

»Zelo previdni so,« je razložil Daniel. »Nenehno poudarjajo, da nikakor nočejo hujskati k uporu proti EF, hkrati pa vztrajajo, da prava umetnost ni politično naravnana in da je v glasbi ter podobah moč uživati, ne da bi se menili za njihovo vsebino.«

»Ne glede na to pa bodo vsi razmišljali ravno o vsebini,« je zmagoslavno vzkliknil Luciel. »Električno!«

»Ob tem sem tudi jaz dobila idejo,« je nekoliko opravičujoče pristavila Jordan. »Ničesar nisem hotela storiti brez vašega privoljenja, ker pa to počnemo že vseskozi ...«

»Izpljuni, Jordan,« je prijazno dejal Nav. »Kaj si storila?«

»Še spomnite posnetkov iz nezakonitega laboratorija, ki nam jih je dala Vrana? Tistih s podrobnostmi Kaldenovega mučenja poskusnih primerkov?«

»Kaj je z njimi?« je vprašal Luciel. V njegovem glasu je bilo čutiti nekakšno trdost, kar ni bilo nič čudnega, saj je bil sam žrtev omenjenih poskusov.

»Med drugim jih redno pošiljamo informativnim kanalom,« je razložila Jordan. »Nikdar jih ne predvajajo, vendar smo vztrajali. Nadejali smo se, da bo koga pričelo kljuvati, ali vlada vendarle ni prikrila obstoja laboratorija. In ker se je zazdelo, da se Populix ne zmeni za njene ukaze, sem danes opravila anonimen klic in jih povprašala, ali bi bili pripravljeni vnovič predvajati posnetke.«

»In?« je nestrpno vprašal Nav.

»Obljubili so, da jih bodo,« je odvrnila. »Ne vseh, ker je tematika tako kočljiva, pravijo pa, da bi bili posnetki pravšnja spremljava za udarnejše skladbe z albuma. Zahvalili so se mi za predlog.«

»Dobre novice,« jo je pohvalil Nav. »Ta zamisel je bila pametna, Jordan. Videti je, da bomo svoje sporočilo naposled spravili v javnost.«

»In zdaj je najprimernejši čas za udarec proti federaciji,« se je oglasil Alarih. Vsi so umolknili in ga pogledali.

Spregovoril je šele čez trenutek. Vedel je, da so mu člani sveta namenili polno pozornost. Svoj predlog je hotel predstaviti čim učinkoviteje. Zbral je misli, se ozrl po zbrani družbi, globoko vdihnil in začel.

»Take skupine še ni bilo,« je rekel. »V vsem času, ko smo se Staroangleži borili proti federalni vladavini, smo slišali komaj za peščico uporniških središč, pa še taje federacija hitro izsledila in zatrla. Do zdaj. O tem smo že govorili. O prednostih, ki jih bomo imeli, ko bomo končno ogrozili federalno oblast. Vendar smo ta čas vedno postavljali daleč v prihodnost. Zdaj pa menim, da je napočil.

Že mogoče, da tega nismo pričakovali tako kmalu, ampak kako dolgo lahko še nadaljujemo po starem, preden se federacija z vso močjo ne požene nad nas in nas uniči? Če ji zdaj zadamo odločilni udarec, se bo morda pobirala več let, ta leta pa lahko izkoristimo v svoj prid.

Z Vrano sva govorila o načrtu za ohromitev enega najpomembnejših sredstev federacije - sistema komunikacij. Misliva, da bi se dalo uničiti orbitalno satelitsko omrežje ali pa prevzeti nadzor nad njim. Če nam uspe, se bo zamajala vsa federacija in takrat se nam jo bo morda posrečilo strmoglaviti za vse večne čase.«

Alarih je utihnil in Nav je povzel za njim.

»Center za vesoljske operacije, s katerega upravljajo satelitsko omrežje, ne spada med strožje zavarovane federalne objekte. Vesoljska popotovanja jih ne zanimajo. Center večinoma procesira informacije s satelitov in jih občasno oskrbuje, da se ne pokvarijo. Z Alarihom sva se pogovarjala o možnosti, da bi v Presežnost poslali ekipo. Mislim, da je zamisel dobra.«

»Še ti ne zdi prenevarno?« je Avalon povzela misli vseh zbranih. »Prvič, to gotovo ne bi šlo brez Vrane, ne moremo pa si privoščiti, da jo izgubimo.«

»Tako ali drugače me boste,« je odvrnila Vrana. Vsi pogledi so se uprli v mlado čarodejko. Hladno se jim je zoperstavljala, ne da bi njene oniksove oči izdajale en sam namig o mislih, ki se skrivajo za njimi.

Vrane, kakršna je prišla v London, hekerke v neprestanem iskanju razburljivih doživetij, ni bilo več. Med njimi je bila prava oaza popolne umirjenosti. Njene poprejšnje izbruhe besa je zajezilo iskanje resnice o čarodejih. Še podivjani, kuštravi črni lasje so se spremenili. Ukročeni v svileno tančico so ji obrobljali obraz.

»Nikoli nisem prosila za to,« je dejala. »Nav je hotel spremeniti svet. Samo iz lastnega zanimanja sem ostala tako dolgo, zdaj pa me je minilo. Alarih ima prav, ko trdi, da se morajo določene stvari spremeniti. In tole je ena izmed njih. Potrebujete me in vašim ciljem bom služila, dokler se bodo skladali z mojimi. Če hočete, sem pripravljena napasti federacijo, ne mislim pa igrati maskote skupini, ki ne počne ničesar.«

Medtem ko jo je Nav premerjal, se je zavedel, da je njegova sestra, ki jo je pregovoril, naj z njim odpotuje v London, edina članica skupine, ki se ni zavezala njihovemu skupnemu cilju. Sicer se je bojevala, ko je bilo treba, in sčasoma so se začeli zanašati nanjo, vendar se je nenadoma spomnil priložnosti, ko je rekla: »Nihče, ki je dovolj dober, da pobegne pred CRP, se ne bo pustil upočasnjevati ljudem, ki niso.«

»Ti pa res ne poznaš nobene zvestobe, kaj?« je z zgnušenim prizvokom dejal Geraint.

»Je zvestoba, če se žrtvuješ za tuje želje?« je vprašala Vrana in vsi so opazili, da ni odgovorila na Geraintovo vprašanje. Po sobi se je razlezla tišina. Sele čez čas jo je prekinil Oblak.

»Vem, da me tu gledate iz čiste prijaznosti, zato bom kratek,« je začel. »Pa vseeno, ima kdor koli od vas pravico zameriti Vrani? Rekla je, da ni prosila za vlogo, ki ste ji jo namenili, pa je vendar dolgo počela vse, kar ste jo prosili. Vse, kar ste ustvarili, je bilo doseženo z njeno pomočjo. Zakaj bi morala gledati, kako vse to propada, in to samo zato, ker nočete ukrepati? Ponudila se je, da z vami udari po federaciji. Kaj to ni dovolj?«

»Ni, ne,« mu je odvrnil Nav. »Zato ker je Vranina zavezanost skupini pomembnejša od njenih sposobnosti. Vendar bodo morale zadostovati, saj nam ne bo ponudila nič drugega.«

Avalon ga je sočutno prijela za dlan. Vsi so vedeli, kako prizadet je nad Vranino pripravljenostjo, da zapusti skupino. Vedeli pa so tudi, da je ključna odločitev že sprejeta, in ko jih je Alarih prosil za mnenje o napadu na Center za vesoljske operacije, so vsi glasovali za.

Po končanem glasovanju je svet hitro nadaljeval svoj sestanek, v upanju, da bi Vranino oznanilo porinili kolikor se le da v ozadje.

»Če smo odločeni, da bo treba v Presežnost, se bo treba dogovoriti, kdo vse bo v ekipi,« je Nav prevzel vodstvo sestanka. »Bo skupina velika ali majhna? Katere veščine bodo najbolj potrebne?«

»Mislim, da bi o tem najbolje presodila Vrana,« je z ledeno ostrino v glasu odvrnil Geraint. Trdo je pogledal čarodejko in ravnodušno povprašal: »Kaj bi ti bilo najljubše?«

»Majhna skupina,« je odgovorila. »Dobro oborožena, sposobna hitrih in samostojnih odzivov na težave ter vsaj še z dvema čarodejema.«

»Za to bi najbolj prišla v poštev Ali in Luciel,« je dejal Nav. »Še najdlje se urita.«

»Ne, jaz že ne,« je rekla Ali. Ko se je zazdelo, da bi Nav utegnil ugovarjati, je vztrajala: »Nisem kaka naravna čarodejka. Nisem ne dovolj močna, ne dovolj pogumna. Skupini bom pomagala, kakor bom vedela in znala, mislim pa, da za to nalogo nisem najbolj primerna. Vrana se ne bi mogla zanesti name.«

»Si prepričana?« jo je resno vprašal Luciel. »Mnogo boljša si, kot si misliš, Ali.«

»Že mogoče, ampak ravno to je najbolj pomembno, ne? Mislim, da nisem dovolj dobra, in če si odkrit, boš priznal, da bi me bilo nevarno jemati s sabo.«

»Ali se je dokazala na druge načine,« je nepričakovano dejala Vrana. »Če noče zraven, je ne bom silila.«

»Prav,« se je strinjal Nav. »Pa ti, Luciel?«

»Šel bom,« je odvrnil fant. »To si želim in poleg tega sem razen Vrane še najbolje usposobljen.«

»Pa drugi čarodej?« je vprašal Alarih. »Naj gre Avalon?«

»Raje ne,« je odgovorila Avalon. »Nisem dovolj spretna z orožjem in računalniki.«

»Vešča si na drugih področjih, tako kot Ali,« je rekel Nav. »Morda bi Vrana drugega čarodeja poiskala med svojimi gojenci?« Ko mu je sestra prikimala, je nadaljeval: »In preostali člani ekipe? Nikomur ne ukazujem, na to nalogo naj gredo samo prostovoljci. Jaz pa vsekakor grerh.«

»Ne vem, ali je to pametno,« je podvomila Ali. »Tudi medtem ko vas ne bo, bo moral kdo poveljevati.«

»Za to imamo dovolj primernih ljudi,« ji je zagotovil. »Na primer tebe.« Drugi so pritrdili in Ali se je smeje zazrla navzdol, v svoje dlani. Skrbelo jo je, da jih bo vznejevoljila s svojo zavrnitvijo misije, namesto tega pa so izkazali zaupanje v njene sposobnosti in ji podelili enako pomembno vlogo.

»Eden od naju z Geraintom pa bo moral ostati doma,« je rekel Alarih. »Preveč zadolžitev imava. Gerro, če se strinjaš, bi šel jaz.«

»Tudi jaz si želim priložnosti, dajo podkurim federalcem,« je dejal Geraint, »vendar mislim, da imaš prav. Ti moraš iti.« Poškilil je proti Vrani in vsem se je posvetilo, da le nerad uboga njene ukaze.

»Tudi jaz bom šla,« je vskočila Jordan. Daniel je kot odmev ponovil za njo.

»Morda Jordan,« je rekel Nav, »Daniel, zate pa se bojim, da nisi dovolj izurjen. Potrebovali bomo izkušenejše borce, poleg tega pa te utegne kdo prepoznati.«

»Zato pa grem jaz,« se je nenadoma oglasil Kez. Ostali so šele tedaj opazili, da je ves ta čas molčal. »Samo ne pravite mi, da sem še otrok. Eden najboljših strelcev sem, kar jih imate.« Navje okleval, a Vrana je odvrnila.

»Kez naj gre zraven,« je rekla. »Vem, kaj zmore.«

»Potem smo že skoraj dogovorjeni,« je zaključil Nav. »Ekipo bomo sestavljali jaz, Luciel, Alarih, Jordan in Kez. Pa seveda Vrana.«

»Potrebujemo še enega čarodeja in nekaj strelcev,« je opozoril Alarih. »Malo bom povprašal.«

»Zapomni si, samo prostovoljci,« ga je opomnil Nav. »Ta naloga bo nevarna. S seboj nočem nikogar, ki ne bi hotel zraven.«

Pol Evrope daleč sta se dva otroka podajala v nevarnost, ki si je nikakor nista želela, vendar nista imela izbire. Padova ni bila veliko mesto po merilih federacije, v primerjavi z orjaško Presežnostjo pa je bila toliko kot neopazna. A Tally in Daru, ki sta se vse življenje izogibala mestom, se je zdela naravnost strašljiva. Julietta, stara gospa, ki ju je vzela v svoje vozilo, se je vsaj navidez počutila popolnoma udobno, ko je priletni hoverkamion plul po cestah, prenatlačenih z drsci in preletači. Večji del Padove je še vedno stal na enem nivoju, čeprav se je z zahodnega dela mesta dvigovalo kakih trideset zvezdotičnikov. Julietta je svojega moža nenehno obsipavala z napotki, kako naj se po vijugavih ulicah prebije do Gregovega bara. Ni bilo videti, da jo posluša, a naposled je hoverkamion obstal na neki senčnati aveniji. Iz zgradbe s privlačnim pročeljem jih je prišel pozdravit mož v tridesetih letih.

Takoj ko ga je Julietta zagledala, je začela govoriti. Umolknila je šele, ko so v notranjosti bara posedli okrog mize in je vsakdo predse dobil hladno pijačo. Nekje med poplavo besed je starka svojemu sinu razložila, kdo sta Dar in Tally, ter ga vprašala, ali bi smela uporabiti njegov računalniški terminal. Tally, ki jo je glodalo, da bo Julietta pozabila na svojo obljubo, je odleglo, ko je Grego dejal, da to ne bo noben problem. Dara je očitno veselilo, da se reči tako lepo odvijajo, Tally pa se je nekako bala približati terminalu, ki je kot primitivno plemensko božanstvo čemel v sosednji sobi. O tem, kako se ga uporablja na običajen način, je vedela toliko kot nič, še manj pa o tem, kako bi z njim občeval čarodej.

»Takoj greva noter,« ji je zašepetal Dar. »Nič ne skrbi, Tally. Glej, kako dobro nama gre.«

»Ja,« se je strinjala. »Mogoče je tole res dobro znamenje.« Ni bil pravi čas za govorjenje o skritih strahovih. V nekaj minutah sta popila svoji pijači, se opravičila ter se napotila do terminala.

»Vso srečo,« jima je veselo voščil Grego. »Če ne dobita svojih staršev, lahko počakata tu, dokler ju ne bo nazaj.«

»Hvala,« je iskreno dejala Tally, ko pa sta bila dovolj daleč od mize, je dodala: »Ne smeva ostati, Dar. Ko uporabiva terminal, bo treba naprej. Nikjer se ni varno zadrževati dalj časa.«

»Tally, preganjavica te da je,« se je nasmehnil Dar. »Saj sploh nihče ne ve, da sva tu.«

»Nobena preganjavica me ne da je,« se je uprla, »samo previdna sem,« vendar je njen glas zamrl, ko sta obstala pred terminalom.

Bil je prižgan. Zaslon je medlo seval besede:

> vnesi omrežno geslo <

Tally je nemočno pogledala Dara, ki pa je samo skomignil.

»Dotakni se tipkovnice,« je predlagal. »Daj, tudi jaz se je bom. Dotakni se tipkovnice, zapri oči in se osredotoči.«

»Na kaj?« je vprašala, vendar je ubogala njegova navodila.

»Na omrežje,« je tiho dejal. »Tu je, nekaj milimetrov proč. Dovolj blizu je, da se ga dotakneva.«

Tally se je ubogljivo osredotočila. Poleg sebe je slišala Darovo rahlo dihanje ter čutila toploto njegove dlani, ki je poleg njene počivala na tipkovnici. Iz sosednje sobe je prodiral Juliettin glas. Dvigoval in spuščal se je v valovih klepetanja, nekje za njim pa se je razlegalo šumenje mesta. A Tally je čutila še nekaj drugega. Na obrobju njene zaznave je lebdelo kot polslišen šepet. Bilo je ravno na dosegu roke, beseda na koncu jezika, zmuzljiv spomin. Poskusila se je osredotočiti nanj, vendar se ji je izmaknil. Poskusila je še enkrat, ga obdržala za trenutek, dva, pa ga spet izgubila.

»Prekleto,« je dejala nagonsko in odprla oči. »Malo je manjkalo, pa bi ga dosegla.«

»Jaz tudi,« je zašepetal Dar. »Poskusi še enkrat. Naj pride samo od sebe.«

Tally je vnovič zaprla oči, poskusila odmisliti vse, kar je bilo motečega, ter spustila um z vajeti. Omrežje je čutila, vendar ga ni skušala doseči. Pustila je, da se je nahajalo tik onkraj dosega, kot da bi bilo že od nekdaj tam. Nato se je počasi, komaj se je upala dihati, osredotočila na ta vtis ter nenadoma začutila, da pada proti njemu. V mislih je stala pred vhodom. Treba je bilo samo še odpreti vrata. Dotaknila se jih je malce samozavestneje. Vabljivo so zanihala na stežaj.

»Tally!« je vzkliknil Dar. Oči so seji bliskovito odprle. »Glej,« je dejal. »Uspelo ti je. Poglej si to!«

Na zaslonu se je izpisala nova vrstica:

> geslo sprejeto - dostop odobren <

»Neverjetno je bilo,« je zasopla Tally. »Pa ti, si kaj začutil?«

»Mislim, da sem,« je odvrnil. »Poskusi še enkrat. Tokrat poskusi vstopiti.«

Dvojčka sta zamižala in Tally je v mislih segla po prehodu. Zdaj je bil odprt, le kanček predaleč. Vodil je v tuj svet, poln možnosti. Nenadoma si mu je zaželela pripadati, bolj kot si je v življenju želela česar koli drugega. To je bila njena dediščina in zdaj si jo je poskusila prisvojiti. Padec je bil vrtoglav. Zasopla je, ko je z vršela skozi črn predor pod svojimi nogami, in se zavedla, da leti. Bilo je podobno omami. Izgubila je ves smisel za smer. Njen um ni znal novega izkustva prevesti v čutno zaznavo. Nikdar si ni predstavljala česa takega. Čutila je, da je omrežje živo, da diha, da ni zgolj sterilna pajčevina signalov in povezav. Lebdela je in skušala doumeti ta novi doživljaj. Potem je v bližini začutila prisotnost ter segla po njej.

>    ? < je vprašal njen um, ki ni znal oblikovati razumljivejše misli.

>    Tally? < je odvrnila prisotnost. Tally je razburjeno skušala zastaviti pravo vprašanje. Besede je podržala v umu ter jih usmerila proti sogovorniku.

>    Dar? - si to ti/jaz/midva/omrežje/tukaj/to ...? <

Besede so bile nametane brez repa in glave, v skladu z njenimi mislimi, ki so bile prepletene v zamotanem klobčiču, a odgovor je bil pomirjujoč.

>    Tally - težko je misliti/biti/predstavljati si/sanjati - kje/tukaj si/jaz/midva? <

>    nekje/povsod - čakaj < je odgovorila Tally, prepričana, da se ne bosta več našla, če se ločita. Previdno se je pomaknila proti Darovemu umu, podobi, ki je bila tako podobna njeni sami, da se ji je zazdelo, da se dotika odseva v ogledalu. Ko je segla proti njemu, je tudi Dar segel proti njej, in potem sta bila skupaj. Skušala sta doumeti mrežo. Pri tem sta si informacije izmenjavala s preveliko hitrostjo za prave besede. Čutiti je bilo, kot da sta na mestu obvisela več stoletij, vse dokler si njuna uma nista ustvarila okvirne slike o tem, kar ju je obkrožalo.

>    mesto < sta pomislila skupaj. > mesto svetlobe/zvoka/ gibanja <

Raztezalo se je v vse smeri. Strmela sta vanj, zaprepadena, da se jima je kaj takega sploh posrečilo. Nato je oba hkrati pograbila želja po raziskovanju in v hipu sta si delila eno samo misel:

>    poletiva <

Ko se je Drow povezal z mrežo, je najprej preveril nabiralnik, ki si ga je bil ustvaril. Videl je, da se ni nihče odzval na njegovo sporočilo, in se potrudil, da se ne bi zmenil za razočaranje, ki ga je navdalo ob tem. Tako ali tako je bilo noro, si je rekel, da sem poslal sporočilo v prazno. A do tega trenutka se je, bolj kot se je zavedal, nadejal, da nekje morda obstaja oseba, ki bi mogla razumeti, kaj občuti, ko je v mreži.

»Prezgodaj je, da bi kar obupal,« si je trdno dejal. »Sploh nisem temeljito iskal in poslal sem samo eno sporočilo.« Ob tej misli je nemudoma začutil gotovost, da v omrežju obstajajo ljudje, ki so mu podobni. Vedel je, da jih mora poiskati. Ravnaje se povsem po nagonih se je prepustil mrežnim tokovom, da ga skupaj z mezenjem podatkov odvlečejo s seboj. Med potjo mu je postajalo jasno, da se okužba širi. Čutil je, kako njene tipalke drsijo skozi omrežje ter iščejo oprijemališča. Kadar koli se je približal kateri od grabljivih lovk, je spremenil smer in ni dovolil, da bi ga dosegla. Hitel je vzdolž podatkovnih poti in iskal kaj nenavadnega, z nerazložljivim prepričanjem, da bo iskano tudi našel.

Mestno mrežo je že pred časom pustil za seboj. Iz Anglije je že prehajal v evropsko omrežje in čutil, kako črna nadloga pojema za njim. Vesel nove svobode je še nekaj trenutkov plul po podatkovnem toku, potem pa se je dvignil nadenj ter prosto poletel skozi omrežje. Vrše skozi virtualni svet je začutil, da je nekaj zbežalo mimo njega, in deset sistemov kasneje se mu je zazdelo, da je bil pojav nekako čuden. Po isti poti se je vrnil nazaj, vendar ga ni več našel. Začudeno je zagnal navigacijski program, ki ga je bil ukradel pred nekaj dnevi, ter ga povprašal, kje sploh je. Program je ubogljivo prikazal kos omrežja, kjer se je nahajal, in shemo sistemov, ki jih je prepotoval. Nekaj časa jo je preučeval, naposled pa je ugotovil, da se je s čudnim pojavom srečal na italijanskem področju evropske mreže. Pozorno je odšel nazaj tja, vendar ni našel ničesar. Skušal je pozabiti na vse skupaj in zopet poletel. Z nenavadnostjo sta se skoraj takoj zopet srečala. Tokrat je bil pripravljen. Nemudoma je obstal. Pojav je storil enako. Nekaj trenutkov sta oprezno krožila drug okoli drugega, nato pa ga je Drow vprašal:

>    kaj si? <

Odgovor je prišel v obliki čudne mešanice osebnosti in razumov. Po naravi je bila nedvomno človeška, vendar je bila v mreži preveč nemočna, da bi mogla izoblikovati vizualno podobo.

>    midva sva Dar/Talent - pomagaj nama <

Prošnja je v hipu pritegnila Drowovo pozornost. Pomaknil se je bližje.

>    kako/zakaj/komu naj pomagam? <

>    pomagaj nama - Dar/Talenl/čarodeja/dvojčka - pomagaj nama <

>    vajine misli niso jasne/razumljive/natančne < jima je povedal Drow, ne da bi sam dobro vedel, kaj hoče reči. > se lahko zbereta? <

Nastopil je premor, medtem ko sta si prizadevala, da bi dosegla vsaj kanček identitete in pomena. V tem času je Drowa prešinilo, da sta združena uma zelo mlada in še bolj neizkušena. Prestrašeno se je spraševal, kaj to, da se izdajata za čarodeja, pove o njegovih zmožnostih. Vendar je bil preveč zaskrbljen zanju, da bi se ubadal s samim seboj. Uma sta bila izgubljena v mreži in počasi se ju je polaščala panika.

>    pomagaj nama < sta moledovala. > ti si kot midva/z nama/del naju - pomagaj nama <

Drowu je postalo jasno, da na tak način ne bo izvedel nič več. Spet je zagnal svoj navigacijski program in ga pomolil neznancema.

>    od kod sta prišla? < ju je vprašal, strogo, kot je le mogel. > pokažita mi <

Uma sta kratek čas molčala, potem pa sta mu pomolila zemljevid z označeno lokacijo.

>    *od tu* <

Drow je segel proti njima ter ju ovil v svoj um. Njuna zmeda ga je zadela kakor močan udarec. Zapletla sta se drug v drugega in v mrežo. Ob tem, ko sta skušala prehitro doumeti preveč naenkrat, sta bliskovito izgubljala razum. Drow si je predstavljal, da ju vleče za seboj, ter počasi pričel potovati skozi mrežo. Zlagoma sta mu sledila. Ni se upal pomikati prehitro, daju ne bi izgubil, in pot do označene lokacije je trajala celo večnost. Uma sta ga ves čas moledovala, naj jima pomaga, dokler mu ni od njunega vekanja začelo pozvanjati v glavi. Naposled mu je

program sporočil, da je prispel do cilja. Popustil je svoj prijem.

>    takoj odidita < jima je ukazal. > vrnita/izpustita/odklopita se <

>    kako? < sta ga zmedeno vprašala. Skušal jima je pokazati. Svoj um je napolnil z lastnimi izkušnjami v mreži, kako je vstopal vanjo ter kako jo je zapuščal, in ju pustil tam. Kot bi mignil sta izginila in Drow se je znašel sam v majhnem zasebnem sistemu.

>    identiteta sistema < je zahteval. Amaterski varnostni ukrepi so se porazgubili in ga obvestili, kje je.

>    uporabnik sistema Gregori Vecci - Padova - Italija - Evropa <

Drovvu se ni sanjalo, kaj naj bi mu to povedalo o identiteti otrok, ki ju je rešil, vendar je nameraval izvedeti. Segel je proti edinemu terminalu, ki ga je sistem trenutno uporabljal, ter mu ukazal, kaj naj izpiše.

>    Dar/Talent - me razumeta? <

Moč, da se Nebo zapre

Darje potresel z glavo, da bi si jo zbistril, ter se brezizrazno zazrl v terminal pred sabo. Skušal je dognati, kaj se je zgodilo. Najprej se je moral spomniti, kdo pravzaprav je. Zdelo se mu je, da je bil več sto let DarTalent. Tako dolgo, da ni mogel jasno razmišljati kot ločena, svoja osebnost. Toda kronometer je izdajal, da je minilo borih pet minut, odkar sta se povezala s terminalom. Zdaj, ko se je zavedel, da je v resnici Dar, je moral hitro ugotoviti, kje je Tally. Ležala je na tleh, poleg terminala. Pripognil se je in jo narahlo stresel.

»Tally, Tally?« je dejal in ji preveril srčni utrip. Srce ji je bilo hitro, vendar redno, in sestrine oči so se mežikaje odprle, napolnjene s strahom.

»Dar?« je rekla plašno.

»Da, jaz sem. Ti pa si Tally,« se je na hitro posmejal. »Si boš zapomnila?«

»Zdaj že,« je dejala in previdno sedla pokonci. »Kaj se je zgodilo?«

»Odgovor je verjetno na disku,« je odvrnil Dar, »vendar ga ni težko uganiti. Nisva dovolj izkušena. Mislim pa, da sva tam notri spoznala nekoga, ki je.«

»Ja.« Tally je hitro vstala in se zamajala od nenadnega napada vrtoglavice. Dar jo je pridržal in hkrati otrpnil.

»Tally, glej!« je rekel razburjeno. Sporočilo na terminalu se je spremenilo. Zdaj je pisalo:

>    Dar/Talent - me razumeta? <

Dvojčka sta se najprej zastrmela proti zaslonu, nato pa sta si izmenjala široka nasmeha.

»Našla sva ga!« je vzkliknil Dar. »Dejansko nama je uspelo!«

»Morda,« je bila previdnejša Tally. »Ne veva še, kdo je

to.«

»Pa izvediva,« je odvrnil ter segel proti tipkovnici, iščoč prave črke, s katerimi bi oblikoval odgovor. Počasi je vnesel besede:

>    tukaj Dar. kdo si? <

>    ime mi je Drovv < se je nemudoma odzval zaslon. > si živ in zdrav, Dar? pa Talent? <

Tally se je pomaknila proti tipkovnici. Dar ji je pokazal tipke s črkami. Svoje sporočilo je sestavila še počasneje od njega. Hotela je dobro premisliti, kaj bo rekla. Dar je komaj brzdal svojo nestrpnost. Od vzhičenja je skoraj poplesoval na mestu.

>    tukaj Talent, z mano je vse v redu. zelo verjetno ti dolgujeva svoji življenji, hvala <

>    z veseljem sem vama pomagal < jima je zagotovil neznanec. > vendar ne vem, kako se mi je posrečilo, pri vsem tem nimam bistveno več izkušenj od vaju. kaj sta mislila, ko sta rekla, da sta čarodeja? <

Tally je pogledala k Daru, ki se je najprej namrščil, potem pa natipkal:

>    tukaj Dar. oba s Tally sva čarodeja, zato sta najini življenji v nevarnosti in potrebujeva tvojo pomoč, gotovo si tudi ti čarodej, sicer ne bi mogel na tak način obstajati v mreži, prosim, pomagaj nama <

Dar je zelo dolgo sestavljal svoje sporočilo, a tokrat odgovor ni prišel takoj. Dvojčka sta napeto čakala in naposled so na zaslon počasi prikorakali stavki:

>    mislim, da vesta veliko več od mene. računalnike uporabljam že vse življenje, vendar se doslej nisem zavedal, da sem zaradi te sposobnosti čarodej, nikdar je nisem razumel, nisem vedel, kaj pomeni biti čarodej, zdaj mi vse postaja jasno, rad bi izvedel še kaj več, vendar je trenutno pomembneje tisto, kar potrebujeta vidva, v kakšni nevarnosti sta? kako vama lahko pomagam? <

Tally je olajšano zavzdihnila in se oklenila Dara.

»Hvala bogu,« je dejala. »Pomagal nama bo.« A potem se je je zopet polastila njena naravna previdnost in z zaskrbljenim pogledom je dejala: »Toda kako nama lahko pomaga? Kaj naj ga prosiva?«

»Vse to je bila tvoja zamisel,« jo je opomnil Dar.

»Vendar si sploh nisem mislila, da bo kaj iz nje,« je odvrnila. »Nisem si predstavljala ...«

»No, pa mu razloživa svoj problem,« jo je prekinil. »Morda se bo njemu porodila kakšna ideja.« Natipkal je:

>    sva v Italiji, v mestu po imenu Padova, lovita naju federalna vojska in Varnostna služba, skušala sva vzpostaviti stik s čarodejsko skupino v Angliji, tam je neka čarodejka pobegnila iz federalnega ujetništva, mislila sva, da nama bi ta oseba lahko pomagala, si to ti? <

>    na žalost ne < je zlagoma prispel odgovor. Dar je bil prepričan, da njun sogovornik dobro premisli vsako svojo besedo. > a morda vama jo lahko pomagam poiskati, najprej mi

povejta, kako nujno potrebujeta pomoč, sta tam, kjer sta, na varnem? <

>    zaenkrat < je odvrnil Dar. > vendar ne moreva predolgo ostati tukaj <

Po dolgem premoru se je čez zaslon pričel valiti dolg odgovor. Dar in Tally sta se nagnila bližje, da ne bi spregledala niti besedice.

>    tudi v manjših mestih obstaja kriminal, gotovo je kje v Padovi vsaj nekaj gangsterjev, poiščita jih. kjer so gangsterji, so tudi mojstri, ti pa za kredite naredijo vse  poiščita kakega mojstra in mu

dajta tole klicno kodo:

Eu/Lonnode/Bethnel/chr#34856,

recita, da mu bom plačal, če vaju spravi kam na varno, prosita ga za sobo s terminalom in me od tam spet pokličita, mojstru ne omenjajta, da sta čarodeja, ne omenjajta varnostnikov in federalcev. prosita za sobo in mu ponudita denar, nič drugega, če bosta dovolj samozavestna, bo privolil, razumeta? <

>    da. hvala < je natipkala Tally. > koliko te bo stalo? žal mi je, da ti povzročava toliko težav <

>    nič ne skrbita < je odvrnil Drow. > heker sem. kredite si že znam poiskati, po najboljših močeh se bom potrudil, da vama pomagam, zdaj pa pojdita in si poiščita skrivališče, zapišita si klicno kodo. ne izgubita je <

>    bova. najlepša hvala < je odvrnila Tally, medtem ko je Dar po nahrbtniku brskal za čem, na kar bi se dalo pisati. Nakracal je kodo, Tally pa je natipkala še zadnje sporočilo:

>    dolgujeva ti vse <

Drow je gledal v zaslon, vendar ni dodala nič drugega. Potem ko se je povezal z italijanskim sistemom, se je umaknil iz vezja ter očarano opazoval, kako mu neznanca iz mreže razlagata svoje težave. Razodetje, da je tudi sam čarodej, ga je pretreslo do obisti. Popolni prevzetosti navkljub je predlagal edino zamisel, ki mu je padla na pamet, ter na vse pretege upal, da je bil njegov nasvet pravi. Zdaj so na zaslonu visele njune zadnje besede:

> dolgujeva ti vse <

Ni se mu sanjalo, kaj zdaj. Talent in Dar sta po mreži iskala rešitelja, našla pa sta njega. Njuno iskanje je moral prevzeti nase. Moral je poiskati kakega čarodeja, a nikakor ni vedel, kje naj začne. Z vzdihom je izklopil terminal in odšel povprašat očeta. Morda bi si on kaj izmislil. Drow ni dvomil, da bo družina brez zadržkov sprejela resnico o njegovem čarodejstvu. Niso se menili za federalne zakone in omejitve, prepoved mutantov pa je bila konec koncev zgolj federalen zakon. Po stopnicah je pohitel navzdol v glavno sobo, kjer ga je pričakala mreža.

Sevala je z videozaslona. Enako videnje mreže, kakršnega je izkusil prek svojega terminala. Videnje, ki ga ni znal opisati nikoli in nikomur.

»To je tisto!« je vzkliknil. »To vidim.«

Elektra in Innuru sta sedela pred videozaslonom. Ob njegovih besedah sta se obrnila z nenadoma zaskrbljenima izrazoma na obrazih.

»Drow...« je začela Elektra, vendar je v trenutku umolknila, ko se je podoba na zaslonu spremenila in je Drow nagonsko stopil korak nazaj.

Take grozote si ne bi mogel predstavljati niti v svojih najhujših nočnih morah. Svetlo mesto, ki je hipnotično utripalo z zaslona, se je umaknilo prostoru, nekakšni groteskni mešanici visokotehnološkega laboratorija ter srednjeveške mučilnice. Majhna otroška postava je ležala v objemu različnih instrumentov in se premetavala v krčih tihe agonije, medtem ko so znanstveniki v belih haljah postavali okoli nje in si delali beležke. Prek zaslona je bežal niz statističnih podatkov, podrobnosti poskusov, ob katerih se je Drowu od slabosti krčilo grlo, na koncu pospremljenih z datumom smrti. Slednji je za trenutek postal, pred obrazom zmrcvarjenega otroka v ozadju. Nato je podobo zamenjal nov prizor, povsem enak, le da je bil novi otrok še mlajši. Nekako neumestno ga je spremljala glasba, zlovešč, sprevržen kitarski zvok, ki se mu je kot razbeljena žica zabodel v možgane.

»Ugasnita,« je zasopel in segel po upravljalniku. A Innuru ga je prehitel in zaslon je prekrila tema. Čeprav je bil ugasnjen, je Drow še vedno kot pribit zijal vanj. Podobe so mu vztrajno poplesovale pred očmi.

Šele ko ga je Innuru močno stresel, se je zavedel, da njegova sestra in njen mož stojita vsak na svoji strani ter mu zaskrbljeno gledata v oči.

»Drow, je vse v redu?« ga je spraševala Elektra.

»Mislim, da,« je odvrnil s tresočim glasom. »Kaj pa je bilo to?«

»Konec Populixa kot informativnega programa,« je mrko dejal Innuru. »Po temle bodo zagotovo leteli z etra.«

Drow ga je zbegano pogledal in Elektra je razložila:

»Oddaja je govorila o Avalonini novi plošči. Saj veš, tista pevka ki je pobegnila v podzemlje. V mreži je izšla zbirka glasbe, za katero trdijo, da je njena, in edino Populix jo predvaja. Tudi podobe mesta so jim poslali teroristi, ki naj bi se jim pridružila, tiste zadeve z mučenjem pa so z informativnih kanalov. Pred štirimi leti so se pojavile v zvezi s poskusi na čarodejskih otrocih, vendar je vlada vse zanikala.«

»Očitno ji nekateri niso verjeli,« je dejal Innuru in Elektra je prikimala.

»Pa vidva?« je vprašal Drow. »Seje to ... so na posnetkih pravi otroci ali ne?«

Innuru in Elektra sta se spogledala, nato pa je Innuru prevzel stvar v svoje roke.

»Sedi, Drow,« mu je ukazal in ga popeljal do zdelane zofe. »Najprej bi te nekaj vprašal. Ko si rekel, da vidiš tisto mesto ... Si hotel povedati to, kar se mi dozdeva?«

»Zanima te, ali sem čarodej, kajne?« je počasi dejal Drow. Preučil je Innurujev obraz, vendar ni našel namigov o mislih svojega svaka. Prvič je podvomil, da bi bilo pametno izdati svojo skrivnost. Toda Elektra in Innuru sta bila družinska člana, poleg tega pa se je nenadoma spomnil, kako krvavo Tally in Dar potrebujeta njegovo pomoč. Ni bilo časa, da bi se do kraja prepričal. Sicer pa, komu je sploh lahko zaupal, če ne Innuruju?

»To te sprašujem,« je pritrdil Innuru, pričakujoč njegov odgovor, in Drow je sklonil glavo.

»Ja,« je dejal tiho, »mislim, da sem.«

»Še mije zdelo,« je odvrnil Innuru in se obrnil k Elektri. »Pokliči druge,« je rekel. »Svojega očeta in sestri.«

Elektra je brez besed zapustila sobo, Innuru pa se je spet posvetil Drowu. Ta ga je pogledoval s širokimi, prestrašenimi očmi, v dvomih, kaj naj reče. Ko se je Innuru nasmehnil, mu je nepopisno odleglo.

»Noben Kromovec se ne bi smel sramovati čarodejstva,« je rekel starejši gangster. »Čarodejem so genetsko podarjene veščine, ki se jih moramo ostali šele priučiti.« Narahlo se je dotaknil Drowovega ramena. »Ne skrbi, Drow. Z družino smo že govorili o tem. Nisi prvi Kromovec, ki se mu je zgodilo kaj takega.«

»Pa tudi zadnji ne,« se je za njima razlegel močan glas. Drow se je obrnil in zagledal svojega očeta. »Kar nič naj te ne bo strah varnostnikov in ostalih federalnih lizunov.

V tej družini ni nikogar, ki te ne bi skril pred njimi. Če te ne bi mogli, pa obstajajo tudi ljudje, ki jim gre to še bolje od rok.«

»Misliš teroristi?« je po urnem premisleku vprašal Drow. »Tisti, pri katerih se skriva Avalon in ki so objavili njeno glasbo?«

Oče je sedel poleg njega, sestre pa so se zbrale okrog zofe, da bi poslušale razlago. A prvi je spregovoril Innuru.

»Najprej si moraš zapomniti, da se o tem ne govori,« je rekel. »Nikoli.«

»To je res pomembno,« je pritrdil Drowov oče. »Pol mesta išče ljudi, ki so razstrelili polovico federalnega konzulata, da bi rešili enega svojih, in če jih varnostniki odkrijejo ...«

»Ljudi, ki so razstrelili konzulat?« ga je nenadoma prekinil Drow. »To so gotovo tisti, ki jih iščem!«

»Iščeš?« Njegov oče se je namrščil. »Zakaj? Saj veš, da si tu na varnem.«

»Da, seveda.« Drowa je preplavilo olajšanje, saj se je tega prvič dejansko zavedel. Njegovi sorodniki so bili tako zanesljivi, kot si je to vedno predstavljal. Ob tem spoznanju pa je postalo toliko nujneje, da čim hitreje pomaga Daru in Tally. Onadva sta se lahko zanesla samo nanj.

»Ne iščem jih zaradi sebe,« je pričel, »ampak zaradi nekoga drugega. Zaradi dveh otrok v Italiji.«

»V Italiji?« se je začudila Elektra in Drow je hitro nadaljeval.

»Z mano sta stopila v stik preko mreže,« je rekel, »oziroma tam smo se spoznali. Našla sta me nekako po naključju, vendar sta iskala druge čarodeje. Imenujeta se

Dar in Tally. Tako mlada sta, pa sta že na begu pred federacijo. Slišati je bilo, da so jima vsi za petami in da nujno potrebujeta pomoč. Obljubil sem jima, da v Angliji poiščem čarodeje. Tu naj bi obstajala neka skupina, ki jima lahko pomaga, in prepričan sem, da so to prav ti teroristi.«

***

Tally je v dlani stiskala dragoceno klicno kodo, načečkano na kos zavijalnega papirja za sendviče, medtem ko je Dar govoril z Julietto. Občudujoče je poslušala, kako gladko njen brat laže stari gospe, jo prepričuje, da sta stopila v stik s svojima staršema in da se odpravljata k njima. Njej in Gregu se je vljudno zahvalil za pomoč, kot da ne bi imel prav nobenih skrbi. Po njegovem obnašanju ne bi nihče uganil, da je bil še pred desetimi minutami ujet v računalniškem omrežju. Tally je morala ob tej misli obrzdati napad histerije. Seveda ne bi nihče uganil česa takega, si je mislila. To je noro.

Medtem ko jo je Dar za roko vlekel iz bara, se je skušala tudi sama nasmehniti v slovo, vendar je navznoter še vedno drgetala in njen bratje to vedel. Zunaj je takoj ubral hiter korak po ulici in ji spodbudno prigovarjal.

»Resnično je vse v redu, Tally,« je dejal. »Z obema je vse okej in Drow nama bo pomagal. Enkrat nama je že. Poiskati morava ljudi, ki jih imajo varnostniki za zločince, pa bo.« Močneje je stisnil njeno dlan in dodal: »Tudi to naj te ne skrbi. Vem, kakšna si, ampak če imajo varnostniki gangsterje za kriminalce, to še ne pomeni, da niso ljudje, ki bi bili nama čisto všeč. In tudi poiskati jih ne bo težko.

Samo poglej naju,« je pokazal na njuna razcapana, umazana oblačila. »Takoj se bova vklopila. Samo poiskati morava ljudi, kot sva midva.«

»Ljudi, kot sva midva,« je zamaknjeno odvrnila Tally. Ob pomirjujočem zvenu Darovega glasu se je res sprostila. Malo manj jo je skrbelo, ko je bil tako prepričan, da se lahko zaneseta na Drowove nasvete. Ni vedela, ali naj bo navdušena, ker jima je vendarle uspelo nekoga priklicati, ali obupana, ker nista našla ljudi, ki sta jih iskala. A posledice šoka ob ukleščenosti v podatkovnem omrežju so minevale in Darove besede so ji počasi prenikale v um.

»Ja, take kot midva,« je odvrnil Dar, še vedno dokaj tolažeče. »Prepričan sem, da ne bo težko ...«

»Berače,« je odsekala Tally, da jo je namrščeno pogledal.

»Kako?« je vprašal.

»Berače,« je ponovila. Misli je počasi spet spravljala v tek. »Taka sva videti.«

»In berači so cestni ljudje, ki bodo morda vedeli, kje lahko najdeva kakega mojstra,« je odvrnil Dar. »Ali pa bodo vsaj poznali koga, ki ve.« Široko se je nasmehnil. »Tally, genialna si. Še kadar si videti kot prazna stena, kaj pogruntaš.« Prisrčno jo je objel, ona pa mu je objem smehljaje vrnila.

»Poiskati morava mestno središče,« je rekla. »Berači ponavadi obletavajo turiste, teh pa je vedno največ v središču mesta.«

»Dobra ideja,« se je strinjal Dar. Ozrla sta se naokoli, da bi našla kak smerokaz. Prva ga je opazila Tally.

»Glej!« je dejala in pokazala na napis Centro Historico. »Tole je videti kar obetavno.«

»Greva,« je rekel Dar in se napotil v nakazano smer. »Kaj še čakava?«

Drow je lep čas prepričeval svojo družino, da Dar in Tally nujno potrebujeta pomoč. A ko je v drugo povedal svojo zgodbo ter po najboljših močeh odgovoril na vsa vprašanja, sta bila njegov oče in Innuru že do kraja odločena.

»No, prav,« je dejal oče. »Tukajšnjim čarodejem bomo morali sporočiti, da dva njihova potrebujeta pomoč. Nekdo pa bo moral ostati tukaj, za vsak primer, če kak italijanski mojster pokliče tisto kodo in zahteva denar. Elektra, to lahko storiš ti.« Razgledal se je po ostalih in razmislil. »Selver, ti spremljaj poročila, ko nas ne bo. Toliko, da bomo vedeli, kaj se dogaja. Imam občutek, da bo tale Populixov prispevek razburkal situacijo. Arahna, ti pa nam poišči prevoz. Na pot bo treba.«

»Kam pa?« je vprašal Drow. »K tem čarodejem?«

»Zal ne,« je odvrnil njegov oče. »Samo enega posrednika imamo na voljo. Mojstrico, ki ji zaupajo. A če jo prepričamo, da je dovolj nujno, nam bo morda povedala, kako jih najdemo.«

Drow je nestrpno čakal, medtem ko si je Arahna odšla izposodit preletač od nekega drugega člana tolpe, Innuru pa je pazljivo preveril svojo oborožitev. Začuda je izbral blaster z zaobljeno cevjo in ga podal Drowu.

»V vsakem primeru se je pametno zaščititi,« je dejal.

Drow je pogledal očeta. Ko ta ni imel pripomb, je previdno dvignil orožje in ga potežkal.

»Hvala, Innuru.« Čeprav se je po mestu ničkolikokrat potepal neoborožen, se ga je polastil nerazumen strah, da ga bodo varnostniki tokrat prijeli in ugotovili, da je čarodej.

»Le previdno,« ga je posvaril svak. »Uporabi ga le, če bo nujno potrebno.«

Arahna se je vrnila z novico, da pred zgradbo čaka preletač, in Drow se je hitro spravil na noge.

Zunaj se je večerilo. Ulice so bile polne krošnjarjev ter obiskovalcev, ki so prihajali na ozemlje Kromovcev poslovat z zakonitimi trgovci. A s spuščanjem noči se je na ulicah pojavljalo tudi vse več gangsterjev, pripravljenih na drugačne posle. Po bližnjem trgu je postavala kromovska patrulja ter s privajeno sproščenostjo motrila mimoidoče. Kanec svetlobe, ki se je sredi dneva prebijal z zgornjih mestnih nivojev, je ugasnil. Po deželi tolp je močneje zagorela cestna razsvetljava in Drowu se je zazdelo, da je zakoračil v črnobelo pokrajino. Lesketavi slapovi z luči so le še poudarjali sence, ki so jih obkrožale. Vzdrgetal je ob spominu na podobe z videozaslona. Opomnil se je, da grozote živijo ob luči z enako lahkoto, kot se lahko v sencah skriva varnost. Ko je lezel na zadnji sedež malega preletača, se je zalotil pri razmišljanju o nivojih pod nadzorom Duhov. Reka ljudi, ki je zdaj tekla skozi ozemlje Kromovcev, je slikala zgovoren kontrast srhljivi praznini nivojev, ki so jim vladali Duhovi. Ti so bili močno osvetljeni, čeprav ni nihče hodil po tamkajšnjih ulicah. Prvič se je vprašal, ali je to morda namerno. O Duhovih je bilo znanega tako malo, da so bili njihovi nameni za vsakogar, ki je prečkal njihovo ozemlje, zgolj uganka. Mnoštvo luči in nadzorovalne opreme je bilo že samo po sebi nekaj posebnega, vendar je bilo za slehernega mimoidočega še toliko bolj zastrašujoče, saj si za vsem tem ni znal predstavljati obraza. Kromovci so svojo moč razkazovali, Duhovi pa so svojo skrivali in bili zaradi tega spoštovani.

Drowa je spreletelo, da zmuzljiva tolpa svoja ozemlja uporablja še inteligentneje, kot si je mislil, in na lepem je v njem vzbrstela radovednost, kaj prikriva tolikšna skrivnostnost. Če ga dognanje ne bi doletelo v trenutku, ko je razmišljal tudi o čarodejih, tega dvojega ne bi nikoli povezal. Tako pa ga je nenadna gotovost zadela z vso močjo in malo je manjkalo, da je ni izgovoril. Potem se je ustavil. Bilo je možno, da Duhovi v svoji sredi skrivajo čarodeje, vendar ni bilo nobenega razloga za trditev, da je v resnici tako. Odločil se je, da bo svoja sumničenja obdržal zase, vsaj dokler ne spozna posrednice, ki jo je omenil oče. Nadejal se je, da bo srečanje z njo vsaj malo razjasnilo položaj in morda opravičilo oziroma ovrglo njegove domneve.

Oblak je precej dolgo iskal Vrano. Po razpravi o napadu na Presežnost je izginila in njegovo poizvedovanje, kam, ni obrodilo plodnejših sadov. Čeprav so ostali udeleženci sestanka nihali med jezo in prizadetostjo nad njenim oznanilom, se nihče ni poskusil soočiti z njo. Ali mu je odkrito povedala, da si ni upala, in bilo je videti, da so podobni tudi Lucielovi in Kezovi občutki. Avalon se je očitno odločila, da pogovori z Vrano niso njena stvar, in se je raje posvetila Navu, ki je bil molčečnejši kot ponavadi. Oblak ji ni zavidal. Belolasi gangster se mu je zdel mnogo bolj zastrašujoč od Vrane. Niti na misel mu ni prišlo, da bi z njim načenjal kakršen koli pogovor, ki bi se tikal njegove sestre. Alarih je bil podobno zaposlen z miljenjem Gerainta, ki se mu je Vranino vedenje zdelo naravnost izdajalsko. Oblak je o nastalem položaju sodil, da je bilo pohojenih preprosto preveč žuljev. A čeprav bi skupinino obnašanje nedvomno rodilo zanimivo sociološko študijo, mu to ni pomagalo pri iskanju osebe, ki je vse skupaj povzročila.

Prava ironija je bila, da jo je našel šele, ko je že obupal nad iskanjem. V največji enklavi Duhov se je nahajal star videopleks, zgradba z nizom velikih videozaslonov, ki je bila včasih odprta za javnost. Zdaj je večinoma samevala, čeprav je skupina v njej tu in tam priredila kak množičnejši sestanek. Kljub temu pa so bili zasloni še vedno priključeni na tok in Oblak je zataval v notranjost z medlim namenom, da si na katerem od njih poišče kak informativni kanal. Ko je prispel do zgradbe, je videl, da le ni popolnoma zapuščena. Njegovi koraki so odmevali po dolgih hodnikih, a od daleč je bilo slišati glasbo. Sledil ji je do dvorane z največjim izmed petih zaslonov. Ko se je približal dvojnim vratom, so se odprla in svetloba z zaslona, ki je napolnjevala zatemnjen prostor, ga je za trenutek zaslepila. Posnetek je takoj prepoznal, saj je bil večinoma njegovo delo, sekvenca, ki je spremljala zadnjo izdajo skupine Masque. Imenovala se je >Preobrazbe< in ob njenih podobah temnih hodnikov, polnih senc, se je Vrani prvič zazdelo, da je Avalon čarodejka.

Oblak je med vrstami sedežev stopil do sredine prve vrste, kjer je sedela postava. Vrana ga ni pogledala. Njene črne oči so bile osredotočene na zaslon. A ko je sedel, ga je vprašala:

»Kako dolgo me že iščeš?«

»Nekaj ur,« je odvrnil. »Zdaj, ko sem odnehal, pa imam občutek, da si nisi želela, da bi te kdo našel.«

»Mogoče samo nisem hotela, da bi me bilo prelahko najti,« je rekla Vrana in ga od strani oplazila s polovičnim nasmeškom. »Zakaj si me iskal?«

»Morda iz radovednosti,« je rekel Oblak. »Zakaj si jim rekla, da ne boš ostala z njimi, če se ne spopadejo s federacijo?«

»Kaj misliš?« ga je vprašala. Dolgo jo je premerjal s pogledom, preden je odgovoril.

»Spraševal sem se, ali res nameravaš oditi,« je dejal. »Vedela si, da se bodo odzvali s strinjanjem. Saj niso imeli nobene izbire. No, si res nameravala oditi?«

Vrana je nekaj trenutkov molčala in opazovala, kako se na zaslonu pred njo razgrinja tema. Potem je tiho dejala: »Vse, kar rečem, mislim resno.«

»Bi torej odšla, če ne bi nasedli tvojemu blefu?« jo je vprašal Oblak.

»Nisem blefirala,« je ostro odvrnila. Na sedežu se je zavihtela v njegovo smer in ga resno pogledala. »Saj ni nujno, da ima človek za vse izdelan načrt. Če odidem, si bom že poiskala svojo prihodnost.« Bežno se je zasmejala. »Glede na to, kako se tu zanašajo name, se včasih sprašujem, ali bi se mi sploh poznalo, če jih ne bi bilo.«

»Bi se sama zoperstavila federaciji?« je hitro vprašal Oblak. »Brez podpore Duhov?«

Vrana se je skrivnostno nasmehnila in narahlo premaknila glavo, da je dolga zavesa njenih las zanihala naprej ter jo skrila njegovemu pogledu.

»Oblak,« je rekla tiho. »Vsak dih, ki ga zajamem na tem svetuje udarec proti federaciji. Moje življenje je ena sama teroristična akcija. Upirati se lahko neham samo tako, da preneham živeti. Je torej sploh pomembno, kje živim?«

»Ja,« je rekel Oblak. »Kot bi rekel tvoj brat, je.«

»Zakaj?«

»Ker nevarnost ni povsod enaka,« je dejal s pridihom strogosti. »Še Avalon s pridružitvijo tej skupini ni spravila v večjo nevarnost, kljub temu, da je bila vse življenje čarodejka?«

»Ogrozila se je že s tem, da se je naučila uporabljati svoje zmožnosti,« je bil Vranin ugovor.

»Priznam,« je privolil Oblak, »vendar mi odkrito povej, za koliko bi se povečala nevarnost, v kateri si, če bi se sama napotila v srce moči federacije?«

»Eksponentno,« je odvrnila Vrana, »tako, kakor vsak dan.«

»Kako to?«

»Ker,« je počasi začela, »nekje, ne tako daleč, skupinica birokratov sedi v sobi, kjer jih nadira kak vladni uradnik, ki kar ne more veijeti, da po štirih letih niso nič bližje ne moji aretaciji ne iztrebitvi čarodejev z obličja zemlje.«

»Kako to veš?« je vprašal Oblak.

»Tako se vrti svet,« je odvrnila, »in se bo še naprej, dokler ga ne spremenimo.«

Ključi podzemlja

Arahna je mali preletač vešče pilotirala skozi mesto. Z ovinkasto potjo, ki jo je ubrala, se je hotela izogniti tako varnostnikom in drugim redarstvenim službam kot tudi sovražnim gangsterjem. Preletač sicer ni bil označen, zato pa so vsi štirje nosili značilne barve svoje tolpe. A tudi brez njih bi bili takoj prepoznavni po srebrni kovini, vtkani v lase. Drow je radovedno spremljal smer, po kateri se je namenila Arahna. S svojimi izkušenimi očmi je opazil, da je še posebej previdna. Ogibala se je ozemelj tolp, s katerimi so bili Kromovci v še tako malenkostnih sporih, in se držala nevtralnih predelov, čeprav je morala v ta namen leteti sila vijugavo. Naposled pa je v njegovo veliko začudenje pristala sredi ozemlja Kač.

Kromovci niso imeli s to tolpo tako rekoč nobenih stikov. Bila je manjši, a spoštovan klan. Čeprav so si bili pripadniki skupine med seboj zvesti, so se zaradi kopice različnih interesov pogosto udinjali kot plačanci pri drugih tolpah. A navkljub temu primanjkljaju sloge med Kačami, Drow ni še nikdar slišal, da bi kdo podcenjeval njihovo ognjeno moč. Zato je postal nekoliko živčen, ko se je izza boka zgradbe prikazal velik mož v razcapanem bojnem kombinezonu in jim zaprl pot do ozke pristopne police. Ta je edina vodila do izseka stavbe, kjer so bila okna vse do naslednjega nivoja prekrita s kovinskimi ščiti. Ko so se približali, se neznani gangster ni umaknil. Vanje je uperil težko bojno puško in počasi izustil:

»Tole bo kar dovolj blizu.«

»Ne iščemo težav,« je Innuru spregovoril v skupnem imenu. »Samo k vaši mojstrici smo prišli.«

Mož ga je najprej premeril od glave do peta, nato pa je pogled vrgel še po drugih.

»Kromovci ste, kajne?« je rekel. »Nimate v hekerskih zaselkih nobenega mojstra?«

»Nimajo informacij, ki jih potrebujemo,«je dejal Drowov oče in se spogledal z gangsterjem. »Grofica pa jih ima.«

»Zadnje čase si ne nalaga preveč dela,« mu je povedal mož. »Po čem sklepate, da se bo hotela sestati z vami?«

»Ne bi se prvič sestala s Kromovci,« je nadaljeval Drowov oče, »poleg tega pa je resnično pomembno.«

Mož jih je še nekaj trenutkov opazoval. Naposled je le prikimal.

»Mora že biti,« je rekel. »Tu ne vidimo veliko takih tičev.« Stopil je korak nazaj in jih spustil mimo. »Lahko vstopite,« je nadaljeval. »Vendar kar počasi in z občutkom, če ne, boste dobili še kaj več od tistega, česar se nadejate.«

Vsi štirje so krenili po polici do vhoda. Skozi velika, odprta vrata so vstopili v široko preddverje. V njem sta dva gangsterja v barvah Kač in z izrazito temnomodro obarvanimi lasmi postopala okoli vpadljivo visokotehnološkega preletača. Na drugi strani dvorane so še trije ljudje stražili edina vrata, ki jih ni prekrivalo kršje. Ne da bi se člani Kač zmenili zanje, se je Drow z družino približal stražarjem. Med njimi je bila plavolasa ženska, ki je Kromovcem z razdalje nekaj metrov pomignila proti svetleči se vidkomski enoti na svoji desni.

»V vidkom povejte svoja imena in po kakšnih opravkih prihajate,« je rekla. »Grofica se bo sama odločila, ali vas bo sprejela ali ne.«

Medtem ko je njegov oče stopil do enote, se je Drow pozorno razgledal po okolici. Zgradba je bila povsem neopremljena in vrata, pred katera je bilo nametano kršje, so dajala vtis razdejanosti. Toda preletač je bil narejen po naročilu, tako hiter kot močan, vidkomska enota pa je bila dokaj nov model, izdelan v podjetju za specializirano strojno opremo. Drow se je spraševal, v kolikšni meri je zgradba nalašč videti dotrajana.

»Ime mi je Mohan,« je razložil njegov oče. »Z mano so moj zet Innuru ter moja otroka, Arahna in Drow. Mislimo, da imamo informacije, ki bi koristile vašim znancem.« Pogledal je stražarje. »Tistim, ki zelo skrbno varujejo svojo zasebnost.«

Nekaj trenutkov so tiho čakali, potem pa je iz vidkomske enote spregovoril suh glas.

»Vsi moji sodelavci skrbno varujejo svojo zasebnost,« je dejal. »V nasprotnem primeru ne bi poslovala z njimi. Upam, da lahko od vas pričakujem enako. Odložite orožje in stopite proti stopnišču.«

Stražarji so jih pričakujoče pogledali. Drowov oče je stopil naprej ter jim predal svoj blaster in dva noža. Sledila sta mu Innuru in Arahna, na koncu pa še Drow. Vendar pa se stražarji niso odmaknili izpred vrat. Ko je Innuru skušal stopiti mimo njih, je plavolasa ženska svareče dvignila roko.

»Vse orožje,« je dejala, »tudi skenerjem nevidne pištole.«

Innuru in Drowov oče sta se spogledala. Potem sta segla v škornje ter izvlekla vsak svojo vitko, lahko pištolo. Drow je pomežiknil od presenečenja. Kosa orožja sta oddajala mavričen lesk, saj sta bila premazana s snovjo, ki naj bi preslepila iskalne naprave. A kljub temu so ju Grofičini stražarji opazili in Drow se je spraševal, kakšen varnostni sistem jim omogoča kaj takega.

Po predaji pištol so se stražarji odmaknili od vrat, da je skupinica lahko vstopila. Znašli so se ob vznožju širokega, vijugavega stopnišča, skoraj v hipu soočeni z mnoštvom svojih zrcalnih podob. Vse površine v vseh smereh so bile iz odsevnih zrcalnih plošč, kot se je zdelo Drowu, dovolj močnih, da bi prenesle bombno eksplozijo. Bil je prepričan, da bi oprema, ki se je gotovo skrivala za temi zidovi, Grofici znala povedati tudi, kaj so jedli za zajtrk, če bi jo le zanimalo. Zato se je dokaj živčno napotil po stopnicah, zavedajoč se, da je pod nenehnim nadzorom. Že pot skozi ozemlje Duhov je bila dovolj strašljiva, a tam so bile nadzorovalne naprave vsaj vidne. Tukaj je vedel, da obstajajo, vendar ni mogel svojih sumov podkrepiti z nobenim vidnim dokazom.

»Prav vražja postavitev,« si je zamrmral Innuru. Arahna se je nasmehnila.

»Daj no, Inni,« je spodbudno pripomnila, »vsaj vemo, da imamo opraviti s talentom.«

»S talentom in kakovostjo,« se je strinjal Drowov oče. »In ker nas gospa gotovo posluša, ji damo lahko vedeti, da si je že pridobila naše občudovanje.«

Potem so umolknili in se hitro povzpeli do vrha stopnic. Znašli so se na ozkem podestu, pred praznim odsevnim zidom. Drow se je začudeno ozrl po ostalih in Innuru je skomignil. Tedaj je zid zdrsnil vstran. Za njim so zagledali sobo, polno zaslonov in terminalov. Ob tem prizoru se je vsak pri sebi za spoznanje sprostil. Dotlej je bila mojstričina baza neznano ozemlje, ta soba pa je bila podobna kateri koli zgradbi pod nadzorom Kromovcev. Tu je nedvomno prebival obsedenec z računalniki. Skrinje in zaboji opreme, zloženi ob stenah, so bili zadnji krik tehnologije, preprosto oblečena ženska, ki je stala sredi prostora, pa se je ponašala z brezbrižno aroganco, značilno za hekeije. Imela je na kratko obrite, temne lase, nosila pa je črn kombinezon. Krasili so jo edino še trakovi, ki so ji ovijali obe roki, prekriti s kontrolnimi tipkami ter mini zasloni.

Mojstrica se ni trudila s pozdravom. Prešla je naravnost k stvari.

»Pravite, da imate informacije za moje znance,« je dejala ostro, »vendar dvomim, da mi jih prinašate v dar.«

Drowov oče je že hotel spregovoriti, a Drow ga je prekinil. K tej ženski so prišli zaradi njega in ni se hotel skrivati za svojo družino.

»Zanimivo, da ste se tako izrazili,« je rekel. »Prinašamo vam namreč ravno dar in talent.«

Innuru ga je oplazil s strogim pogledom, oče pa ga je tiho podprl. Na ramo mu je položil svojo roko.

»Dar in talent,« se je zamislila mojstrica, potem pa se je nenadoma nasmehnila. »Všeč si mi, fant,« je dejala. »Beseda ti lepo teče. Zdaj pa se odkrito pogovoriva. Katere moje znance iščete?«

»Čarodeje,« je pogumno dejal Drow. »Moj oče pravi, da ste povezani z njimi.«

»To je znano nekaterim članom naše tolpe,« je razložil njegov oče. »Tu in tam, ko je bilo treba kakega otroka skriti pred CRP, ste za nas posredovali pri ljudeh, ki so to lahko storili. K vam prihajam zaradi svojega sina, ki bo morda potreboval pomoč teh ljudi. Njega pa skrbi za prijatelja, ki jo potrebujeta še nujneje.«

»Kakšna nesebičnost,« je rekla Grofica. »Res je videti, da si vaša vrsta vedno bolj pomaga med seboj, fant. Moji

znanci bi ti morda res znali pomagati, vendar nič ne obljubim.«

»Torej res poznate čarodeje?« je razburjeno vprašal Drow. »Nas boste povezali z njimi? To je vse, kar vas prosim.«

»Poskusila bom,« je odvrnila Grofica.

»Seveda vam bomo plačali ustrezen honorar,« je dodal Drowov oče, a Grofica je odkimala.

»V tem primeru to ne bo potrebno,« je odklonila. »Tisti, ki jih iščete, so zelo radodarni, predvsem kadar jim posredujem novice o njihovih ljudeh. V hipu bomo izvedeli, ali se želijo sestati z vami.«

Stopila je do enega mnogih terminalov ob zidu in spregovorila vanj. Naprava je do popolnosti ubogala njene glasovne ukaze.

»Zmajevo gnezdo,« je zahtevala in zaslon je oživel. Prikazoval je mlado, rjavolaso dekle z resnim izrazom na obrazu.

»Zmajevo gnezdo,« se je takoj odzvala. »Kaj lahko storim zate, Grofica?«

»Gre za to, kaj lahko jaz storim za vas,« je odvrnila Grofica. Potem je Drowu pomignila, naj stopi k njej. »Tukaj imam enega vaših, ki mu je treba pomagati,« je rekla.

Dekle na zaslonu ga je pogledalo in njene modrozelene oči so za trenutek poblisnile nekaj, kar je spominjalo na presenečenje. Vendar je z mirnim glasom vprašala: »No, kako ti lahko pomagam ?«

»Ime mi je Drow,« je dejal obotavljivo. »Heker sem, mislim pa, da tudi čarodej. Rad bi vas spoznal, izvedel kaj več o vas. Najprej pa nujno potrebujem vašo pomoč. Imam prijatelja, dva otroka, ki sta v nevarnosti, da ju odkrije federacija. Čarodeja sta, vendar ne znata prav dobro uporabljati mreže. Rekla sta mi, da biju angleški čarodeji morda znali rešiti. Če lahko pomagate ...«

»Seveda bomo pomagali, kolikor bomo le mogli,« je dejalo dekle in se hitro nasmehnilo. »Vendar nisem pooblaščena za razlago, kako. Govoriti boš moral z mojimi nadrejenimi. Verjetno kar z Vrano.«

»Z Vrano?« je vprašal Drow in se vprašujoče zazrl v Grofico.

»Vrana je uničila laboratorij, kjer so na vaši vrsti izvajali poskuse,« je razložila mojstrica. »Pobegnila je iz federalnega ujetništva in s pomočjo njenih veščin so čarodeji postali duhovi v mreži.«

»Duhovi!« je vzkliknil Drow. »Ste vi Duhovi?« Neučakano je pogledal dekle na zaslonu. »Skoraj prepričan sem bil,« je priznal. »Mi dovolite priti k vam, da vam vse razložim?«

Dekle je trenutek oklevalo, potem pa je dejalo: »Samo trenutek, da potrdim.«

Zaslon je počrnel in Drow se je nasmehnil očetu.

»Pomagali mi bodo,« si je oddahnil. »Prepričan sem, da mi lahko.«

Njegov oče je prikimal, vendar ni utegnil dodati ničesar, saj se je zaslon razsvetlil. Vnovič se je pojavil dekletov obraz.

»Lahko se sestaneš z nami,« je rekla. »Grofica, sta Finn in Jeeva še pri tebi?«

»Spodaj,« je potrdila mojstrica. »Naj fanta pošljem z njima?«

»Če si tako prijazna,« je prikimalo dekle.

Innuru ni bil videti prepričan. Namrščil se je v Grofičino smer.

»Drow ne sme iti sam,« je dejal. »Vprašajte, ali sme njegova družina z njim.«

»Innuru,« se je Drow obrnil k svaku, »ni treba. To so moje težave, moja skrb. Zaupam jim, da mi bodo pomagali, pa tudi, da bodo pomagali Daru in Tally. Nič hudega, če grem sam.«

»Torej se kmalu vidimo,« je reklo dekle na zaslonu in njena podoba je v hipu izginila.

»Ne skrbite,« je resno dejala Grofica. »Drow se nima česa bati.«

Innuru je še vedno dvomil, Drowov oče pa je hitro objel sina.

»Pri teh ljudeh boš na varnem,« je rekel. »Ni prvič, da jim zaupamo svoje otroke, in slišimo, da so vsi živi in zdravi. Že to, da jim čarodeji nudijo tako zaščito, ob tem, da so sami preganjani, kaže, da jim gre zaupati.«

»Pazi nase, Drow,« je tiho dejala Arahna.

»In pokliči nas, kakor hitro boš mogel,« je dodal Innuru.

Drow je pokimal, skoraj preveč vznemirjen, da bi kaj rekel. Vendar si jih je dobro ogledal. Globoko je vpil pogled nanje, za vsak primer, če se dolgo ne bi videli.

Dvojčka sta nestrpno čakala pred razpadajočim skladiščem. Dar je moral napeti vse svoje prepričevalne sile, da je italijansko mularijo, ki je beračila od turistov, pregovoril, naj jima pove, kje bi utegnila najti kakega gangsterja. Ko sta z nekim čemernim dečkom prispela do te neprivlačne zgradbe, jima je naročil, naj počakata, sam pa je stopil vanjo.

»Razmišljaj takole,« je vedro dejal Dar. »Prišla sva že tako daleč. Videti je, da se sreča končno obrača v najino smer.«

Tally je prikimala, vendar ni rekla ničesar. Zdaj, ko si je opomogla od svoje izkušnje v mreži, se je njenih misli zopet polastil nemir. Dar je bil povsem upravičeno zadovoljen z doseženim, ona pa se je že osredotočala na korake, ki so ju čakali. Pri tem jo je zmotil fant, ki ju je prej pustil pred skladiščem.

»Noter morata,« je rekel v močnem italijanskem narečju in s palcem pokazal proti vhodu. »Rosso se bo sestal z vama.«

Dvojčka sta se počasi spravila na noge. Pobrala sta svoj zdelani nahrbtnik in se napotila proti vratom. Deček ju je brezizrazno opazoval, ko sta vstopila v temačno zgradbo. Notranjost je bila preurejena v cenene bivalne prostore. Ob stenah skladišča so stali tanki pregradni zidovi, v gornje nadstropje, ki je bilo podobno razdeljeno, pa so vodile zarjavele kovinske stopnice. Na sedežni garnituri blizu njihovega vznožja se je gnetlo več ljudi. Raztrgane zofe in naslanjači so bili v grobem polkrogu zbrani pred starinskim videozaslonom. Ko sta se Dar in Tally mežikaje v slabi razsvetljavi napotila v njegovo smer, jima je nek najstnik z rdečkastimi lasmi pomignil, naj stopita bližje. Obotavljaje sta ga ubogala. Zaslon je gledalo kakih devet ljudi. Kljub neuglednemu okolju so bili vsi videti mirni in sproščeni. Ko sta se jim približala, je prvi spregovoril Dar.

»Si ti Rosso?« je vprašal v premišljeni italijanščini.

»Sem,« je dejal rdečelasi fant inju predirno opazoval. »In kdo sta vidva?«

»Jaz sem Dar, to pa je moja sestra Tally,« je razložil Dar. »Potrebovala bi prenočišče za nekaj dni. Lahko plačava.«

»Dobro,« se je na kratko zasmejal Rosso. »V nasprotnem primeru se sploh ne bi pogovarjali. Koliko kreditov imata?«

»S seboj nič,« je priznal Dar, »vendar imava prijatelja, ki ti jih lahko pošlje po podatkovnih kanalih. V zahvalo za odlog ti bo plačal še nekaj več.«

»Mogoče,« je bil zamišljen Rosso. »Pred čem se sploh skrivata takale otroka?«

»Nekajkrat so naju obsodili zaradi kraje,« se je gladko zlagal Dar. »Če naju ujamejo varnostniki, naju bodo poslali v državno rejo. Siroti sva, končala bi v zavetišču.«

»Ja?« Rosso ni bil videti povsem prepričan, vendar je njegovo pozornost pritegnilo nekaj na videozaslonu. Začenjal se je športni prenos in drugi najstniki so že povišali zvokovno jakost stare naprave. »Prav,« je dejal hitro. »Dajta mi klicno kodo vajinega prijatelja in zaenkrat vzemita sobo številka šestnajst. Bo v redu?«

»Krasno,« je hvaležno dejal Dar. »Hvala.«

»Ni problema,« je odvrnil Rosso in se obrnil nazaj proti zaslonu.

Izkazalo se je, da je soba številka šestnajst majhen prostorček brez oken v prvem nadstropju. Skozi tanke zidove je bilo še vedno slišati zvoke videozaslona ter pogovore in prepire iz sosednjih sob. Na tleh so ležale tri zapackane žimnice, v kot pa je bil nametan kup nič bolj čistih odej.

»Ni ravno palača, kaj?« se je rahlo nasmehnil Dar.

»Bolj me skrbi, da se vrat ne da zakleniti,« je odvrnila Tally in s tem nekoliko vznejevoljila svojega brata.

»Kaj te spet žre?« je vprašal. »Tisti druščini spodaj je prav malo mar za naju. Drowov načrt se je odlično iztekel.«

»Bo že tako.« Tally je negotovo sedla na rob ene od žimnic. »Vendar bi bila v resnih težavah, če bi izvedeli, kdo sva. »Tukaj se ne počutim varno, to je vse.«

»Ti se nikjer ne počutiš varno,« je odvrnil Dar. »Daj, nekje v nahrbtniku imam komplet kart. Odigrajva partijo ali kaj takega, da se malo raztreseš.«

»Prav,« je privolila Tally. »Saj drugega tako ni početi.«

Pred vrati sobe številka šestnajst je italijanski najstnik z zamišljenim izrazom slonel ob ograji nad spodnjim nadstropjem. Rossu je bilo vseeno, da sta se mulca očitno zlagala, vendar je na poti v svojo sobo, kamor se je odpravil po paleto alkohola, zaslišal Tallyjino pripombo. Paleta je zdaj pozabljena samevala ob njegovih nogah, on pa je premišljeval, kaj naj stori. Njegova tolpa je bila med najmanj pomembnimi v Padovi in trenutno so si komaj lahko privoščili hrano, kaj šele alkohol in popravila vedno manj zanesljivega videozaslona. Če sta bila mulca po kakem naključju pomembna, bi se dalo s tem morda kaj zaslužiti. Počasi je pobral paleto piva, jo odnesel v pritličje in jo položil ob nagnite zofe.

»Nekoga bom poklical,« je rekel svojim prijateljem. »Takoj pridem nazaj.«

Nihče se ni kaj prida zmenil zanj, zato pa je nekdo pričel deliti pijačo. Rosso je skomignil in stopil proti vratom. Moral je uporabiti javni vidkom, saj svojega ni imel. A predenje poklical prijatelja tistih dveh otrok, da bi zahteval plačilo, je govoril z nekim znancem, s katerim se že lep čas nista videla. Nikki sicer ni bil kaj prida prijatelj. S svojim položajem pri varnostnikih ni nikdar pomagal Rossu, vendar je včasih kupil kako informacijo. Prav možno je bilo, da bi bila mulca kaj vredna.

Vrana in Oblak sta se počasi napotila iz videopleksa, brez trdnejših načrtov, kam sedaj. Vrana je bežno omenila, da mora preveriti, kako je s Charis, pred kratkim rešeno čarodejko, ter podati začetno oceno o njej. Komaj sta prišla do konca ulice, ko je iz bližnje zgradbe pritekla postava. Bila je Staroangležinja Maggie. Vrana in Oblak stajo počakala.

»Vrana!« je zasopla, ko ju je dohitela. »Vsi te iščejo. V Trdnjavi so sklicali nujen sestanek. Radi bi, da prideš.«

»Kdo?« je osorno vprašala Vrana. »In kdo je sklical sestanek?«

»Nimam pojma,« je odvrnila Maggie. »Mislila sem, da boš vedela, za kaj gre. Alarih in Jordan sta tam.«

»Kako nujno je v resnici?« je vprašal Oblak. »Mora vsak zavzeti svoj bojni položaj in se pripraviti na resne težave ali so sklicali sestanek, ker nimajo pametnejšega dela?«

»Od kod naj to vem?« je ponovila Maggie, potem pa mu je namenila sumničav pogled. »A če se že pogovarjamo o pametnejšem delu, kako to, da vedno zabušavaš?«

»Morda je moje delo preveč pomembno, da bi kaj vedela o njem,« je hudobno odvrnil Oblak.

Vrana je hitro odkimala.

»Nimamo časa za to,« je rekla. »Oblak, pospravi svoje kremplje in mi poišči preletač, da izveva, ali je res tako nujno.«

Do Trdnjave sta potrebovala pol ure. Vrana je bila večino tega časa nekako odsotna. Pozornost je osredotočila na pilotiranje. Na Oblakovo olajšanje ni potovala tako hitro, kakor je znala, saj problem očitno ni bil dovolj pereč, da bi se jo drugi člani skupine resneje potrudili poiskati. A vendarle se je dokaj hitro pomikala skozi večerni promet in se z lahkoto, ki si jo je pridobila z večletno prakso, izogibala patruljam varnostnikov in čet EF.

Ko sta pristala pred Trdnjavo, ni bilo opaziti očitnejših znakov težav. Vhod sta stražili dve dekleti iz vrst starejših čarodejskih otrok. Ko je Vrana stopila iz preletača, staji strumno salutirali. Ob tem je zamišljeno postala in ju premerila.

»Očitno poteka sestanek,« je rekla. »Vesta, za kaj gre?«

»Finn in Jeeva iz tolpe Kač sta pred kako uro pripeljala nekega fanta,« ji je povedala starejša deklica. »Potem sta prispela še Alarih in Nav. Morda je čarodej in je bil sestanek sklican, da bi ga izprašali,« je domnevala.

Vrana si jo je ogledala. Po videzu sodeč je imela kakih štirinajst let. Podobno kot Vrana je imela temne lase in temne oči.

»Dobro opazuješ,« je presodila. »Cara si, kajne?«

»Da,« se je nasmehnila deklica, dobre volje, ker si je Vrana zapomnila njeno ime.

»Spomnim se te iz urjenja,« je rekla Vrana. »Bila si med najbolj dojemljivimi. Si tudi s temle tako dobra?« Pokazala je na lasersko pištolo, ki je trdno počivala v dekletovih rokah.

»Boljša,« je smehljaje odvrnila Cara. »Vendar se je orožja lažje navaditi.«

Vrana je dvignila obrv.

»Tudi mreža je orožje,« je dejala suho, »le z drugačnim sprožilcem.«

Obe deklici sta jo očarano pogledali, ona pa se je že obrnila proč in stopila v zgradbo. Oblak je moral narediti nekaj dolgih korakov, da jo je dohitel.

»Kaj si ju poskusila naučiti?« jo je vprašal, ko sta spet hodila vštric.

»Misliti,« je odgovorila. »Življenja teh mulcev se bodo morda prav kmalu spremenila.«

»Naša tudi,« je pritajeno dahnil Oblak in jo gledal, kako se vzpenja po stopnicah. Dvomil je, da bi bil na sestanku dobrodošel, ne glede na to, o čem je imela teči beseda. Potem se je obrnil nazaj proti stražarkama. Odločil se je, da bo preveril, ali se je Vrani posrečilo spodbuditi kako zanimivo misel.

Vrata ene manjših sob za sestankovanje so bila odprta. Ko je Vrana obstala pred vhodom, je zagledala Alariha, Nava, Ali in nekega neznanca. Vendar ne povsem neznanega. Medtem ko si ga je ogledovala, zaenkrat še neopažena, je njen eidetični spomin dognal, kje ga je že videla. Bil je vsiljivec, ki je pred nekaj dnevi sprožil varnostni preplah nižje stopnje. Ko ji je Jordan predvajala nadzorovalne posnetke, je vzdrgetala od prepoznanja in se vprašala, ali bi znal biti čarodej. In zdaj se je pojavil tu, še preden ga je utegnila preveriti.

»Še je zaradi njega tako mudilo?« je vprašala in vsi štirje so se ozrli v njeno smer.

»Niti ne,« je odvrnil Nav, ki ga njen prihod sploh ni vrgel s tira. »A Drow nam je dostavil nekaj informacij, ki bi jih po mojem morala slišati.«

Vrana je vstopila, sedla na rob konferenčne mize in čakala. Na kratko so ji razložili, kar je zamudila. Drow jim je opisal Darov in Tallyjin položaj, kakor ga je razumel, potem pa so ga izprašali o njihovem srečanju v mreži. Vrano je najbolj zanimalo ravno to. Ves čas, ko se je fant prebijal skozi svoj opis dogodka, so njene temne oči počivale na njem.

»Zanimivo,« je dejala naposled. Alarih se ji je nasmehnil.

»Še nam je zdelo, da boš takega mnenja,« je rekel.

»Poklicali smo Drowovo družino. Nek gangster po imenu Rosso je pred kakimi dvajsetimi minutami zahteval plačilo za pomoč Daru in Tally,« je dodala Ali. »Zdi se, da sta vsaj zaenkrat na varnem.«

»Zamisel je bila zelo dobra,« je dejal Nav in odobravajoče motril fanta. »Pogumno od tebe, da si se jima tako potrudil pomagati, vsem nevarnostim navkljub.«

»Ni se mi zdelo tako nevarno,« je priznal Drow in prvič, odkar je Vrana vstopila v sobo, umaknil pogled z nje. »Sele danes sem izvedel, da sem čarodej. Moja družina je to domnevala že celo večnost, vendar so bili tiho. Ko sem jih prosil, so mi takoj pomagali, Tally in Dar pa sta imela samo mene.«

»Zdaj pa imata tudi nas,« mu je zagotovil Nav. »Kajne, Vrana?«

»Mmmm?« se je Vrana raztreseno obrnila k njemu in šele čez trenutek prikimala. »Ja,« je hitro odgovorila. »Kljub razdalji jima ne bi smelo biti pretežko pomagati, vendar ...«

»Vendar kaj?« je preplašeno vprašal Drow. Vrana mu je namenila neberljiv oniksov pogled.

»Nekaj se mi zdi čudno,« je razmišljala. »Kako sta vedela, da sta čarodeja, če ju je Drow spoznal že med njunim prvim izletom v mrežo? Še več. Kako sta dobila taki imeni?«

Drugi so se spogledali in skomignili. Potem je Alarih vprašal:

»Zakaj pa je to pomembno?«

»Ker se nekaj skriva,« je razdraženo odvrnila Vrana. »Skrivnosti pa je treba razkriti.«

»Vendar jima boš pomagala,« je proseče dejal Drow in njegove srebrne oči so se srečale z njenim črnim strmenjem.

»Bom,« je rekla. »Obljubim.«

Ostali so si nekoliko oddahnili. Alarih je preudarno dodal: »Treba bo premisliti, kako bi bilo zadevo najbolje izpeljati. Morda bi reševanje lahko združili z našo odpravo v Presežnost.«

»To pa se bo morda zgodilo prej, kot smo si predstavljali,« je pritrdil Nav in vstal. »Pojdi z Ali,« je naročil fantu. »Lahko ti pove kaj več o nas in ti na kratko razloži našo zgodovino. Potem boš moral svojo zgodbo povedati še nekaterim drugim članom skupine, če nimaš nič proti.«

»Sploh ne,« je vljudno dejal Drow ter vstal, da bi sledil Ali. Med vrati pa je postal in se obrnil nazaj. »Vrana?« je rekel počasi.

»Da?« Ko ga je pogledala, je živčno pogoltnil slino, saj je bil še vedno popolnoma prevzet nad njo.

»Morda kaj veš o temi?« je vprašal.

»O temi?« Vrani so se malenkost razširile oči. Nav se je obrnil, presenečen nad vprašanjem. Preplašeno je opazil, da je njeno kožo zapustila vsa barva. Zdaj je bila bolj bleda kot kdaj koli prej, kot da bi bila v resnici duh. »O kakšni temi?« je zašepetala.

»O temi v mreži,« je odvrnil Drow in si jo zaskrbljeno ogledoval. »Ne vem, kako dolgo je že tam. Vendar se ves čas širi in vse, česar se dotakne, zajame mrak.«

Sonce je počrnelo

Vrana se je izstrelila v mrežo, kot da bi se pognala z visoke pečine. Ni se mudila z razlago, čeprav so se ostali zmedeno zazrli za njo, ko je pohitela iz sobe. Tema. Beseda je v njenih mislih pozvanjala kakor prekletstvo. Mreža se ji je poprej zgolj enkrat zazdela temna, in sicer, ko ji je doktor Kalden, znanstvenik, čigar poskusi so zakrivili smrt in mučenje tisočev, začel parati um. Takrat se je, potopljena v bolečino, zavedala zgolj teme, dokler ni pobegnila v mrežo in zbrala moči za protinapad na svoje mučitelje.

Priprave za pohod na Presežnost ter manipuliranje z mediji, ki ga je terjal izid Avalonine glasbe, so jo v zadnjem času kar preveč zaposlovale. Predolgo je bila ločena od mreže, ta pa je bila zanjo toliko kot kri v žilah. Prste je nežno položila na tipkovnico, njen um pa se je zalučal skozi zavarovani sistem trdnjave in naprej, vzdolž toka podatkov. Razcepila se je ter poslala svoje zavedanje v sto smeri po podatkovnih poteh. Vsako miselno vlakno je z vnovičnim in vnovičnim podvajanjem širilo njeno iskanje. Informacije so se pretakale skoznjo. Njena zavest je vsako sekundo predelala milijone ukazov in gesel, jih pregledovala, precenjevala ter sproti odmetavala. Iskala je odsotnost gibanja, kraj, kjer bi klepet mreže pojenjal. Vedno bolj se je širila in tanjšala. Zdaj je sama postala omrežje, tisočero različnih niti, spletenih v zanko okrog predmeta iskanja. Zanko je vedno bolj zategovala, dokler ni naposled naletela na zid.

Njene možgane je obletelo sporočilo. Vse iskalne tipalke je obvestilo o nenavadni najdbi. Ločeni deli Vrane so prekinili svoje napredovanje skozi podatkovni tok in pohiteli proti kraju srečanja. Njen um se je postopoma zgoščal, dokler ni v celoti obstala na robu črnine, ki se je valila skozi svetlobo in gibanje mreže. Vsakič, ko je zameglila podatkovne potoke, je njen mrak za trenutek pogasil vse na svoji poti. Vrana je opazovala njeno napredovanje. Oblak je plul slepo, polžje počasi, vendar je bil orjaški in neizprosen. Ko se ji je približal, je svojo prisotnost prikrila z ovojem iz varljivih pristopnih algoritmov ter neupoštevanih ukazov. Zdaj je bila nevidna skoraj vsem omrežnim pojavom. Zavita v svetlo meglico se je pomaknila še bližje oblaku in oplazila njegov rob.

>    tema - smrt - črna < je zašepetal. Umaknila se je.

Že po rahlem dotiku se je počutila otopelo, vendar to ni zadostovalo. Potrebovala je izčrpnejše podatke. Podvojila je debelino svojega ščita in se pripravila na vstop v kužno gmoto. Potem je globoko vdihnila, se odrinila in padla v temačno brezno.

Preplavilo jo je. Naprej in nazaj po temi so odmevali delci misli. Mrakoba ni premogla drugega uma, kot to razburkano meglico besed.

>    temno spodaj v temi smrti ... blodim iščem vprašujem ... vprašanje? vprašanje? ... mračen/poražen/nataknjen na raženj ... tema tukaj tema tukaj tema <

Vrana se je previdno iztegnila in v meglico vstavila eno samo besedo.

>    luč? <

Odgovor je prišel kot nevihta, bliskanje misli, zvrtinčeno skozi mrak, ki se je pod silo tega odziva razgibal in pridobil na hitrosti.

>    luč fuč puč ... tukaj tema tukaj tema tukaj tema tukaj ... teče/giblje/ovija/zakriva ... ustavlja življenje/luč/barvo ... tiša mesta viže ... krila striže ... tema bliže ... <

Zlovešče besede so se odkotalile naprej, begaje sem ter tja. Oblak je nadaljeval svojo pot. Mrežo je za nekaj mikrosekund puščal v temi, dokler si podatkovni tokovi niso opomogli in spet zaživeli. Vrana je precenila, da povzroča že opazne zastoje. Sicer še niso bili dovolj dolgi, da bi resneje motili delovanje mreže, toda njihov razpon se je večal. Oblak je rastel in večji, ko je bil, dolgotrajnejše so postajale njegove posledice. Vrana si je predstavljala, da bi mogel ob taki stopnji rasti zasenčiti celo omrežje. A kaj je pravzaprav bil?

V njej se je porajal grozljiv sum. Premaknila se je iz oblaka, da bi si ga ogledala. Pustila je, da je nadaljeval brez nje. Stala je sredi opustošenja, ki ga je puščal za seboj, vse dokler se okoli nje niso začele znova prižigati luči. Nato je počasi zakrožila do prednjega dela teme. Segla je po mrežnih vlaknih, jih potegnila k sebi in se napolnila z mezenjem podatkovnih potočkov. Ovita v svetlobo se je postavila predenj ter ga kot s konico meča soočila z vprašanjem:

>    kdo/kaj/zakaj si? <

Vprašanje je padlo v globino oblaka in odjeknilo nazaj proti njej.

>    zakaj ... kaj ... kdo ... si? <

Vrana je segla še dlje ter k sebi potegnila še več mreže. Tisoče manjših algoritmov je preusmerila tako, da so krožili okrog njenega položaja. Temi se je zoperstavila kot bleščeča nebula. Vnovič je naperila svoj meč in razglasila:

>    jaz sem Vrana - tu vladam jaz - predstavi se <

Oblak jo je rjove ovil in vse luči so ugasnile. Meč, ki ga je ustvarila, se je raztreščil in razdrobil. Njegovi delci so se kakor led stalili v nič. Tema je razbijala po njenem ovoju in ščitu, dokler nista razpokana odpadla in jo pustila povsem brez obrambe pred besnenjem, ki je še najbolj spominjalo na naravno katastrofo.

>    VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA VRANA ... <

Njeno lastno ime se ji je spet in spet zaganjalo v možgane. Oblak jo je z močjo svoje razjarjenosti suval naokoli, jo obmetaval s podobami mraka, smrti ter bolečine, da je naposled zakričala od čutilne preobremenitve. Poletela je proti robu črnine, vendar jo je, kakor v nevihti, potegnilo nazaj v sukajoče oko orkana. Skušal jo je zlomiti in v trenutku, ko se je tega zavedla, je popustila.

Njeni prsti so se dvignili s tipkovnice in povezava z mrežo, nenehno brenčanje v ozadju njenih misli, se je zaklenila. Pred grozoto, ki je prebivala v omrežju, se je zavarovala tako, da jo je odrinila skupaj z vsem ostalim. Obstala je, popolnoma sama, strme v računalniški zaslon.

V mreži jo je nekaj sovražilo in jo hotelo uničiti za vsako ceno, tudi če bi moralo ob tem uničiti še samo mrežo.

Minister za notranje zadeve je bil nadvse zaposlen možakar. Zdelo se mu je, da se vsota, ki jo terja šolanje njegovih otrok, vsako leto najmanj podvoji. Prijatelji in sorodniki so si od njegovega položaja obetali izdatne koristi, ženska, s katero se je poročil zaradi njene trofejne vrednosti, pa je neznansko uživala v zapravljanju njegovega denarja. Da bi se izognil še hujšim dolgovom, je poneveril sredstva več različnih vladnih resorjev ter sprejemal podkupnine od ljudi, ki so bili vprašljivi celo v očeh skorumpirane federalne elite. Napetost, ki so jo ob tako zapletenih osebnih zadevah trpeli njegovi živci, ga je pahnila v drago odvisnost od mamil, zaradi te pa je postal lahka tarča za izsiljevalce.

A to so bile težave, ki so spremljale vsako vodilno funkcijo, in minister je razumel, da je v življenju treba pač marsikaj potrpeti. Zdaj ga je jezilo, da so mu poleg dolžnosti, ki jih je opravljal, naprtili še odgovornost za delovanje nekega drugega oddelka. Charles Alverstead, guverner CRP, je z neprestanimi izgovori za svoje neuspešno iskanje malopridnih čarodejev razjezil predsednika federacije. Predsednik Sanatos je bil človek, ki ga ni bilo zdravo razdražiti. Celotnemu kabinetu je dal vedeti, da pričakuje prijetje čarodejke Vrane in da ne misli več prenašati nesposobnosti. Zločinci in hujskači so po vsej Evropi kritizirali federacijo, minister za notranje zadeve pa ni mogel ukrepati, saj je bilo vse njegovo osebje zaposleno z iskanjem. Na njegovi mizi je vsako minuto pristalo deset novih lažnih sledov in bedastih predlogov. Nek uradnik mu je prinesel še enega.

»Kaj je že spet?« je bevsknil. »Mi predlagajo, naj Vrano poiščem v ptičnici londonskega živalskega vrta? Ali morda kak avstralski varnostnik sporoča, da je pred dvema letoma videl dekle s črnimi lasmi in temnimi očmi, da pa se ne spomni, kje?«

Uradnik je zadrgetal. Podatkovno beležnico, ki jo je prinesel s seboj, si je tesno prižel na mršavi prsni koš.

»Nne, minister ...« je zamomljal. »Pravzaprav ne gre za Vrano.«

»Zakaj me torej nadlegujete?« je zarjovel minister. »Ne veste, da imam čez ...« preveril je umetniško oblikovan kronometer na steni svoje pisarne, »deset minut sestanek s predsednikom?« S pestjo je udaril po mizi. »Še ne zavedate, da se po ukazu njegove ekscelence ne smem ukvarjati z ničemer, razen s prijetjem te mutantke? No, človek? Kaj boste povedali v svojo obrambo?«

»Za druge čarodeje gre, gospod,« je zasopel uradnik.

»Katere?« Minister je mrko nagubal svoji obrvi.

»Morebitne potomce Thea Svobode,« mu je povedal uradnik. »Še spomnite? Minister za propagando je izdal spisek možnih kandidatov za aretacijo.«

»No, kaj je z njimi?« Minister za notranje zadeve je nehal kričati. V skoraj stoječem položaju se je nagibal čez pisalno mizo in zabodeno strmel v uradnikovo podatkovno beležnico.

»Dva smo našli,« je rekel uradnik in mu jo pomolil. »Vem, da sled ni kaj prida, vendar zaenkrat nismo prejeli drugega. Mislil sem, da bi morda hoteli...«

»Dajte!« Minister je svojemu podrejenemu izpulil beležnico iz rok in na hitro preletel podatke. »Prekleto,« je izustil. »Čisto možno je, da je kaj na tem. Pokličite Alversteada. Ne, čakajte! Raje načelnika Varnostne službe. Najprej ju zaslišimo. Ko bosta na hladnem, bomo lahko po mili volji razmišljali, ali sta prava ali ne.«

Nav je narahlo potrkal na vrata Vranine sobe. Odgovora ni dobil, vendar se ni pustil ustaviti. Potem ko je tako naglo odvihrala, je Drowa izprašal o stvari, ki jo je videl v mreži. Že misel o njej ga je navdala s preplahom. Vrana pa se je odzvala še siloviteje in najbližji terminal se je nahajal v njeni sobi. Potrkal je glasneje, nato pa je zaklical:

»Vrana, odpri vrata!«

Dolgo je bilo tega, kar je nazadnje poskusil ukazovati svoji divji sestri, in tudi zdaj je dvomil, da bo kaj zaleglo. A čez nekaj trenutkov je zaslišal korake in vrata so se odprla. Vrana je stala na pragu, toda njen izraz je Navu izdajal, da ji misli begajo milje daleč. Spominjala je na kip. Z nepredstavljive razdalje je strmela skozenj.

»Kaj je?« je tiho vprašal in njene oči so zlagoma poiskale njegove.

»Smrt,« je dahnila. »Smrt in tema, to je vse, kar pozna.«

»Je nevarno?«

»Bolj kot si lahko predstavljaš.« Na Vraninem obrazu se je nenadoma pojavil grenak nasmešek. Sledil mu je zaničljiv smeh, s katerim se je otresla poprejšnje zamaknjenosti. Pogled je uprla naravnost vanj in dejala: »Nekajkrat smo že govorili o tem, da bi se federaciji uprli z izklopom mreže. Kaj bi se zgodilo, če bi se nam posrečilo?«

»Presekali bi komunikacije,« je odvrnil Nav. »Veliko informacij bi bilo zgubljenih.« Namrščil se je. »Na kaj namiguješ?«

»Na konec sveta,« je rekla. »Zatemnitev mreže bi pomenila katastrofo. Ne gre samo za upočasnitev dostopa do informacij ali za izgubo nekaj podatkov, temveč za čisto vse. Gospodarstvo je izključno elektronsko. Mreža beleži vse prenose kreditov, skupaj z njo bi izgubili tudi te zapise. Omrežje nadzira proizvodnjo in delitev hrane. Brez njega bi na eni strani dežele gnili celi kupi živil, na drugi strani pa bi vladala lakota. Kaj še?« Ob gromozanskosti zadeve je stresla z glavo. »Odpovedale bi vse javne storitve, vsi vidkomi, vsi terminali, vsi medijski kanali na svetu. Tudi tista področja, ki niso pod nadzorom EF, uporabljajo isto mrežo. Brez nje bi nastopil kaos.«

»In ti misliš, da nas morda čaka prav to?« Navje Vrano prijel za ramena in jo obrnil k sebi, da se je lahko zazrl naravnost v tiste obsidianove oči. »Ta tema bo povzročila sesutje mreže?«

»Če bo le v njeni moči,« je pritrdila. »Če le dovolj hudo sovraži.« Na njena usta se je vrnil skrivenčeni nasmešek, oči pa so se ji zameglile. »In njeno sovraštvo povsem zadostuje.«

»Kako sploh lahko sovraži?« je zbegano vprašal Nav. »Kaj sovraži? Vrana, kaj je ta reč?«

Čarodejka je svoj odgovor podala popolnoma mirno. Naredila bi skoraj vse, da ji ne bi bilo treba izreči priznanja, ki ga je s skrajnim naporom izvlekla iz sebe.

»Kalden,« je dejala. »Tisto, kar je ostalo od njega. Vrnil se je. Le kako se ubije nekoga, ki je že mrtev?«

Dar se je včasih spraševal, ali je Tally že od nekdaj taka. Še sploh kdaj ni na vsako stvar samodejno odzvala z zaskrbljenostjo, morda, ko sta bila še dojenčka. Tu in tam so ga o tem obhajali dvomi. Kakor daleč je segal njegov spomin, ga je vedno spremljala Tallyjina tesnobnost. Občasno se mu je dozdevalo, da je ta lastnost prevladala nad vsemi ostalimi sestrinimi platmi. Zdaj ko jima je šlo naposled vse kot namazano, ko sta bila na varnem in prvič v življenju pripravljena, da se upreta federaciji, se je še vedno kar naprej grizla.

Z vzdihom je odvrgel karte in ji tudi njene potegnil iz rok. Pomežiknila je in ga presenečeno pogledala.

»Sva zaključila?« je vprašala.

»Ne,« je dejal, »nisva. Vendar je nemogoče igrati z nekom, ki kar naprej strmi v prazno, si grize nohte in cefra žimnico. Kaj ti je?«

»Žal mi je,« je zavzdihnila. »Nisem nalašč zoprna, res ne. Vendar kar naprej razmišljam, kaj naju čaka in ...« Skomignila je. »Tu lahko samo čakava. Nikogar ne moreva poklicati in sploh ne veva, kaj se dogaja.« Na lepem je vstala. »Mislim, da bi morala poiskati kak javen vidkom in poklicati Drowa.«

»Za božjo voljo, Tally!« je vzkliknil Dar in s pestjo razjarjeno treščil po tleh. »Še še nisva pogovorila o tem? Še ne strinjava, da na ulicah ni varno, saj naju lahko vsak čas pobere kaka patrulja? Bi počakala vsaj do jutra? Če nič drugega, se bova takrat lahko skrila med množico. Še ne bi poskusila vsaj malo naspati?« V njegov glas se je vtihotapil sarkastičen odtenek. »Vem, to bi bila precej korenita sprememba, vendar je v Londonu že čez polnoč, tako kot tukaj. Drow že spi in to tudi nama ne bi škodilo. A vsaj nekaj drži - on prav gotovo nikogar ne sili bedeti in kartati, medtem ko se sam ne more niti za pol sekunde osredotočiti na igro!«

»Zato ker nima pri sebi najpomembnejših podatkov, kar si jih lahko predstavlja kateri koli čarodej,« je sikaje zašepetala Tally. »Zaradi mene si lahko še tako zajedljiv, vendar tu nekaj ni v redu. Z vsako sekundo sem bolj prepričana, da se je nekje nekaj hudo zalomilo.« Zavrtela se je proč in začela pospravljati njuno borno premoženje v nahrbtnik. Izpod svojih kuštravih kostanjevih las je srepela vanj. »Poklicala bom Drowa,« mu je rekla, »tega mi ne moreš preprečiti.«

Dar je zaprl oči in tiho preštel do deset. Dejansko je ni mogel ustaviti. Očitno bi se bilo popolnoma brezplodno prepirati, prav tako pa mu ni dišalo, da bi sestro poskusil ustaviti s silo. Sploh pa je bila Tally dovolj močna, da bi mu ušla, razen če je ne bi zvezal ali knokavtiral. Tako mu je preostalo le, da sede poleg nje in ji pomaga pripravljati prtljago.

»Dobro me poslušaj,« je dejal. »Ne glede na to, ali se motiš ah ne, imam tega čustvenega izsiljevanja že čez glavo. Svarim te, Tally, zaradi te neprestane zaskrbljenosti je peklensko težko shajati s tabo. Če bi se za trenutek nehala bati duhov in senc, bi bila mnogo manj zmešana.«

»Morda sem res zmešana,« je tiho dejala Tally in zapenjala zdelane jermene nahrbtnika, »ampak ko ti je za petami cela federacija, je preganjavica koristna stvar.«

Skladišče je bilo pogreznjeno v temo. Napotila sta se po zarjavelem stopnišču in proti težkim dvokrilnim vratom. Dar jih je odpahnil ter odsunil dovolj na široko, da sta smuknila ven, potem pa jih je zaprl za seboj. Oprtal si je nahrbtnik in krenil nazaj proti središču mesta, kjer je prejšnji dan opazil vidkome. Tally mu je sledila nedaleč zadaj, vendar ni poskusila začeti pogovora. Menije prav, si je mislil, sicer bi jo morda še zadavil. Mrko je korakal naprej, po glavi pa so mu rojile razkačene misli o sestrah, s katerimi moraš sredi noči laziti po mestu, ker jih tu pa tam popade kak čuden občutek. A ko sta se približala mestnemu jedru, je nekaj pritegnilo njegovo pozornost. Postal je. Tally se je od zadaj z glasnim izdihom zaletela vanj.

»Pst,« jo je posvaril. »Glej.«

Nebo je bilo nenavadno svetlo, kakor bi ga osvetljevalo mnogo uličnih svetilk, in pred njima je bilo slišati nerazločne glasove.

»Nekaj se dogaja,« je Tally povzela, kar je bilo že na pogled očitno. Dar je zavil z očmi.

»Res?« je odvrnil. »Zdaj pa bodi tiho. Poizvediva, kaj.«

Čez nekaj korakov sta prispela na rob manjšega trga in Dar se je previdno nagnil izza vogala neke zgradbe. V hipu se je umaknil nazaj in s širokimi, presenečenimi očmi pogledal Tally.

»Na oni strani stojijo trije drsci,« ji je povedal »okrog njih pa postopa devet varnostnikov.«

»Slišiš, o čem se pogovarjajo?« je zašepetala Tally. Dar je skomignil.

»Bom poskusil,« je rekel. »Ostani zadaj, da te ne zagledajo. Jaz se jim bom poskusil čim bolj približati.«

Tally ga je hotela ustaviti, vendar ga že ni bilo več. Pod okriljem senc se je odtihotapil za ovinek. Z nahrbtnikom v rokah se je stisnila v kot in ga počakala. Čez kakih deset minut se je tiho kakor senca priplazil izza vogala.

»Nič kaj dobre novice,« je zašepetal. »Pojdi za mano.« Napotil se je v smer, od koder sta prišla, in Tally je pohitela za njim. Utirala sta si pot skozi najožje ulice, dokler nista bila za več kot dober lučaj oddaljena od trga. Šele takrat ji je razložil, kaj je izvedel. »V mesto je prispel cel kup federalnih čet. Varnostnikom so ukazali, naj se ne vmešavajo. Vojska zapira meje, ker je na lovu za nekimi nevarnimi zločinci.« Namrgodil se je. »Mislim, da lahko uganeva, za kom.«

»Kako so naju našli?« se je zgrozila Tally.

»Vprašaj svojo preganjavico,« je odvrnil. »Nimam pojma. Vendar se morava čim hitreje pobrati iz te mišnice.«

»Lahko bi čez podeželje odšla v Verono,« je predlagala Tally. »Dolgo bo trajalo, vendar bi se bilo najpametneje izogibati cestam.«

»Najprej se morava prebiti mimo tukajšnjih vojakov,« jo je opomnil Dar. »Če nič drugega, zdaj veva, da morava biti previdna. Prav lahko, da so nama tvoji čudni občutki rešili življenje.«

Drow se še vedno ni opomogel od presenečenja nad številčnostjo čarodejev in organiziranostjo njihove skupine. Sicer si je medlo predstavljal, da so Duhovi velika tolpa - nadzorovali so preveliko ozemlje, da bi bili kar koli drugega - toda količina ljudi in tehnologije, ki so jo premogli, bi zbegala še tako bujno domišljijo. Ali, plavolaso dekle, ki je tistikrat, to se je zdaj dozdevalo več let v preteklosti, pritegnilo njegovo pozornost, mu je poskusila razložiti delovanje organizacije, potem pa je bil sklican množičen sestanek in Drow si od razlage ni zapomnil prav veliko.

Sedel je v prednjih vrstah velike dvorane za srečanja in skušal dognati, kaj se dogaja. Bilo je jasno, da so Duhovi razdeljeni v dve glavni struji. Prvo so tvorili teroristi, imenovali so se Staroangleži, ki so bili v glavnem odrasli brez čarodej skih sposobnosti, vendar dobro oboroženi in tudi usposobljeni za ravnanje s svojim orožjem. Drugi struji so pripadali čarodeji, v glavnem otroci, ter ljudje, ki so vsaj na videz vodili skupino. Najbolj je bil začuden prav nad temi voditelji. Alarih in Geraint, vodji Staroangležev, sta bila podobna vsem gangsterskim glavarjem, ki jih je poznal. Njuna moč je izvirala iz zaupanja podrejenih. Na voditelje čarodejske struje pa so mlajši čarodeji gledali s skorajda mističnim strahospoštovanjem. To je imelo nek smisel, saj so vsi otroci do zadnjega dolgovali svoja življenja ljudem, ki so stali na odru pred njim, vendar se mu je skupina vendarle zdela čudna. Tu je bil Nav, po videzu pravi gangster, vendar je deloval krepostno kot kak duhovnik. Ali in Luciel sta bila otroka šefov korporacij. Človek si ne bi predstavljal, da bi na ulicah preživela dlje od petih minut, vendar sta govorila kot generala v vojni. Kez, ulična podgana, ki se je v njimi bližini počutil povsem udobno. Potem je bila tu Avalon, rockovska zvezda, ki je na nek način navdihovala skupino, ter Oblak, njen prijatelj, ki vsaj navidez ni imel skoraj nobene vloge. In naposled še Vrana.

Drow še vedno ni vedel, kaj naj si misli o njej. Videti je bilo, da se skupina brez nje še premakniti ne more. Vsako njeno besedo so sprejemali kot kako sveto oznanilo in Ali je med svojo razlago nenehno ponavljala: »Vrana pravi...« A to so počeli vsi. Navje na odru razlagal:

»Po Vraninem mnenju ni verjetno, da bo nevarnost v mreži postala pereč problem še pred našim pohodom nad Presežnost. Poleg tega nam bo nadzor nad orbitalno satelitsko mrežo morda ponudil boljši vpogled v možnosti, kako bi se bilo moč spoprijeti s to nadlogo. Zato smo se odločili, da odrinemo. Dlje odlašamo, večja je nevarnost, da nas EF odkrije. Vrana ugotavlja, da so po vsej Evropi pospešili iskanje ...«

Drowa je zopet odneslo. Po pravici povedano je bil zaprepaden, da se je tako veliki skupini čarodejev posrečilo preživeti tako dolgo. Za kar koli je že šlo pri tem pohodu nad Presežnost, je v njihovo dobro upal, da se bo dobro iztekel. Nav mu je dovolil, da se jim pridruži, saj ga je prepričal s svojo zaskrbljenostjo za Dara in Tally.

»Zelo neizkušen si,« mu je rekel Nav, »toda Vrana pravi, da moraš biti, glede na vse, kar si dosegel, močan čarodej. Poleg tega si bil edini v stiku z Darom in Tally. Tebi zaupata, nas pa ne poznata. Kar pa se tiče pravega namena naše akcije, ti ga bomo morali razložiti po poti. Zdaj ni časa.«

Čas, ki so ga imeli na voljo, se je nedvomno iztekal. Ko sta z Ali prispela na sestanek, mu je prišepnila, da se mislijo v prvi vrsti pogovoriti o pripravah na izid akcije, ne toliko o njeni priporočljivosti. Vrana je očitno rekla ali storila nekaj, kar je potrdilo gotovost odprave v Presežnost, in skupina si je v mreži priskrbela vozovnice za letalo, ki je imelo odhod še isti večer.

Drow je pomežiknil ob spoznanju, da je Nav končal svojo razlago in da ga je v ospredju odra zamenjala Vrana. Bila je natanko taka, kot si je predstavljal čarodeje. Videti je bila sposobna in nevarna, nekaj na njej pa je delovalo nekako neuravnovešeno. Tiho je stala, dokler se ni mrmranje množice poleglo, potem pa je spregovorila precej drugače kot drugi govorniki.

»Večini zbranih ime doktor Kalden ne pomeni veliko. Morda prikazen iz nočnih mor, nikakor pa ne nevarnosti, ki bi nas še vedno zadevala. Vendar se je izkazalo, da nisem opravila dovolj temeljitega dela, ko sem ga ubila. Umrl je med izvajanjem nevarnega poskusa, katerega rezultatov ni bilo moč predvideti in s katerim je hotel prej zadovoljiti politike in mučitelje, kot pa priti do kakršnih koli resnejših znanstvenih ugotovitev. Primerek, na katerem je bil opravljen poskus ...« Vrana je za trenutek postala. Tega oklevanja ni zaznal nihče, ki ni bil dobro seznanjen z njenim običajnim, premišljenim načinom govorjenja. Potem je nadaljevala. »Primerek je bil povezan s strojem, ki naj bi vplival na bioelektrične energije uma in prevzel nadzor nad njimi. Toda primerek je, dokaj nepričakovano, prevzel nadzor nad strojem ter ustvaril povezavo z mrežo. V trenutku doktorjeve smrti so delci njegove zavesti izkoristili to povezavo in se ohranili v mreži.

Od njega ni ostalo veliko, komaj dovolj, da sploh lahko govorimo o zavesti. Vendar je sposobno določene mere zavedanja, čeprav ne pozna drugega kot sovraštvo. To vam pripovedujem zato, ker od tega trenutka mreža ni več vama za nikogar od nas. Kaldenov umje postal središče temnega oblaka, ki se prežira skozi omrežje. Zaenkrat je povzročena škoda komaj opazna, a to se bo spremenilo. Ni skupine ne agencije ne vlade, ki bi ga mogla ustaviti. Mi pa ga lahko. Ko zavzamemo orbitalno satelitsko omrežje, ga bomo odstranili. Za zdaj pa se izogibajte teme.«

Jordan je med sestankom ostala na svojem položaju. Bilo je del ustaljenega postopka, da je majhna ekipa ves čas spremljala komunikacije in informacijske mreže. Tokrat pa se je Jordan vprašala, ali bi ne bilo bolje, ko ne bi izvedeli te novice. Duhovi so sestanek zaključili dobre volje. Večina je bila videti prepričana, da bo Vranina ekipa brez težav prevzela nadzor nad mrežo in izbrisala novo grožnjo.

Toda Jordan ni imela izbire. Medtem ko so Duhovi zapuščali dvorano, se je zrinila do ekipe, ki je bila zbrana pred odrom. Alarih se je ozrl proti njej in se nasmehnil, potem pa se je njegov izraz pomračil.

»Videti je, da imaš slabe novice,« je dejal.

»Imam,« je Jordan obotavljivo pogledovala proti Drowu. »Evropski podzemni viri sporočajo, da EF zbira sile na precej nenavadnem kraju.« Pogoltnila je slino in s pogledom, uprtim nekam vstran, dodala: »V Padovo so poslali vojaški odred. Zdi se, da so našli Tally in Dara.«

Stojim pred vrati

Leta 2300 se je vlada odločila, da v spomin na ustanovitev Evropske federacije zgradi mesto, ki bi ponazarjalo njeno bogastvo in moč. Presežnost, izpolnitev teh sanj, je vzklila na jugu Francije. Sedemdeset let pozneje je že prerasla vse evropske megaplekse ter v resnici postala največje mesto na svetu. Podobno kot pri ledenih gorah se je večina njene kolosalne velikosti skrivala pod zemljo. Toda prebivalstva ni motilo, da je odrezano od sonca. Nobeno okno ni prepuščalo grobe dnevne svetlobe, saj je bila umetna razsvetljava neskončno prilagodljiva potrebam državljanov. Tudi travnati griči francoskega podeželja niso zanimali življa, ki se je v podzemnih holoparkih vedno bolj vdajal užitkom virtualnih resničnosti.

Mesto je bilo igrišče za bogate. Tu so smele imeti poslovne prostore le najuspešnejše družbe, delati je bilo dovoljeno zgolj posameznikom brez trohice kriminalne preteklosti, varnostniki pa so svoje dolžnosti opravljali vestneje kot v katerem koli drugemu megapleksu. Niti palec Presežnosti ni bil neopazovan ali nezastražen. V ogrodnih stenah so bile skrite nadzorovalne naprave, ki so venomer bdele nad dobrobitjo meščanov. Vlada EF se je bahala, da noben zločin, zagrešen v Presežnosti, ne ostane nekaznovan dlje kot štiründvajset ur.

V to mesto, ki mu je kot voljnemu sužnju zapovedovala vlada EF, je prišla Vrana s svojimi spremljevalci. Navu je prihod obudil spomine na prve dni njegovega in Vraninega bivanja v Londonu. Ko je stratoreaktivec začel pristajati, se je narahlo dotaknil sestrine dlani.

»Kot da bi začenjala znova,« ji je zamrmral. Ošinila ga je s pogledom.

»Morda pa zgolj končujeva začeto,« je odvrnila in se čez ramo ozrla po sedežih za sabo. Alarih in Jordan sta sedela skupaj, oblečena kot premožna mlada poslovneža. Lažni identifikacijski kartici, ki jima ju je pripravila Vrana, bi morali vzdržati še tako temeljito preiskavo, saj ne eden ne drugi ni imel obsežnejše kartoteke pri Varnostni službi. Nava je veselilo, da sta zraven. Oba sta bila izurjena za rabo več različnih vrst orožja in s svojimi terorističnimi izkušnjami sta bila za to nalogo resnično mnogostransko pripravna sopotnika. Za njima sta sedela Luciel in Kez. Zanju je bilo bolj zapleteno vzpostaviti lažni identiteti, saj bi v svojih mladih letih le stežka delala za kako korporacijo. Toda Ali si je izmislila idealno krinko. V Presežnosti se je med drugimi čaščenimi ustanovami nahajala tudi ena najuglednejših evropskih univerz, Akademija napredne misli. Vrana je njuni imeni v hipu dodala vpisnemu seznamu. Oblečena sta bila kot mlada študenta, katerih bogati starši so si lahko privoščili astronomsko šolnino, ki jo je zaračunavala univerza. Njuni identifikacijski kartici sta trdili, da študirata fiziko. S svojo novo predanostjo izobrazbi bi se morala precej gladko vživeti v to vlogo. Ko ju je Nav pogledal, se je sam pri sebi nasmehnil ob misli, kako zelo sta se spremenila. Luciel, ki je leno opazoval reaktivčeve zaslone z zabavnim programom, je bil neskončno drugačen od izmučenega poskusnega primerka, proti svoji volji zasvojenega s smrtno nevarnimi mamili, ki so ga rešili iz Kaldenovega laboratorija. Poleg njega je sedel Kez, katerega bronasti lasje so se svetili pod medlimi lučmi potniške kabine. V tem prisebnem in samozavestnem študentu nihče ne bi prepoznal cestne podgane, ki jo je Vrana iz gole muhavosti vzela pod svoje okrilje.

Ob pogledu na še vrsto sedežev dalje pa je Navov nasmeh zbledel. Drow je sedel sam, za Lucielom in Kezom, ter prazno strmel predse. V Londonu je Jordan spremljala klicno kodo, ki jo je dal Daru in Tally, v upih, da sta se ne glede na vse le prebila iz obkoljene Padove. Drowa so prav zato vzeli s seboj, čeprav se Navu ni zdelo verjetno, da bodo mogli rešiti mlada čarodeja, o katerih je vedel komaj kaj več kot njuni imeni. Drowa so obhajali podobni dvomi. Navje prepoznal mešan občutek krivde in sramu, ki je napadel fanta, ko je ta izvedel za federalno obleganje Padove. Sam se je počutil enako, ko svoji najmlajši sestri Rachel po Kaldenovih poskusih ni mogel vrniti dušnega miru. Drow se je komaj zavedal njihove prisotnosti. Da bi prikril svojo pravo identiteto, si je mimo pustil ostriči svoje dolge črne lase ter pobrati srebrno vezje iz kitk. Najtežje si je bilo izmisliti prav njegovo lažno preteklost. Vrana se je naposled zatekla k stari ukani in ga spremenila v nadebudnega mladega igralca. V Presežnost je potoval, ker ga je tam čakala manjša vloga v videoprodukciji neke uspešne medijske družbe.

Navje otožno zavzdihnil ter si ogledal še svoj odsev v oknu kabine. Tudi on se je podvrgel striženju. Lase je imel tako temeljito pobrite, da je bilo komajda opaziti njihovo nenavadno belo barvo. A če je bilo najtežje izdelati Drowovo identiteto, sta bili Navova in Vranina gotovo najnevarnejši. Oba sta nosila črni uniformi federalne vojske. Epolete so ju izdajale za podpolkovnika v obveščevalni službi. Vrana je tvegala tako preobleko, ker se ji je zdelo, da se bosta v njej še najlažje izognila izčrpnejšemu preverjanju pooblastil. Častniki obveščevalne službe so znali zaslišati vsakogar in v vsakršnih okoliščinah, poleg tega so odgovarjali zgolj svojim nadrejenim ter predsedniku EF. Zato so se jih bali celo varnostniki.

Iz motorjev reaktivca se je razlegel top, rjoveč hrup in Nav se je ozrl k Vrani.

»Čez pet minut pristanemo,« je rekla. Njeni prsti so počivali na videozaslonu pred sedežem. Slehernemu opazovalcu bi se zdelo, da spreminja nastavitve enote za razvedrilo, v resnici pa sta bila oba z Lucielom priključena na reaktivčeve računalniške sisteme. Spremljala sta smer letenja, pa tudi njegovo povezavo z omrežjem Presežnosti. Čarodeji so nameravali ves čas te odprave ostati v stiku z mrežo. Če bi jih kdo razkrinkal, bi bili morda opozorjeni še ob pravem času, da bi jo popihali živi in zdravi.

»Zaznavaš kaj nenavadnega?« je vprašal Nav, a Vrana je odkimala.

»Ne, vendar se moramo zavedati nekaterih reči,« je odvrnila. »Na primer, v vseh pomembnejših federalnih oporiščih in mestih so pred kratkim poostrili varnostne ukrepe, da bi jih učinkoviteje zaščitili pred malopridno čarodejko Vrano.«

»A tako,« se je norčavo nasmehnil Nav. »Kako nas, osebno, zadevajo dejavnosti te nevarne zločinke?«

»V prihodnem terminalu dežura odred varnostnikov,« ga je obvestila Vrana. »Glede na to, da sva višja častnika, nama bodo morda ponudili spremstvo.«

»Kako naj ga zavrneva?« je s tišjim glasom vprašal Nav.

»Zavrneva?« je Vrana obešenjaško privzdignila obrv. »Saj sva višja častnika obveščevalne službe. Prišla sva ocenit zavarovanost Centra za vesoljske operacije pred terorističnimi napadi. To je vendar najbolje opraviti v spremstvu odreda varnostnikov.«

Ali si je pomela oči in skušala razbrati zapise na podatkovni beležnici pred seboj, vendar se nikakor niso hoteli zgostiti v jasno sliko. Beležnico je razdraženo odvrgla na mizo in se zdrznila ob suhi pripombi, ki jo je za njo tiho izrekel nek glas.

»Z zaslonom ni nič narobe, samo preutrujena si. Zakaj si ne greš odpočit?«

»Zato ker hkrati opravljam zadolžitve petih ljudi,« je odvrnila, »in se pripravljam na bog ve kaj v primeru, da Vranini ekipi spodleti.«

»Verjetno se je težko pripraviti na nepredvidljivo,« je sočutno dejal Oblak.

»Ja ...« Ali je umolknila in se žalobno nasmehnila. »Nemogoče je, kajne?«

»Mislim, da bi svoj čas lahko porabila kako drugače,« je pritrdil. »Denimo tako, da bi se šla malo spočit.«

»Pokonci sem šele pet ur,« je ugovarjala Ali. »Ne potrebujem počitka.«

»Ves ta čas si delala,« jo je opomnil Oblak. »Če nič drugega, vsaj kaj pojej in si prevetri možgane.« Ozrl se je po kontrolni sobi. »Je verjetno, da se bo v naslednji uri zgodilo kaj skrajno pomembnega?«

»Ne,« je priznala.

»Bi te tvoji pomočniki znali poklicati, če bi se vendarle kaj primerilo?« je nadaljeval in pokazal na Avalon, ki je v družbi treh čarodej skih otrok bdela nad kontrolno sobo.

»Bi.«

»Potem pa pojdi in si odpočij. Glej videozaslon ali kaj takega,« ji je ukazal. »Razen če te skrbi, da ne bi v tvoji odsotnosti poklical varnostnike in jih obvestil, kje si.«

Ali je presenečeno pomežiknila, ob čemer se je gromko zasmejal.

»Samo šalil sem se,« je dodal.

»Vem,« je odvrnila in zavzdihnila. »Dobro, zmagal si. Sla si bom odpočit, vendar ...«

»Če se kaj zgodi, te pokličemo,« ji je zagotovil Oblak.

Ali se je pretegnila in vstala. Počutila se je, kot da bi se ji mišice spremenile v želatino. Vse jutro je prebirala poročila in zasilne načrte, dokler ni znala ničemur več razbrati pomena. Priznala si je, da ima Oblak verjetno prav. Resje potrebovala počitek. Vstopila je v bivalne prostore Trdnjave, si od Nutromaca izprosila skodelico kave ter se pogreznila v enega velikih naslanjačev. Upravljalnik videozaslona je ležal poleg nje. Nekaj časa si ga je ogledovala. Zadnje čase ji ni bilo do spremljanja katerega koli programa. Medije je utesnjevala federalna zakonodaja in Ali se je naveličala poročil, v katerih ni nihče kritiziral vlade ne poročal o dejanjih tistih, ki so jo. Kak zabavni program pa bi vendarle utegnil biti zanimiv, vsaj za kratek čas. S pritiskom na upravljalnik je prižgala zaslon.

Na njem se je prikazal logotip Populbca. Ali je za trenutek postala. V mislih ni imela ravno programa, katerega lastnik je bil njen oče, toda zadnji uporabnik je videozaslon pustil na tej nastavitvi. Nekaj časa je premišljevala, kaj bi si bilo vredno ogledati. Čez nekaj sekund ji je bila odločitev že prihranjena. Namesto kakega od znanih obrazov napovedovalcev, se je na zaslonu pojavilo kratko besedilo:

Zaradi predvajanja vsebin, ki niso bile v skladu s federalnimi pravilniki, je postaja prenehala z oddajanjem po odredbi Varnostne službe.

Ali je nekaj časa strmela vanj in se trudila doumeti pomen besed. Naposled se je pogreznila nazaj v naslanjač. Upravljalnik ji je padel iz rok. Ni ga poskusila pobrati ne preklopiti programa. Za seboj je zaslišala sikajoč zvok odpiranja vrat, vendar pogleda ni odtrgala od zaslona.

»Ali,« je vprašal Avalonin glas, »kaj se je zgodilo?«

»Populix so ukinili,« je odvrnila Ali ter se ozrla k njej. »Verjetno zato, ker je predvajal tvoje pesmi.«

Avalon je povesila pogled in tiho dejala: »Zal mije.«

»Nikar.« Ali je vstala in se prisilila k polovičnemu nasmešku. »Saj nisi storila nič slabega.«

»Ni Populix eden od programov tvojega očeta?« je vprašala Avalon. »Bi ga to lahko na kak način neposredno prizadelo?«

»Mogoče,« je v zadregi skomignila Ali. »Ne vem.«

»Bi poizvedli?« je vprašala Avalon. »Nekje v omrežju se mora skrivati kako poročilo.«

»Ne, Vrana pravi, da ne smemo uporabljati mreže,« je odvrnila Ali, »poleg tega pa nisem prepričana, da si res želim vedeti.« Po kratkem premoru je nadaljevala. »Ko so uslužbenci CRP prišli pome, sem bila jezna nanj, ker jih ni niti poskusil ustaviti. Odkar smo rešili Charis - in zdaj, ko je morda tudi on v nevarnosti - pa ne razmišljam več tako. V resnici ni mogel storiti ničesar. Tako je, če živiš v tiraniji.« Nenadoma se je zasmejala. »Ni to čudno? Že štiri leta delujem proti vladi, pa sem se šele pred kratkim zavedela, da imamo prav.«

»Tako misli Nav,« je odvrnila Avalon, »a ko se borimo za svoja življenja, to marsikdaj pozabimo. Morda bi se morali pogosteje spomniti, da se borimo za pravo stvar.«

»Razen Vrane,« je Ali izjavila brez vsake zamere, zgolj kot izraz dejstva. »Ona se bori zase.«

»To niti ni tako nenavadno,« je odvrnila Avalon. »Vrana je nekaj čisto posebnega. Kdo se bo boril zanjo, če ne ona sama?«

»Mi,« je rekla Ali. »Ravno v tem je bistvo. Tudi, če bo čisto brezupno. Tiranija zmaga samo, če ljudje molčijo, ko se godijo krivice, tako kot je molčal moj oče, ko so me odpeljali na usmrtitev. Včeraj pa se je Populix odločil drugače. Poskusili so se upreti, vendar so jih zdrobili.« Obrnila se je proti zaslonu. »A če nič drugega, so vsaj poskusili,« je dejala tiho.

»In tudi mi bomo,« je odvrnila Avalon.

»Ja.« Ali si je odločno razgibala ramena. »Pridi,« je rekla. »Vrniva se na delo. Kar naenkrat mi ni več toliko do počitka.«

Tally in Dar sta se hitro pomikala po ulicah ter sproti preverjala, ali ju kdo opazuje. Ko se je kak turist ozrl v njuno smer, sta s sklonjenima glavama odhitela proč in se poskusila narediti kar se da majhna. Pot v Verono ni bila prijetna. Na neko odhodno postajo v predmestju Padove sta prispela tik pred odhodom zadnjega levitacijskega vlaka. Vojaki EF so zapirali terminal, vendar nekako niso našli osebja, ki bi znalo odklopiti vse stroje. Levitacijski vlaki so bili avtomatizirani. Na postajah so se ustavljali le za kratek čas, potem pa so odvršali naprej v noč. Tally in Dar sta tiho kot senci splezala v enega tovornih vagonov in se potuhnila v strahu, daju bodo zdaj zdaj odkrili. Toda upravitelj odhodne postaje je prepozno prisopihal s ključem za izklop. Vlak je že zaključil avtomatizirano razkladanje ter odhitel z dvojčkoma na krovu.

Brne je rezal noč in le malo je manjkalo, pa biju uspaval. Toda tik pred zarjo sta ugotovila, da bo kmalu zavil proti severu ter skozi gore nadaljeval vse do Švice, ne da bi se ustavil še v kakem italijanskem mestu. Potem bi njuna pot trajala več dni in Tally je vedela, da je možnost, daju odkrijejo, z vsakim trenutkom večja. Tako sta počakala na raven predel podeželja, skočila z vlaka in se napotila proti Veroni.

Vse do jutra sta se spotikala skozi temo, se izogibala cest in se bala, da bosta za petami zaslišala federalne vojake. Ker ju je nahrbtnik upočasnjeval, ga je Dar odvrgel. Opotekla sta se naprej, zgolj s peščico kreditov, dragocenim podatkovnim diskom ter papirčkom, na katerem je bila napisana Drowova klicna koda.

»Glej, Tally,« je dejal Dar, šepetaje, čeprav ju je obkrožala glasna množica. »Vidkomske govorilnice.«

Tally se je trudno ozrla predse in zagledala vrsto bleščečih kabin.

»Hvala bogu,« je rekla. »Končno.«

Vse govorilnice so bile zasedene. Slone na eni izmed njih, da sta sploh lahko ostala na nogah, sta počakala, da se je izpraznila. Naposled se je iz nje prerinila zajetna Italijanka in si ju ogledala z dobršno merico gnusa. Tally je klonila pred njenim zaničljivim pogledom, Dar pa se je ženski zazrl naravnost v oči, da je prhnila in odštorkljala svojo pot. Vedel je, da na pogled nista kaj prida, takole umazana in zdelana, vendar ga ni bilo sram izbuljenih pogledov. Ko se je zavedel, da sta še živa, mu je preveč odleglo, da bi mu bilo kaj mar za mnenja neznancev o njunem videzu.

Stlačila sta se v malo kabino. Tally je izvlekla košček papirja s klicno kodo, Dar pa jo je vtipkal.

> Eu/Lonnode/Bethnel/chr#4856 <

Zdelo se jima je, da že celo večnost čakata na zvezo, ko pa sta jo končno dobila, ju z zaslona ni pozdravil Drow. Čeprav nista vedela, kakšen je njun prijatelj na pogled, to nikakor ni mogla biti ta oseba. Z vidkoma ju je motrilo dekle. Njeni pepelnato plavi lasje so bili lično počesani nazaj, a s temnimi kolobarji pod očmi je bila videti skoraj tako utrujena kot onadva.

»Dar in Talent?« je rekla in njen obraz je v hipu razsvetlil nasmešek. »Hvala bogu, da sta nas poklicala. Je z vama vse v redu?«

»Gre,« je sumničavo odvrnil Dar. »Kdo pa si ti?«

»Ime mi je Ali,« je reklo dekle. »Drow je poklical moje ljudi. Sli so vaju iskat, vendar smo se bali, da sta že ujeta.«

»Tvoji ljudje?« je nestrpno vprašala Tally. »Ste vi tisti čarodeji, ki sva jih iskala?«

»Smo,« je dejalo dekle. »Vsaj mislim, da smo. Že nekaj časa se upiramo federaciji, vendar zdaj ni dovolj časa za razlago. To je zaščiten signal, ampak vidva sta najbrž v nevarnosti, ne? Kje sta?«

»V Veroni,« je razložil Dar. »Hitro sva morala zapustiti Padovo. Verjetno naju je kdo prepoznal.«

Ali se je zamišljeno namrščila.

»Naša ekipa je trenutno v Presežnosti,« je dejala. »Je kje blizu kak varen kotiček, kjer bi jih lahko počakala?«

»Mislim, da imava varnih kotičkov že čez glavo,« je odvrnil Dar.

»Raje potujeva,« se je strinjala Tally, »ampak ...« Nase je vrgla kratek pogled in se skremžila.

»Ja,« je dejal Dar, »precej scufana sva, česa boljšega pa si ne morava privoščiti.«

»V redu,« je premišljevala Ali. »Ima vidkom, s katerega kličeta, režo za kreditne ploščice?«

»Ima,« ji je povedal Dar, »vendar nimava nobene ploščice.«

»Imata vsaj dovolj denarja, da si jo kupita?«

»Po mojem že,« je rekla Tally in preštela njuna borna sredstva. »Ja, dovolj bo.«

»Nabavita si jo, potem pa me spet pokličita,« jima je naročila Ali. »Rezervirala vama bom vozovnici za naslednji let iz Verone in vama nakazala dovolj kreditov za boljša oblačila.« Pomirjujoče se je nasmehnila. »Spravili vaju bomo na varno. Obljubim.«

Avalon je odleglo, ko ji je Ali sporočila, da otrokoma, vsaj zaenkrat, ni hudega. A ko je opazila, da se mlada čarodejka pripravlja na vstop v mrežo, je postala živčna.

»Sama si rekla, da nam je Vrana to prepovedala,« jo je posvarila. »Tista reč se še vedno skriva tam notri.«

»Vrana nam tega ni prepovedala, samo odsvetovala,« jo je popravila Ali. »Poleg tega je šla sama v mrežo, da je ekipi ustvarila nove identitete. Sicer pa,« je skomignila, »kaj mi sploh še preostane?«

»Dvojčkoma bi bilo gotovo moč pomagati še kako drugače,« je rekla Avalon, toda Ali je odkimala.

»Čim prej hočeta zapustiti Verono. Na varnem bosta šele, ko se dobita z Vranino ekipo. To pomeni, da ju je treba hitro spraviti na kak let, tega pa ne zmoreta brez identifikacijskih kartic. Skozi mrežo lahko vdrem v prevozni sistem in jima rezerviram vozovnici, onadva pa ju dvigneta na letališču.« Razgledala se je po sobi. »Ima kdo kako boljšo zamisel?«

Oblak je dvignil obrvi, vendar je molčal, dežurni čarodejski otroci pa so zamrmrali vsak svoje opravičilo.

»Če je tako, se bom priklopila,« je rekla Ali in odločno segla proti terminalu pred sabo.

Ali je že od nekdaj le stežka navezovala skoraj jasnovidni stik, kakršnega si je Vrana delila z računalniki. Temnolasa čarodejka se je mogla v trenutku sporazumeti z mrežo, Ali pa je šele po nekaj minutah vztrajne meditacije začutila odpiranje omrežja. Le stežka si je pred oči pričarala prispodobo svetlega mesta, kot so ga opisovali drugi čarodeji. Počasi se je pretipala v mrežo ter segla proti Italiji. Ali ni bila kaj prida hekerka, toda Vrana jih je naučila, da čarodeji ne potrebujejo takih veščin. Upravljanje z mrežo od znotraj se je po marsičem razlikovalo od poskusov navadnih hekerjev, da bi vplivali na tuje sisteme. Ali je počasi in preudarno napredovala proti sistemom, ki so nadzorovali evropske prevoze, a naposled je prispela na cilj ter brez težav zdrsnila mimo varnostnih protokolov. V notranjosti sistema je bliskovito odpovedala dve rezervaciji za naslednji let v Presežnost ter ju zamenjala z izmišljenima imenoma, opremljenima z opisoma, ki sta ustrezala Daru in Tally.

S ponarejanjem identifikacijskih kartic ni imela toliko izkušenj kot Vrana, toda otrokom je bilo lažje ustvariti novo identiteto kot odraslim. Računalnik prevoznega sistema je obvestila, da sta dvojčka Edward in Elsie Anderson na poti od domovanja enega svojih staršev do domovanja drugega. Potem se je umaknila iz priključka prevoznega sistema ter odvrgla izmišljeni identiteti njunih domnevnih staršev v javno omrežno podatkovno bazo. Matije bila galeristka v Veroni, oče pa korporativni poslovnež v Presežnosti. Sklenila je, da sta Dar in Talent za zdaj dovolj zavarovana, postala, nato pa krenila v smer omrežja Presežnosti obvestit Vrano, da ju je našla.

Dwayne Crispian, narednik v Varnostni službi, se ni imel nič kaj prijetno. Že mesec dni je bil neprestano na dolžnosti in ni bilo pričakovati, da ga bodo prav kmalu spustili na dopust. Tako kot druge varnostne ekipe po vsej Evropi je tudi njegov odred preverjal pristnost identifikacijskih kartic vseh civilistov, na katere so naleteli. To je bilo dolgočasno, zamudno delo, katerega enoličnost mu je počasi prihajala do živega. Ko je torej rutinski pregled seznama potnikov stratoreaktivca, ki je ravnokar pristajal pri terminalu številka 35, razkril, da sta med njimi tudi dva častnika obveščevalne službe, je svojim možem rade volje ukazal, naj ju pričakajo.

»Taki si radi pustijo streči,« je razlagal. »Če jima ponudimo spremstvo, si bomo vsaj odpočili od tega težaškega dela.«

Tako je Crispianov odred strumno pričakal častnika, ki sta prispela na terminal. Narednik ju je v hipu prepoznal. Tudi če ne bi bila v uniformah, bi ju izdala zapovedovalna drža visokoraslega moža s kratko pristriženimi belimi lasmi ter brezbrižen, a preteč videz njegove spremljevalke, kakršen je bil značilen za večino pripadnikov vojaške obveščevalne službe. Narednik Crispian je živahno salutiral ter jima stopil v pozdrav.

»Dober dan želim, gospod in gospa,« je dejal vljudno. »Narednik Crispian, Varnostna služba. Upam, da je bil let udoben.«

»Kolikor je bilo pričakovati,« je odvrnil belolasi častnik in mu odsalutiral. »Jaz sem podpolkovnik Rhys Barrow, to pa je podpolkovnica Rachel Wing.«

Temnolasa ženska je na hitro pokimala naredniku Crispianu, ta pa je debelo pogoltnil, ko se je srečal z njenim črnookim bolščanjem. Za svoj čin je bila videti nekoliko premlada, vendar ni dvomil v njeno usposobljenost. Njena ravnodušna, oblastna drža je namigovala na precejšnje izkušnje in Crispian ni hotel ugibati, s čim si je prislužila svoj položaj. Obveščevalci so opravljali najmanj prijetno delo od vseh federalnih služb in mnogi so sloveli po okrutnosti in sadizmu, s katerima so pridobivali podatke od ujetih oporečnikov.

»Me veseli,« je nadaljeval. »Če vam z možmi lahko kakor koli pomagamo, smo vam popolnoma na razpolago.«

»Hvala, narednik,« je jedrnato odvrnila podpolkovnica. »Nadvse ceniva vašo vnemo.« Crispian se je ob posmehljivi ostrini v njenem glasu vprašal, ali je morda uganila, iz kakšnih vzgibov jima je ponudil svoje usluge, vendar je gladko povzela: »S podpolkovnikom Barrowom potrebujeva spremstvo do Centra za vesoljske operacije. Vas lahko kaka ekipa razreši tukajšnjih dolžnosti?«

»Seveda, gospa,« je odvrnil Crispian in ji vnovič salutiral. »Čeprav to v resnici ni potrebno. Moj odred je zgolj pregledoval identifikacijske kartice prihajajočih potnikov.

Povsem rutinsko opravilo, saj so morali pred pridobitvijo dovolilnic za vstop v Presežnost vsi prestati temeljito pre

verjanje. Če ste za to, bi vas kar pospremili.«

»Ne bi morali počakati, da vas razrešijo?« je vprašal podpolkovnik Barrow, a njegova spremljevalka je odkimala.

»Raje ne bi čakala,« je rekla. »Če je narednikova zadolžitev res tako rutinska, potem ne bo hudega, če nihče ne preveri te skupine potnikov. Nobeden se mi ne zdi podoben kakemu nevarnemu teroristu.«

Podpolkovnik Barrow se je zasmejal in narednik Crispian se mu je hitro pridružil. Njegovi možje so si privoščili le diskretne nasmeške. Podpolkovnica ima prav, si je mislil Crispian, ko je stopal za častnikoma. Že na prvi pogled je bilo jasno, da je ta gruča potnikov povsem neškodljiva. Obveščevalcema sta sledila dva mlada študenta, ki sta zagreto klepetala o svojih univerzitetnih predavanjih. Imel je veliko pametnejšega dela, kot pa, da bi fanta zasliševal o minulih počitnicah. Spremljanje teh častnikov je bila zadolžitev, kot se spodobi, čeprav sta bila nekoliko strašljiva.

»Imata kaj prtljage, gospod in gospa?« je vprašal. »Če želita, lahko skočimo ponjo.«

»To ne bo potrebno, narednik,« ga je obvestil podpolkovnik Barrow. »Najin obisk bo kratek. Potrebovala bova samo tole.« Potrepljal je prenosni računalniški terminal, kakor bi se hotel prepričati, da ga ima še vedno s seboj, in narednik je prikimal.

»Če je tako, bom nemudoma uredil prevoz, podpolkovnik,« je dejal. »Tu imamo v nenehni pripravljenosti preletač za transport osebja. Takoj bom ukazal, naj ga prikličejo.«

Luciel in Kez sta živahno odkorakala iz terminala. Poleg tega, da sta si Vrana in Nav priskrbela zavidanja vredno spremstvo, sta drugim članom ekipe prihranila preverjanje identifikacij. Kez je ob narednikovem pogovoru z Vrano komaj zadrževal smeh, a Lucielovo nenehno čebljanje o njunih popolnoma izmišljenih študentskih karierah mu je nudilo dovolj izgovorov za dobro voljo.

Ko sta zapuščala terminal, sta pred seboj zagledala, kako se Vrana in Nav vkrcavata v vitek, črn vojaški preletač, s katerim sta se po vsej verjetnosti mislila odpeljati v Center za vesoljske operacije. Domenjeno je bilo, da se bosta Luciel in Kez odpravila tja kot obiskovalca centrovega muzeja. Alarih in Jordan naj bi na letališču najela drseč, onadva pa bi se peljala s preletačem javne taksi službe. Takoj za njima naj bi isto s toril tudi Drow, tako da bi vsi približno istočasno prispeli na cilj.

»Vse se odvija po načrtih,« je tiho pripomnil Luciel in Kez je prikimal.

»Tudi z V in N je vse nahlajeno,« je odvrnil. Sporazumeli so se, da v Presežnosti nihče ne bo izgovoril besede >Vrana<. Nadzorovalne naprave so bile morda kalibrirane za takojšen odziv na vsako uporabo tega imena.

»Občudovanja vredno,« se je strinjal Luciel. »Zelo gladko ...« Njegov glas je v trenutku zamrl in fanta sta obstala kot vkopana. Stopila sta izmed zidov letališča in pred njima se je nenadoma razprostrla Presežnost. Ob pogledu nanjo je obema zastal dih.

Kez si jo je predstavljal kot večjo različico londonskih zvezdotičnikov ali pa kot blodnjak hodnikov, v katerem nimaš nikoli občutka, da si na prostem. Resnica pa je bila nekaj čisto drugega. Prostor, ki se je raztezal pred njima, je bil umetniško delo. Do koder je segal pogled, je ležalo zaporedje vijugavih stopnišč in nežno ukrivljenih nadhodov, okrašenih z gibljivimi skulpturami in razsvetljenih s spreminjajočimi se vzorci prefinjeno zasenčenih luči. Še steze za drsce ter cevi za gravitacijske vlake, ki so hrumeli skozi orjaško križevje pozorno oblikovane lepote, so bile začrtane v čim bolj privlačnih lokih. Fanta sta brez besed strmela v vse to. Njune oči so skušale doumeti zanke in vrtince arhitekture, skozi katere so drvele množice ljudi ter vozil.

»Neverjetno je,« je dahnil Luciel in Kez je počasi prikimal.

»Kot v sanjah,« se je strinjal.

»Neverjetno, da je Evropska federacija zmožna ustvariti kaj tako lepega,« je dodal Luciel. Ob tej misli sta se spet spomnila svoje naloge.

»Odpraviva se,« je Kez nerad odtrgal pogled od domišljijskega sveta pred njima. »Morda si jo bova lahko dobro ogledala, ko bo vsega tega konec.«

»Morda,« se je v odmev oglasil Luciel, a tega ni v resnici verjel ne en ne drugi. Presežnost je jemala dih, vendar se ni zdela povsem resnična. V njej je bilo zbrane preveč federalne moči, da bi se fanta lahko povsem privadila na pričujočo vizijo mešanice znanosti in estetike. Že prevečkrat sta zrla v srce teme, ki jo je skušala zakriti veličastnost tega mesta. Zanju je bila Presežnost zgolj fasada za grdo resnico o moči federacije.

Čas je blizu

Vrana je slonela v širokem sedežu vojaškega preletača. Pilot je krmaril sila pazljivo, kot se tudi spodobi, če spremljaš dva pomembneža. Zračnemu plovilu je na vsaki strani delal družbo en preletač Varnostne službe. Vrana je smehljaje odprla črn kovček, v katerem je počival prenosni terminal, ter položila dlani na tipkovnico.

Zaenkrat je šlo vse po načrtih. Med lahkotnim križarjenjem v osrednje vozlišče Presežnosti je ugotovila, da se varnostniki ne zavedajo ničesar. Svojo zaznavo je povezala z mestnim nadzornim omrežjem ter v hipu našla druge člane odprave. Luciel in Kez sta sedela v javnem preletaču nedaleč zadaj in nedolžno klepetala o svoji znanosti. Alarih in Jordan sta najela že poprej rezervirani drseč ter ga v skladu z vsemi omejitvami hitrosti pilotirala v smeri Centra. Drow je na letališču še vedno čakal na javni preletač, vendar je bil načrt zastavljen z dovoljšno časovno rezervo za nadomestitev njegove zamude. Varnostni sistemi niso v nobenem njihovem pogovoru zasledili prevratniške vsebine in tudi njihovi lažni osebni dokumenti niso sprožili nobenega alarma. Vrana je hotela še zadnjič, preden bi se vrnila v svoje telo, obiti krajevno omrežje, takrat pa je nekaj dregnilo v rob njenih zaznav.

Namrščila se je. Ni znala razvozlati občutka, ki jo je obšel. Osredotočila se je. Med podatkovnimi tokovi se ji je nekaj zazdelo znano. Radovedno se je vrnila do kraja občutka in preiskala okolico. Kar koli je bilo, je izginilo, vendar je dodobra zdramilo njene nagone. Pričela je z bolj metodičnim iskanjem. Zavest je širila skozi mrežo, dokler se ni ponovno zdrznila ob znanem vzorcu.

>    ali < je vzkliknila. > zakaj si tu/v mreži/presežnosti <

>    po nujnih/pomembnih/bistvenih opravkih < je razložila Ali. > olajšana/hvaležna, da si me našla - imam novice <

>    ? < je brez besed vprašala Vrana.

>    našla Dara/Talent!!! < jo je radostno obvestila Ali.

> lokacija Verona - uredila prevoz do vas/Presežnosti/mesta - prihod ob 18.00 - ?ju lahko pričakate? <

>    verjamem/upam/mislim, da < je odvrnila Vrana. > obvesti/seznani/sporoči, da ju bo pričakal čarodej Drovv (vstavi sliko) - takoj se vrni <

Ločila se je od Ali, ko pa je ta po podatkovnem toku odbrzela nazaj v Anglijo, ji je skrivoma sledila. Ali se je varno pomikala po mreži, toda Vrana ni bila prepričana, da bi se njena učenka znala otresti ostankov Kaldenovega uma, če bi naletela nanje. Od daleč je opazovala, kako je Ali poniknila nazaj v računalniški sistem Duhov ter izginila med njegovimi varnostnimi mehanizmi. Nato se je obrnila v smer, od koder je prišla.

Mimo nje je odvijugala črna tipalka. Vrana se ji je hitro umaknila s poti. Kakor kača se je vila skozi mrežo, iskala ter za mikrosekundo pomračila vse, česar se je dotaknila. Tema se je očitno širila in se s tem tanjšala. Vrana se je vprašala, ali je Kaldenu ostalo dovolj razsodnosti za ugotovitev, da je ubral učinkovitejšo iskalno strategijo. Ni bila prepričana, dajo zavestno išče, niti, da se zaveda, kako s svojo sprevrženo duševnostjo učinkuje na mrežo. A ne glede na njegove namene, je bila ta razpršitev temnega oblaka nedobrodošla novica. Previdno se mu je izognila, se umaknila nazaj v podatkovni tok ter se mu pustila odnesti nazaj v Presežnost.

Drow se je naslanjal na svetlikavo ograjo, ne da bi se zmenil za lepote mesta. Dar in Tally mu nista in nista hotela iz uma. Bal se je, da ju je prav njegov nasvet pahnil v nevarnost. Groza ga je bilo misli, kaj ju čaka, če ju zajame federacija. Eno prvih vprašanj, ki jih je v Londonu zastavil Ali, se je tikalo slik zmrcvarjenih otrok, ki jih je Populix predvajal v spremljavo čarodejski glasbi. Zdaj si je želel, da bi bil to vprašanje pustil pri miru. Ali je pobledela ob svoji pripovedi o kratkem času, ki ga je prebila v poskusnem laboratoriju, ter o nekaterih dogodkih, ki so se tam primerili. Z lahkoto je verjel, da je bil mož, čigar um je postal črnina, ki jo je srečal v omrežju, poosebljenje zla. Kužni oblak je bil strašljiv kot kak demon. Drow se je zgrozil ob misli, da je bilo takemu človeku dovoljeno opravljati poskuse na otrocih. Zdaj se je bal, da je Dara in Tally doletela podobna usoda.

Stisnil je pesti in se poskusil otresti takega razmišljanja oziroma razmišljanja o čemer koli. Potem se je zdrznil, ko ga je nek glas poklical po imenu. Sunkovito se je razgledal, vendar ni bilo nikogar v bližini. Zbegano se je namrščil, nato pa se je spomnil prenosnika, ki so mu ga čarodeji s kirurškim posegom vstavili v uho. S komaj zaznavnim premikanjem ustnic je šepetaje odvrnil:

»Halo?«

»Končno,« je pripomnil trpek glas. »Še nalašč nisi zmenil zame ali si samo raztresen?«

»Jaz ...« je v zadregi začel Drow, vendar ga je Vranin glas prekinil.

»Pozabi,« je rekla. »Nekaj informacij imam zate. Položaj se je spremenil.«

»Kako pa?« je zamrmral Drow. »Je kaj narobe?«

»Ravno obratno,« je odvrnila Vrana. »Našli smo Dara in Talent. Živa sta, nič hudega jima ni.«

Drowu je z ustnic ušel olajšan sopljaj, nato pa so se mu razlezle v širok nasmešek.

»Napoti se do domenjenega kraja v Centru za vesoljske operacije,« mu je naročila Vrana. »Dar in Tally bosta prispela s stratoreaktivcem ob osemnajst nič nič. Če se vse izide po načrtih, ju boš šel iskat in ju pripeljal na dogovorjeno zborno mesto. Razumeš?«

»Razumem,« ji je zagotovil Drow. »In ...«

»Da ?«

»Hvala. Tega ti ne bom pozabil.«

»Nič mi nisi dolžan,« je dejala čarodejka. »S takimi rečmi se najraje zabavam.«

In že je ni bilo več. Drow pa se je kar smehljal. Ni mu odleglo samo zato, ker sta bila Tally in Dar na varnem. Ob Vraninih besedah se mu je s pleč odvalilo še eno breme. Čarodeji so mu razložili nekaj malega o svojem položaju ter razlogih za napad na središče moči federacije. Zdelo se mu je, da jim bo v primeru, če jim spodleti, trda predla. A če se je Vrani življenje še na poti v nevarnost in negotovost zdelo vznemirljivo, potem vse skupaj morda ni bilo tako hudo, kot se je dozdevalo. Prvič se je vprašal, kakšen bi bil svet, če bi čarodeji zmagali v svojem boju.

Narednik Crispian je sedel na prednjem sedežu preletača in opazoval, kako mesto frči mimo oken, medtem ko je eden od njegovih mož pilotiral plovilo. Pred njimi se je začel kazati Center za vesoljske operacije. Bil je mogočen, tako kot vse druge zgradbe v Presežnosti. Vitko je segal proti nebu. Crispian se je spraševal, zakaj se obveščevalcema zdi, da bi mogel biti ranljiv za teroristične napade. Poleg tega si ni znal predstavljati, zakaj bi se teroristom sploh zdel zanimiv. Evropska federacija si je dajala bore malo opravka z raziskovanjem vesolja. Znanstveni napredek je bil že nekaj sto let vezan na Zemljo. Podobno kot genske mutacije so bile tudi vesoljske raziskave za znanost kočljiva, nepriljubljena tema. Sedanja vlada je tako kot vse njene predhodnice hotela, da človeška vrsta ostane natanko to, kar je, in tudi tam, kjer je.

Medtem ko so se preletači približevali stolpu Centra, je Crispian premišljeval, s čim si je tako nepriljubljeno znanstveno področje prislužilo najugodnejši položaj v najveličastnejšem mestu na svetu. V Presežnosti je živel že šest let, vendar Centra še ni obiskal, čeprav so bili nekateri njegovi oddelki odprti za javnost. Upal je, da obveščevalca ne pričakujeta, da se bo spoznal na podrobnosti njegovega delovanja. Toda ko se je ekipa varnostnikov okoli njiju strnila v spremstvo, nista bila videti zaskrbljena.

»Glavni vhod je v tisti smeri,« je poznavalsko oznanila podpolkovnica in njen spremljevalec je prikimal.

»Si najprej ogledava muzej?« je vprašal.

»Tudi lahko. Najini ukazi pravijo, da morava objekt kar najpodrobneje preučiti,« je odvrnila. Napotila sta se proti obokanemu vhodu, odred narednika Crispiana pa se je zvrstil korak za njima.

Osebje Centra je kmalu dognalo, da je dobilo pomembna obiskovalca. Ko sta se razgledovala po glavnem preddverju, ju je prihitel pozdravit profesor Moore, vodja vesoljskega projekta. Z velikim zanimanjem sta si ogledovala predmete iz prvih evropskih odprav v vesolje, Moore pa jima je razlagal, v kakšno čast mu je njun obisk.

»Pričel sem verjeti, da vlada našemu delu ne pripisuje prevelike pomembnosti,« se je izpovedoval. »Ne morem vama povedati, kako me veseli, da sta prišla pregledat Center. Ko bi se le utegnil ustrezno pripraviti.«

»Bi se utegnili pripraviti na teroristični napad, profesor?« ga je ostro vprašala ženska in ga precenjujoče merila z očmi.

»Ne, podpolkovnica, verjetno res ne,« je priznal Moore.

»Zato vas niso obvestili o najinem pregledu,« je pojasnil belolasi moški. »Zdaj pa k najinim željam.«

»Seveda, seveda,« je vneto dejal Moore. »Bi se, preden začneta, morda s čim okrepčala ali ...«

»Ne, hvala,« je trdno odklonil moški. »Začela bova takoj, in sicer z deli Centra, ki so odprti za javnost, torej z muzejem ter z galerijo. Nato nama boste razložili delovanje zaprtih oddelkov, varnostnega sistema ter računalniške podatkovne baze. Nazadnje bova pregledala specializirani sistem, ki nadzira orbitalno satelitsko omrežje. Je to izvedljivo?«

»Seveda, podpolkovnik,« je odvrnil Moore. »Popolnoma smo vam na razpolago.« Pogled je vrgel proti odredu varnostnikov. »Bodo vaši možje počakali tukaj?« je vprašal. »Bi se njim prileglo kako okrepčilo?«

Narednik Crispian je dvomil, da bo višja častnika zanimalo njegovo udobje, vendar ju je očitno napak precenil. Podpolkovnica si je odred na dolgo ogledala, potem pa se je nasmehnila.

»Mislim, da bi se jim res,« je rekla. »Bi jih kdo iz vašega osebja pospremil do kakega zasebnega prostora, kjer bi naju lahko počakali?«

»Po želji, gospa,« je odvrnil znanstvenik, vidno olajšan, da lahko vsaj nekomu kaj ponudi, ter pomignil neki svoji asistentki. Vljudna mlada dama je odpeljala Crispiana in njegove može. Narednik se jim je zasmejal. To jim je bilo veliko bolj po volji kot pregledovanje osebnih dokumentov neskončne reke turistov. Še vedno se mu ni sanjalo, zakaj se častnika ubadata s tako nepomembno ustanovo, hkrati pa mu je bilo čisto vseeno, saj ga je čakal krvavo potreben počitek.

Ko jima je vodilni znanstvenik pričel razkazovati Center, je Nav začutil pristno zanimanje. Mož se je na vse kriplje trudil s prijaznostjo, čeprav ga je navzočnost pomembnih gostov, za kakršne ju je imel, spravljala v rahlo zadrego. Nav ni pričakoval, da bo njegov oris zgodovine vesoljskih poletov tako zanimiv.

Gangster ni pogosto premišljeval o raziskovanju vesolja. Večina ljudi je vedela, da je bilo zelo moderno pred kakimi tristo leti, da pa je bilo od tedaj bolj ali manj opuščeno. Navu se nikdar ni zdelo vredno premlevati razlogov za to. Zdaj ko je opazoval skrbno ohranjene ostanke zgodovine seganja v neznano, pa se mu je posvetilo, da je raziskovanje vesolja nadvse pomembnega značaja. Že zamisel o drugih svetovih ter drugih možnostih bi mnoge državljane Evropske federacije, ki so živeli v bedi in revščini, razbremenila vsaj delčka brezupja. Vse življenje je prebil med ljudmi, ki so bili trdno prepričani, da se svet ne bo nikoli spremenil. V vesolju pa je bilo vse polno možnosti za nova odkritja. To je potrjevala vsaka profesorjeva beseda.

»Naš proračun je seveda dokaj omejen,« je razlagal. »V preteklih letih so nam odtegnili precejšen kos financiranja, tako da smo morali oklestiti nekaj projektov. Toda muzej je zanesljiv vir dodatnih prihodkov in zagotavljam vama, da javnosti vestno branimo dostop do najobčutljivejših oddelkov.« V muzej je prispela skupina turistov. Profesorje najprej umolknil, potem pa je nadaljeval s tišjim glasom. »Želita, da te ljudi odstranimo, dokler ne zaključita pregleda? Javne dele zgradbe lahko za krajši čas brez težav zapremo.«

»Ni treba,« je odklonil Nav. »Raje bi si ogledala običajno delovanje objekta.«

Vrana ni rekla ničesar. S pogledom je hitro preletela gručo obiskovalcev in se nasmehnila. Alarih in Jordan sta si prepričljivo zdolgočaseno ogledovala razstavljene predmete, Luciel in Kez pa sta, opremljena s podatkovnimi beležnicami, živahno stopala od eksponata do eksponata in si delala zapiske. Drow je deloval nekako izgubljeno. Za nekatere predmete se sploh ni zmenil, druge pa je opazoval z očitnim zanimanjem, a Vrani se je dozdevalo, da je povsem zadovoljivo zadel vlogo turista.

Profesor Moore je nadaljeval s svojimi ljubečimi opisi eksponatov ter poti, po katerih so se znašli v muzeju, in Vrana je ob tistem, kar je imelo doleteti to zgradbo, začutila kanček obžalovanja. Vendar se ji je zdelo kar primerno, da bo to zbirko zaprašenih spominkov za vedno pogoltnila pozaba. Najsi je profesor še tako čislal predmete pod svojo oskrbo, je EF semkaj pokopala preučevanje vesolja. Prijazni znanstvenik se s tem ni hotel sprijazniti, a vlada mu pri raziskavah nikakor ni nameravala pomagati.

Sergej Sanatos je mrko zrl skozi okno svojih bleščečih soban v versajski palači. Tisto jutro so ga podrejeni na sestanku obvestili, da se iskanje malopridne čarodejke ne bo moglo več dolgo nadaljevati. Po vsej Evropi so operativci Varnostne službe pomagali CRP in zanemarjali svoje vsakodnevne obveznosti. V pregon so bili vključeni vsi oddelki glomazne evropske birokracije. Priletni minister za propagando je do kraja izčrpal svoje spomine na preteklo čarodejsko grožnjo, minister za notranje zadeve pa je na podlagi namiga o morebitnih potomcih Thea Svobode neprodušno zaprl celo Padovo. Nič ni pomagalo. Carodejka je bila še vedno na prostosti, predsedniku pa je zmanjkovalo časa in možnosti.

Sanatos je s prsti jezno pobobnal po okenski polici. Strašno ga je grizlo, da sovražniki uporabljajo mrežo proti njemu. Poteza njegovih prednikov, da so prebivalstvu vcepili čarodejni gen, je bila neumna in izdajalska. Poznal je skrivnost, ki je bila več stoletij skrita pred državljani federacije. Čarodejni gen je bil pravi virus. Razsejal se je v genetske zapise ljudi po vsem svetu. Dejaven je bil zgolj v peščici, toda čarodejski potencial je prežal v stotisočih, morda celo v milijonih. Zdaj bi moral kak čarodej le ponovno odkriti dognanja Thea Svobode, ključ do prebujenja čarodejskega potenciala, in nastopila bi anarhija. Ljudstvo čarodejev bi bilo ljudstvo tatov podatkov. Zasebnost bi izginila, politiki bi morali v resnici odgovarjati za svoja dejanja. Sanatosova dlan se je stisnila v pest, s katero je razjarjeno zaropotal po okenski polici. Čarodejko je bilo treba ujeti za vsako ceno.

Stopil je na drugo stran sobe ter na vidkomu odtipkal dobro znano kombinacijo. Nestrpno je počakal na obraz

Josepha Levija, ministra za tehnologijo. Ko se je ta pojavil, je bil videti presenečen, vendar se je predsedniku vljudno nasmehnil.

»Kako vam lahko pomagam, ekscelenca?« je vprašal.

»Preiščite mrežo,« je zalajal Sergej. »Vsa računalna sredstva posvetite iskanju te čarodejke. Prečešite vso mrežo. Imamo njene slike, izdelali smo popoln zemljevid njenega genskega zapisa. Iščejo naj jo vsi evropski varnostni sistemi. Vseeno, za kakšno ceno.«

Minister za tehnologijo je prebledel.

»Gospod,« je dejal nemirno, »tako obsežno iskanje bi zaposlilo vso računalno moč, kar je premoremo. Medtem ko bi trajalo, bi lahko opravljali le malo drugih nalog. Dokler ne bi našli te čarodejke, bi bila federacija ohromljena.«

»Me niste poslušali?« je vprašal Sergej. »Ste gluhi? Ste se nenadoma neozdravljivo poneumili? Niste slišali, da mi je vseeno, do kakšnih stranskih učinkov pride? Hočem to čarodejko, ste razumeli?«

»Sem, gospod,« je minister sklonil glavo.

»Torej me ubogajte,« je zarohnel Sergej in prekinil zvezo.

***

Na drugi strani vidkomske linije je Joseph Levi glasno izpuhnil zrak. Predsednika še ni videl tako gromozansko besnega. Imel je hude pomisleke glede obeta, da bo moral tolikšno sistemsko zmogljivost nameniti mrežnemu iskanju čarodejke, vendar ni imel izbire. Zamišljeno je segel po vidkomski številčnici, da bi izdal predsednikov ukaz.

V računalniškem omrežju so se zagnali neznatni algoritmi in predali svoje ukaze manjšim programčkom. Ti so informacije posredovali večjim programom, ki so takoj pričeli določati ogromne, daljnosežne iskalne parametre. Pretok podatkov skozi mrežo se je postopoma upočasnjeval, saj je bilo zasedenih vedno več zmogljivosti. Mreža se je podala iskat Vrano in terminali po vsej Evropi so nenadoma začeli delovati s polovično hitrostjo.

A z upočasnitvijo podatkovnega toka se je okrepilo nekaj drugega. Z vsako obremenjeno povezavo, z vsako zadržano prošnjo za dostop je oblak teme za malenkost zrastel. Črnikave lovke so se pričele plaziti skozi mrežo. Svetlo mesto jim je še vedno zadajalo bolečino, a zdaj je njihova medla zavest ugotovila, da ji luči dopovedujejo nekaj pomembnega. Da iščejo nekaj, po čemer hrepeni tudi sama.

> VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? VRANA? < je vpraševala znova in znova. Tema je poznala to ime. Dajalo je obliko njenemu sovraštvu. Postopoma se je zgostila in sledila svetlobi povsod, kjer je leta iskala stvar, imenovano Vrana. Oblak se je z vsako mikrosekundo razširil in okrepil.

Profesor Moore je zaključeval svojo predstavitev. Vljudna pozornost, s kakršno sta častnika obveščevalne službe poslušala njegovo razlago, mu je vzbujala upanje, da si bo vlada tokrat vendarle premislila. Iz leta v leto se je bal, da bodo Center zaprli, a morda so bili njegovi strahovi brez prave podlage. Svojega dela se mu prav gotovo ni bilo treba sramovati. Za vsak kos opreme je bilo ljubeče poskrbljeno. Varnostni sistem je bil pod nenehnim nadzorstvom, računalniško omrežje je pred hekerji varovala njegova ločenost od federalne mreže, osebje pa je bilo predano in zvesto. To je odločno zagotovil podpolkovniku s kratko pristriženimi belimi lasmi, medtem ko je njegova spremljevalka pregledovala računalniški sistem.

»Prepričan sem, da ste izpolnili svojo dolžnost, profesor,« je vljudno dejal podpolkovnik, ki pa je bil s pozornostjo očitno pri svoji kolegici, katere prsti so preletavali tipkovnico, medtem kot je preiskovala vsako najmanjšo podatkovno drobtinico v sistemu.

»Zagotavljam vam, da je vse v najlepšem redu,« je zaskrbljeno dejal profesor, ko se je ženska obrnila od terminala in vstala iz sedeža.

»Kot pravite, profesor,« je rekla z rahlim nasmeškom, »je vse v redu.« Ozrla se je k drugemu častniku. »Preostane nama samo še pregled sistema, ki nadzoruje orbitalno satelitsko omrežje. Potem lahko obisk pripeljeva h koncu.«

»Prav,« je priljudno pokimal profesor Moore. »Kar za mano, če sta tako prijazna.«

Ko ju je znanstvenik vodil v sosednjo sobo, so Vrano od pričakovanja zasrbeli prsti. Sistem je že čutila. Klical jo je ter ji obljubljal moč in nadzor. Iz njegove notranjosti bi si lahko prisvojila mrežo. Nameravala si jo je vzeti, podrediti, jo za vse večne čase iztrgati iz federalnega objema. V spodnjem nadstropju so drugi člani odprave že nastavljali razstrelilne naboje, ki naj bi te računalniške terminale skupaj z vsem Centrom pokopali pod več tonami ruševin. Ko bi zverižene, počrnele lupine računalnikov, ki sojo zdaj tako zapeljivo vabili k sebi, izkopali izpod kršja, federacija nikakor ne bi mogla ponovno zavzeti svojih satelitov. Ti bi, skupaj z mrežo, že zdavnaj ubogali samo Vranine ukaze.

Ob prihodu v kontrolno sobo za satelitsko omrežje je pogledala Nava in privzdignila obrv. Komaj vidno je prikimal in se obrnil k znanstveniku.

»Hvala, profesor,« je dejal mirno. »Bili ste nama v veliko pomoč in prepričan sem, da je tudi ta sistem v tako občudovanja vrednem stanju kot prejšnji.«

»Upam,« je odvrnil profesor Moore in si živčno ogledoval Vrano. »Zavedamo se pomembnosti satelitov za informacijsko omrežje, čeprav imamo več drugih projektov, ki so za vesoljski program še ključnejšega pomena ...«

»Gotovo,« se je zasmehljal Nav. »Bi mi o njih povedali kaj podrobnejšega, medtem ko moja kolegica pregleduje sistem? Mislim, da bi se mi zdaj prileglo okrepčilo, ki ste nama ga ponudili.«

»Seveda,« je kar zasijal profesor Moore. »Z veseljem.« Zaskrbljeno se je obrnil k Vrani. »Upam, da nimate nič proti, če vas pustiva samo, podpolkovnica. Če želite, lahko pokličem enega svojih asistentov.«

»Ni treba, profesor,« je odvrnila Vrana in sedla pred terminale. »Hitro bom opravila. Kmalu se vama pridružim.«

»Dobro,« se je sprijaznjeno poklonil profesor Moore in se zopet posvetil Navu. »Stopite z menoj, podpolkovnik?«

Skupaj sta zapustila prostor in krenila po hodniku. Vrana je slišala, kako profesor spotoma opeva svoje najljubše projekte. Zlohotno se je nasmehnila. Pred njo so ležali možgani orbitalnega satelitskega omrežja, razgaljeni in nezastraženi. Naloga je potekala še brezhibneje, kot so se nadejali. Roke je položila na tipkovnico in se pognala v sistem.

Geselni protokoli satelitskega omrežja so bili dobro zastraženi pred napadi hekerjev in vohunov. Vrana je nekaj mikrosekund prebila na obrobju sistema in opazovala varnostne podprograme, ki so se kakor trop volkov gnetli pred njegovimi zapahnjenimi vrati. Nato se je previdno pomaknila naprej. Nek podprogram jo je opazil in ji prihitel naproti.

>    kdo? < je vprašal in jo sumničavo ovohaval.

Vrana se je pripognila ter mu poslala niz ukazov, ki naj bi umirili njegove sume.

>    prijatelj < mu je rekla. > mirno <

Zdaj jo je opazil še nek drug program. Takoj je začel razgrajati.

>    geslo! geslo! geslo! < je zahteval. Njegovo bevskanje je zdramilo preostanek tropa.

Pretipala je podprogramovo sestavo. Na podlagi njegovega obnašanja je skušala uganiti geslo. Po nekajmikrosekundnem otipavanju je med algoritmi zasledila izklopno frazo.

>    čez prepreke do zvezd < je izrekla in podprogram ji je zadovoljno legel pred noge.

Ostali podprogrami so se ji že približevali, tuleč vsak svoje vprašanje.

>    identiteta! < so hoteli vedeti. > uporabniški protokol! -namen priključitve! - varnostna šifra! <

Vrana bi lahko razvozlala odgovore na njihova vprašanja, vendar se je odločila za preprostejšo metodo. Že potolažena podprograma je napotila k tovarišem.

>    pomirita jih < je ukazala.

Odhitela sta k drugim članom tropa ter se družabno podrgnila ob njihove repe in smrčke.

>    nič narobe < sta zalajala. > miruj - miruj - nazaj na svoja mesta <

Vrana jima je sledila. Prerinila se je do vhoda v sistem. Spotoma se je narahlo dotikala drugih pripadnikov tropa. Zdaj ko so poznali njen vonj, so bili povsem krotki. Priliznjeno so se natrli okrog nje. Velika vrata so zaznala, da je trop zadovoljen. Odprla so se in Vrana je stopila skoznja.

Sistem je bil naravnost starodaven. Nihče ga ni nadgrajeval, saj mu ni bilo treba dohajati razvoja mreže. A profesor Moore je pikolovsko skrbel zanj. Vsaka datoteka je bila sformatirana enako skrbno kot na dan vnosa v sistem. Skozenj so se pretakali potoki ukazov in obveščali petsto tründvajset satelitov, kolikor jih je bilo v orbiti, kakšne so njihove dolžnosti. Večinoma je šlo za preproste ukaze, ki so narekovali njihova potovanja okoli sveta, a v vsakem toku se je nahajal ključen razdelek. Satelite je obveščal, komu pripadajo in kdo je pooblaščen za spreminjanje ukazov.

>    prikaži celotne varnostne parametre < je ukazala Vrana ter si jih ogledala. Dopuščali so zapleten niz posebnih okoliščin, v katerih je vlada Evropske federacije mogla uporabiti satelite za nadzor pretoka podatkov skozi mrežo.

>    izbriši parametre < je zapovedala. Programski tok je izginil. Sateliti so zdaj po mreži svobodno posredovali podatke, brez prednostnih določil in vsebinskega nadzora.

>    shrani nove parametre < je Vrana naročila sistemu in naštela seznam njegovih novih gospodarjev. > Vrana - Ali

- Luciel - Avalon - Nav - Kez - Alarih - Geraint - Jordan -

Oblak, za bodoče spremembe zahtevaj pooblastila naštetih uporabnikov < Odločila se je, da to zadostuje, in se posvetila drugi datoteki.

>    prikaži omejitve dostopa < je ukazala. V naročje ji je padel zajeten programski niz.

Evropska federacija je omrežje spremenila v svoje orodje, orbitalni satelitski sistem pa je bil bič, s katerim ga je upravljala. Satelitom je bilo ukazano, naj zajezijo vsa sporočila s ključnimi frazami, ki so se federaciji zdele prevratniške, vsa sporočila z lokacij, ki so bile po mnenju oblasti pod nadzorom oporečnikov, ter vse informacije, ki bi jih bilo moč uporabiti zoper oblastnike. Vrana je smehljaje ukazala satelitom, naj izbrišejo te omejitve, ter vstavila svoje.

>    zavrni pretekla/sedanja/prihodnja sporočila vseh agentov + operativcev Varnostne službe < je začela. > zavrni pretekla/sedanja/prihodnja sporočila vseh agentov + operativcev CRP - zavrni prenose vseh aretacijskih nalogov/cenzure/vladnih navodil -zavrni vse ukaze EF v zvezi s prijetjem zločincev/prevratnikov/ mutantov <

>    pooblastilo? < je sistem ubogal njene prejšnje ukaze. Vrana se je sama pri sebi nasmehnila.

>    pooblastilo *Vrana* < je potrdila in sistem ji je v hipu ustregel.

Odtrgati sedmero pečatov

Zaslon terminala je zagrnila tema. Minister za tehnologijo Joseph Levi ga je poskusil oživiti s pritiskom na nekaj tipk. Nič. Razdraženo je odtipkal zasilno kombinacijo za primere sesutja sistema. Še vedno nič. Namrščil se je in se obrnil k vidkomski enoti. Vnesel je klicno kodo podrejenega, ki je bil zadolžen za tovrstne težave. Tudi vidkom se ni hotel odzvati.

Levi je vstal od mize in stopil do vrat pisarne. Zdrsnila so mu s poti. Na drugi strani se je prikazal predprostor, v katerem so njegovi pomočniki ponavadi tiho opravljali naložena opravila. Zdaj je v njem vladal kaos. Vsi zasloni so odpovedali. Soba je bila polna moških in žensk, ki so po omrtvelih tipkovnicah mrzlično udarjali en niz kombinacij za drugim. Sele čez nekaj minut je neka ministrova pomočnica opazila, da stoji med vrati.

»Minister!« je vzkliknila. Vsi so se zazrli vanj.

»Kaj se dogaja?« je hotel vedeti Levi. »Je s sistemom kaj narobe?«

»Mislim, da je okvara na sami mreži, gospod,« je odvrnila ženska, ki ga je prva opazila. »Nič ne dela. Sploh ne vem, kaj naj še poskusim.«

»Jaz tudi ne,« je dodal nek mladenič, ne da bi umaknil pogled s terminala, v katerega je še vedno vnašal neuporabne šifre. »Preizkusil sem že vsa varnostna gesla, do katerih imam dostop.«

»Bi poskusili s svojimi pooblastili, minister?« je upajoče vprašala pomočnica. Levi je odsekano prikimal.

Stopil je do najbližjega terminala, ukazal podrejenim, naj pogledajo vstran, ter vtipkal strogo zaupna gesla, ki sta jih poznala samo on in predsednik. Zaslon je ostal teman. Za trenutek se je odmaknil in malo pomislil. Potem se je obrnil nazaj k pomočnikom in ukazal:

»Zaprite povezavo z omrežjem in ponovno zaženite terminale.«

Vsi v pisarni so zadržali dih, mladi uradnik pa je ročno spremenil nastavitve glavnega strežnika. Ko so se zasloni terminalov spet zasvetili, je sobo preplavil val olajšanja.

»Ne oddahnite si prezgodaj,« jih je posvaril Levi. »To pomeni samo, da naš sistem deluje. Še vedno smo brez dostopa do mreže.« Hitro se je razgledal po sobi ter pokazal na vsakega pomočnika posebej. »Vi mi priskrbite poročilo tehnikov iz versajskega računalniškega kompleksa. Ker so vidkomi mrtvi, se boste morali odpraviti s preletačem. Vi obiščite vse pisarne in oddelke v zgradbi. Poizvedite, ali ima sploh kdo dostop do omrežja, in jim naročite, naj zaprejo svoje povezave, dokler ne odkrijemo, kje je prišlo do napake. Vi stopite do predsednikovega urada in obvestite njegovo ekscelenco, kaj se je primerilo. Vi pokličite dva dodatna vojaška odreda. Naj zastražijo to zgradbo. Morda gre za uvod v teroristični napad.«

Zajel je sapo, njegovi podrejeni pa so se razpršili po opravkih. Potil se je, težko dihal in bilo mu je slabo.

»Kaj naj to pomeni?« se je tiho vprašal.

»Minister?« je nek pomočnik zmotil njegovo premlevanje.

»Da?« je vprašal zadirčno, nejevoljen, ker ga motijo.

»Minister, pred sesutjem je moj terminal prejel rezultat tistega iskanja, ki ste ga naročili,« je plaho dejal mož. »Ne vem, ali ima to kakšno zvezo, vendar ...«

»Iskanja,« se je sam pri sebi namrščil Levi, potem pa se je njegov pogled zjasnil. »Iskanja tiste čarodejke?« Pohitel je k omenjenemu terminalu in se zabolščal vanj. »Pokažite mi rezultat!«

Pomočnik je potapkal po tipkovnici. Pojavila se je informacija, ki jo je videl tik pred sesutjem. Nekaj besed, pospremljenih s podobo.

> varnostna videokamera (št. 2356346567), Presežnost, okraj Sloga, zabeležila podobo (prikazana na zaslonu) danes ob 16.00. povezava z osumljenko >Vrana<. verjetnost 97 % <

Minister in njegov pomočnik sta strmela v podobo. Bila je mlada ženska. Oblečena je bila v težak črn plašč, ki je pod seboj razkrival vojaško uniformo. Imela je črne lase, po vojaških predpisih spletene v dolgo kito. Njene oči so bile temne in skrivnostne.

Levi je prepadeno buljil vanjo. Spraševal se je, ali je sploh mogoče, da se je predsednikov obupani poskus, da bi odkrili čarodejsko odpadnico, dejansko posrečil. Potem je nenadoma otrpnil.

»Kakšna uniforma je to?« je vprašal.

Pomočnik je v zadregi skomignil.

»Ne bi vedel, gospod,« je priznal. »Ne poznam vseh činov, poleg tega pa se ne vidi kaj dosti.«

»Brez izgovorov,« je zarenčal Levi. Divje je pogledal na drugo stran prostora. »Vi!« je ukazovalno poklical. »Kakšna uniforma je to?«

Poročnik Armitage, varnostnik, ki so ga ministru dodelili za osebnega stražarja, je pohitel do zaslona. Brez oklevanja je odgovoril:

»Vojaška obveščevalna, gospod. Označbe so podpolkovniške.«

»Podpolkovniške?« je zavpil minister. »V Presežnosti se nahaja čarodejka, oblečena v podpolkovniško uniformo? Kako je to sploh mogoče?«

Vsi so se ozrli vanj. Groza na njihovih obrazih, je bila istoveten odsev njegove lastne.

»Stopite v stik z vojaškim poveljstvom Presežnosti!« je zarjul Levi. »Takoj! Vseeno mije, kako. Dajte jim sliko in jim povejte, da morajo za vsako ceno uloviti to žensko.«

»Razumem, gospod,« je odsekal stražar in oddirjal iz sobe, kot bi mu peklenski plameni oblizovali pete.

»Potem mi pokličite Alversteada,« je nadaljeval Levi, še vedno povsem iz sebe. »Načelnika CRP. Hočem, da identificira to žensko. Edini jo pozna. Morda vendarle ni ona.«

Nek drug pomočnik je odšel iskat guvernerja CRP in minister se je pogreznil v najbližji sedež. Navzlic vsemu je upal, da se je računalnik zmotil pri oceni verjetnosti. Vendar se temu ni kazalo nadejati. Čarodejka se je v nasprotju z vsemi izgledi nekako vtihotapila v eno najmočnejših federalnih utrdb. Kdo ve, kakšno zmešnjavo je že povzročila s pomočjo hlinjene vojaške veljave. Levi je tiho zmajeval z glavo in si v mislih našteval pooblastila podpolkovnikov vojaške obveščevalne službe. V tej uniformi je lahko ukazala skoraj kar koli. Višjo stopnjo pooblaščenostije zahteval zgolj napad s taktičnim jedrskim orožjem.

Levi je čutil, kako se okrog njega podira moč vse federacije. Izgubili so nadzor nad mrežo. Malopridna čarodejka jim je kljubovala v mestu, ki se mu ne bi smela približati na manj kot sto milj. Nekje drugje so čarodeji skrivali disk, ki bi jim lahko pomagal do njihovih resničnih zmožnosti. Predsednik je bil obsedenec. Ukazal je prijetje Vrane za vsako ceno, medtem ko so se stresali temelji federacije. Levi je imel občutek, da čete, ki so nameščene v Presežnosti, čaka zadnja bitka že izgubljene vojne.

Narednik Crispian se je predajal grenkemu okusu druge skodelice kave. Njegovi možje so s pladnjev goltali dobrote, ki jih je postreglo osebje Centra, sam pa je bil zaenkrat zadovoljen že s tem, da si je lahko odpočil noge. Vnema uslužbencev Centra ga je zabavala. Morda bi moral pogosteje obiskati to ustanovo. Oblast je te ljudi tako dolgo zanemarjala, da so se na vse kriplje trudili očarati obiskovalca iz obveščevalne službe. K temu je spadala tudi razkošna pogostitev Crispianovega odreda.

Stegnil je noge in se zleknil nazaj v udobni naslanjač. Spraševal se je, ali bi se med čakanjem na obveščevalca spodobilo malce zadremati. Še enkrat je dvignil skodelico k ustnicam, takoj zatem pa se je zdrznil ter se polil s preostalo tekočino. Zaklel je in skočil na noge. Po zgradbi se je razlegalo oglušujoče zavijanje alarmne sirene.

»Kaj za vraga je to?« je vprašal.

»Preplah za izpraznitev objekta,« je plašno dejalo čedno dekle, ki jim je streglo pijačo. »Takoj moramo ven.«

»Zakaj?«je nestrpno vprašal Crispian. »Kaj ga je sprožilo?«

»Še nikoli ga nisem slišala,« mu je povedalo dekle, »vendar se baje sproži, če kaj zagori ali če varnostni sistem zazna razstrelilno napravo.«

»Razstrelilno napravo?« Crispian je pomignil svojim možem. Zakadili so se k vratom, dekle pa se je po najboljših močeh potrudilo, da jih je dohitelo. »Dva častnika obveščevalne službe preverjata vašo pripravljenost na teroristične napade. V vaše dobro upam, daju ne bo razneslo sredi pregleda.«

Jordan je nestrpno čakala na pilotskem sedežu drsca. Kez in Luciel sta sedela zadaj in se oklepala svojih skritih pištol. Kosa orožja sta bila premazana s snovjo, ki naj bi ju prikrila iskalnim napravam, a Vrana je fanta opozorila, naj ju ne razkazujeta kameram. Alarih je stal pri vratih vozila. Tudi on je svojo oborožitev tiščal v globokem plaščnem žepu. Napeto je oprezal za Vrano, Navom ali pa odredom varnostnikov.

»Upam, da smo pravilno nastavili števce,« se je grizla Jordan. »Če se Vrani kaj zgodi, si ne bom nikoli odpustila.«

»Nič hudega ji ne bo,« je dejal Kez s pretirano gotovostjo. »Tako kot vedno.«

»In tudi s števci je vse v redu,« je dejal Drow. Govoril je samozavestno, čeprav ni poznal drugih Duhov. »Ta tehnika je prvovrstna.«

»Tamle sta!« je vzkliknil Luciel in Jordan je zasukala pogled proti vhodu v Center.

Iz zgradbe je dirjala gruča ljudi. Med znanstveniki in stražarji je bilo moč v hipu prepoznati Vrano. Dolga črna griva je prosto plapolala v zraku, za njo pa je kot par kril plapolal dolg plašč. Navje tekel vštric z njo. Zlagoma sta se oddaljevala od odreda varnostnikov, ki se jim še ni posvetilo, da sta tako imenovana častnika namenjena v rahlo različno smer kot oni.

»Tukaj smo,« je zavpil Alarih in vneto mahal s svojo prosto roko. Vodja varnostnikov je pogledal v njegovo smer. Možje zazijal od presenečenja, ko je videl, da častnika, ki ju je ves čas brezpogojno ubogal, hitita proti drscu.

V trenutku, ko sta se Vrana in Nav vrgla v vozilo, je Jordan zaslišala topo grmenje. Alarih je skočil za njima. Ko je zaprl vrata, je treščilo v drugo in Center za vesoljske operacije se je začel sesedati vase. Poveljnik odreda je še kar zijal, Jordan pa je zagnala motor in z vso hitrostjo oddrvela izpred podirajoče se zgradbe.

Drseč je brzel proti dogovorjenemu zbornemu kraju. Jordan ni bilo treba vprašati, ali se je Vrani posrečilo. V mestu je kipelo. Vsepovsod so plovila Varnostne službe divjala mimo elegantnih stolpičev in kupol izrezljanih stavb Presežnosti z zavijajočimi sirenami. Po ulicah so tavale množice prebivalcev, ki jim še vedno ni bilo v celoti jasno, kaj se je zgodilo. Jordan je dvomila, da bo v vsesplošnem direndaju sploh kdo opazil zrušenje Centra za vesoljske operacije.

»Česa takega pa še ne,« je Alarih pripomnil ob pogledu na mesto, medtem ko so drseli po natlačenih ulicah. »Videti je kot podrto mravljišče.«

»Kaj pa je drugega kot to?« se je tiho posmehnila Vrana s svojega sedeža, na katerem je skoraj leže ravnodušno opazovala zmedo.

»Torej se je posrečilo,« je odvečno vprašal Luciel. »Je šlo vse po načrtih?«

»Še bolje,« mu je zagotovil Nav.

»Vseeno se moramo prebiti skozi tole zmešnjavo,« jih je opomnila Jordan ter čvrsto zategnila krmilo, da bi se izognila drscu, ki so ga varnostniki iz nekega razloga pustili sredi vozišča. »Misliš, da nam bosta vajini uniformi v pomoč?«

»Na to se ne bi zanašala,« je dejala Vrana. »Preveč tvegano bi bilo.«

»Spravimo se do zbornega kraja in se za nekaj časa potuhnimo,« je predlagal Alarih. »Potem bomo videli, ali so podpolkovnika Barrowa ter podpolkovnico Wing že razkrinkali.«

»Najprej moramo odložiti Drowa,« je rekla Jordan. »Pobrati mora Dara in Tally.«

»Ne vem, če je pametno, da gre sam,« je resno dejal Nav, toda Drow je odkimal.

»Ne,« je odgovoril. »Zmogel bom. Ostale bi lahko prepoznali varnostniki. Poznajo vaše opise. Za Dara in Tally sem najprej odgovoren jaz. Zaupajte mi, daju ne bom pustil na cedilu.«

Alarih je tiho prikimal, Kez pa se je zarežal Drowu.

»No, vso srečo,« se je Nav sprijaznil z neizbežnim, Vrana pa je privzdignila obrv.

»Srečo?« je vprašala. »To ni sreča. Zdaj je tudi usoda na naši strani.«

V resnici je Presežnost premogla samo enega podpolkovnika. Imenoval se je Seiben Winter in poveljeval je petim federalnim divizijam. Skoraj do pičice se je ujemal s predstavami narednika Crispiana o tem, kakšen naj bi bil častnik vojaške obveščevalne službe. Federaciji je služil že trideset let in ves ta čas je vestno izpolnjeval povelja, tudi ko so mu nalagala mučenje in morjenje upornikov, ki so škodovali vladnim interesom. Zapomnil si je prav vsako ime teh žrtev federalne roke pravice. Ni si delal utvar o tem, kdo ali kaj je, toda možje pod njegovim poveljstvom so ga spoštovali. Zdaj je njegov pribočnik s sklonjenim pogledom pričakoval odločitev svojega nadrejenega.

»Ukaz je prišel po neustaljeni poti,« je tuhtal Winter.

»Da, podpolkovnik,« je odvrnil pribočnik.

»Niste ga mogli preveriti, ker se mreža ne odziva na naša gesla.«

»Da, podpolkovnik.«

»Tako je možno, da so naši ukazi lažni,« je glasno razmišljal podpolkovnik. Pribočnik je prikimal. Winter je umolknil. Čez čas je zopet spregovoril, vendar v nenavadnem tonu.

»Rad bi slišal vaše mnenje, Craddock,« je dejal pribočniku.

»Da, gospod.«

»Vemo, da je mrežo zmotila neznana sila,« je začel podpolkovnik. »Možno je, da bo prišlo do uničujočega sesutja sistemov. Naš edini vir informacij so mediji, vendar sem moral možem prepovedati spremljanje oddaj, ker naj bi skoraj zagotovo vsebovale nezakonite in prevratniške informacije.«

»Da, gospod.«

»Mediji poročajo o naslednjem,« je nadaljeval podpolkovnik. »London je v popolnem razsulu. Predsednik Sanatos je pobegnil iz versajske palače. S seboj je odnesel za celo premoženje zlatih palic. Trenutno ni znano, kje se nahaja. Po vsej federaciji so izbruhnili neredi. Najverjetneje so jih povzročile govorice, da je izguba mreže ohromila Varnostno službo. Obstaja velika možnost, da se razmahnejo v revolucijo, saj so na podoben način ohromljene tudi vojaške enote.« Pribočnika je pogledal naravnost v obraz. »Skratka, stojimo na pragu zloma naše civilizacije.«

»Tako se zdi, gospod,« je odvrnil Craddock. Kot vzoren vojak je obstal na mestu, a trzanje v kotičku ustnic je izdajalo, kolikšna bojazen ga preveva.

»Če upoštevava vse to, Craddock,« je nadaljeval podpolkovnik Winter, »in ne pozabite, da naju čast zavezuje k izpolnitvi vsakega zakonitega ukaza, ki ga prejmeva; se vam zdi verjetno, da bi vojaško poveljstvo ukazalo najbrž zadnjim petim delujočim 'divizijam v Evropi, naj poiščejo in usmrtijo neko mlado čarodej ko?«

Pribočnikov obraz je bil priučeno brezizrazen. Craddock je že dvajset let služil pod Winterjevim poveljstvom.

V tem času sta izpolnila prav vsak prejet ukaz, saj sta trdno verjela v vladavino zakona. Zdaj sta morda prejela svoje zadnje povelje. Če je bilo pristno, seveda.

»No, Craddock?« je vprašal podpolkovnik Winter. »Še vam zdi verjetno, da bi vojaško poveljstvo izdalo tak ukaz?«

»Da, gospod,« je odvrnil pribočnik. »Zdi se mi verjetno.«

Podpolkovnik je prikimal.

»Strinjam se z vašo oceno,« je odgovoril. »Nedvomno gre za najbolj nesmiseln in jalov ukaz, kar sem jih prejel v življenju. Skoraj zagotovo ga bo nemogoče izpolniti, in tudi če nam uspe, to ne bo niti malo omililo brezredja, ki nas čaka.«

»Da, gospod.«

»Toda,« je zaključil podpolkovnik Winter, »ukaz je ukaz. Enote naj pričnejo z iskanjem.«

Posadka stratoreaktivca je hitro zapirala predelke in preverjala, ali so si vsi potniki pripeli varnostne pasove. Po letalu je odmeval pilotov glas.

»Gospe in gospodje,« je hlinil umirjeno prisebnost, »obstaja možnost, da smo se znašli v kritičnem položaju. Naleteli smo na zaplete pri vzpostavljanju zveze s kontrolo letenja v Presežnosti. Poleg tega se pojavljajo motnje pri naši povezavi z informacijskim omrežjem. Vse potnike naprošam, da se pripravijo na morebiten zasilni pristanek. Ponavljam, položaj je kritičen. Potnike naprošamo, da se pripravijo na zasilni pristanek.«

Deček kostanjevih las na sedežu 16B - seznam potnikov je izpričeval, da mu je ime Edward Anderson - se je obrnil k sopotnici in zašepetal:

»Ima to kaj opraviti z nama?«

»Kako naj vem?« je prav tako tiho odvrnila deklica. Njeno uradno ime se je glasilo Elsie Anderson. Podobnost s potezami dečka poleg nje jo je izdajala za njegovo sestro. »Lahko, da gre zares. Če bi naju prepoznali, bi naju ustavili že ob preverjanju na letališču. Ne bi uprizorili letalske nesreče.« Ko se je zavedla teže svojih besed, je prebledela. »To pomeni, da bo reaktivec strmoglavil.«

»Priveži se, Tally,« jo je posvaril brat.

»Kaj, če res strmoglavimo?« je vprašala s prestrašenim pogledom.

»Takoj, ko odprejo vrata, se izmuzneva ven in poiščeva Drowa. Če ga ne najdeva, pa se skrijeva, dokler ga ne bova mogla spet poiskati.« Dar je bil videti mrk. »Čudne reči se dogajajo, Tally,« je dejal tiho. »V to sem prepričan.«

»Jaz tudi,« je zašepetala njegova sestra. Potem je zakopala glavo med roki in se pripravila na zasilni pristanek.

Po vsej federaciji so se vrstili podobni dogodki. Preplet osredotočenja vseh sistemskih zmogljivosti EF na iskanje Vrane, izgube orbitalnega satelitskega omrežja ter krepitve oblaka, ki je bil nekoč Kaldenov um, je širom po Evropi povzročil več nesreč in nezgod. V Angliji je medijski program Populix začel znova oddajati, da bi Londončane seznanil s tekočim dogajanjem. Drugi programi po federaciji so ga posnemali. Državljane EF so oskrbeli z edinimi razpoložljivimi vestmi o svetu, ki je postopoma tonil v blaznost.

A kljub temu da so v mnogih evropskih mestih izbruhnili nemiri in revolucije, ni prišlo do popolnega zloma civilizacije. V mnogih primerih so prostovoljci pričeli reševati žrtve nesreč, ki jih je povzročila okvara mreže. Drugod so državljani razorožili varnostnike ter prevzeli zakon v svoje roke, da bi zaščitili rojake. V Londonu sta Geraint in Ali organizirala Duhove v patrulje, ki so takoj začele skrbeti za red na ulicah. Že s svojo prisotnostjo so lahko nadzorovali rivalske tolpe, medtem ko so varnostniki množično pobegnili z območja.

Razpad informacijskega omrežja pa se je nadaljeval. Od njega so v prekratkem času zahtevali preveč. Po polžje se je trudilo, da bi ohranilo pretok podatkov, a kljubovala mu je temna in težka sila. Drobci Kaldenovega uma so slavili zmago. Svetlo mesto je temnelo in umiralo. Klepetavi podatkovni kanali so se upočasnjevali in se ustavljali. Veletok se je prelevil v ozek potoček, ta pa v pomilovanja vredno kapljanje. Po prostoru, ki ga je prej napolnjevala mreža, je neovirano plul mračen oblak. Mnoštvo svojih lovk je znova in znova stegoval po ostankih omrežja. V globinah oceana misli je kot orjaški ligenj prežal na svoj plen. Tema je bila pripravljena, da pogoltne predmet svojega sovraštva takoj, ko leta vstopi v mrežo.

Drow je s pogledom obupano preletaval mimobežečo množico. Ko so po terminalih ugasnile luči, je na letališču zlagoma zavladal nered. Prvi zametki preplaha so se hitro razmahnili v vsesplošno paniko. Zdaj so ljudje tekali sem ter tja, nekateri otovorjeni s težko prtljago, drugi pa so svojo lastnino odmetavali, da bi se čim prej zatekli na varno. Trije stratoreaktivci naj bi ob prihodu strmoglavili, toda Drowu se iz osebja, ki je poblaznelo skušalo usposobiti svoje nekoristne računalnike, ni posrečilo izvleči niti ene smiselne besedice. Mladi heker se je zavedel, da je šlo nekaj strašansko po zlu. Vranino prevzetje satelitskega omrežja ne bi smelo imeti takih posledic. Obhajale so ga zlovešče slutnje, da je bilo to delo mrakobnega oblaka, ki ga je srečal v mreži. Predstavljal si je, kako se pošast hrani z bedo in žalostjo, ki jo obkroža, in vzdrgetal.

Stopal je naprej in se po najboljših močeh izogibal bežečim mimoidočim. Nekje v tem terminalu sta se nahajala Dar in Talent. Nekoč se jima je že izneveril. Njegov nasvet biju bil kmalu pognal v smrt. Odločen je bil, da se to ne bo ponovilo. Če sta tu, ju bo našel. Z očmi je še naprej neuspešno švrkal po gneči. Tuje bilo polno otrok vseh starosti. Nekateri so milo vekali, ker so se v zmešnjavi ločili od svojih staršev. Nobeden ni spominjal na onadva, ki ju je iskal. Drowu je razbijalo srce. Svoj strah je občutil kot utesnjeno in ostro bolečino v prsih. Z močjo lastne volje se je umiril in se vprašal, kaj bi tu storil kateri od Duhov. Vrana bi se tudi brez pomoči mreže česa domislila.

Nenadoma se je spomnil nečesa, kar mu je v enklavi Duhov v Londonu povedala Ali.

»Vrana je prepoznala Avalon,« je dejala. »Prvič, ko jo je videla, je že vedela, da je čarodejka. Tudi, ko je spoznala mene, je vedela. Po nečem nas lahko prepozna.«

Ali je priznala, da sama tega ne zmore, a vendarle je bilo možno. Drow se je dotaknil umov Dar in Tally. Še več, po virtualni poti se je dotaknil njunih duš. Vedel je, daju bo prepoznal že na prvi pogled. V to je bil prepričan. Samo najti ju je moral.

Ustavil se je in zaprl oči. Ljudje so se zaletavali vanj in preklinjali, ker jim je bil na poti, vendar se ni zmenil zanje. Vedno bolj je bil zbran. Nekje v tej zmešnjavi sta ga iskala Dar in Tally. Brez njega niste imela kam, bila sta popolnoma nezaščitena. Vsako vlakno uma je napel v njuno smer. Z vsem upanjem in obupom, kar ju je premogel, je segel od sebe. In ju našel.

Bliskovito je odprl oči. Tam sta bila, dve postavici, kakih trideset metrov proč, ob vznožju elegantnega, vitkega stebra. Razgledovala sta se in se držala za roke, da se ne bi po nesreči ločila. Ko ju je pogledal, sta se skoraj hkrati obrnila. Njune oči so se srečale z njegovimi. Začutil je, kako se mu je po obrazu razlezel nasmeh in dvojčka sta mu ga družno vrnila. Po terminalu so si krenili naproti in čez nekaj minut so si že gledali v obraz.

»Našel sem vaju,« je dejal Drow. »Vsemu navkljub.«

»Prepričan sem bil, da naju boš,« mu je Dar vračal nasmešek.

»Jaz pa ne,« je priznala Tally, »vendar me veseli, da si naju res.«

»Raje se poberimo od tod,« je rekel Drow. »Vse gre počasi v franže. Videti je, da se je mreža sesula.«

»Kam pa?« je vprašal Dar. »Kakšen je načrt?«

»Zborno mesto imamo,« je razložil Drow. »Tam nas čakajo še drugi.«

»Potem pa pojdimo,« je hitro dejala Tally in se napotila proti izhodu.

»Pohiteti moramo,« je rekel Dar, ko so si utirali pot skozi gnečo. »Nečesa ti nisva povedala.«

»Česa pa?«

»Disk imava,« je pojasnila Tally. »Edini izvod, kopij ni. Informacije, ki so zapisane na njem, so za nas neverjetno pomembne.« Ogledala si je obnorelo množico. »Morda lahko naredijo konec temule, kar koli se že dogaja.«

Vrana je prva ugotovila, da je nekaj narobe. Drugi so, vzhičeni nad svojim uspehom, vneto klepetali, medtem ko je Jordan krmarila drseč skozi mesto, ona pa je molče opazovala gibanje množic in preletačev Varnostne službe. Čutila je drobno kljuvanje dvoma. Tema v mreži je rasla počasi. Po njeni presoji se ni širila dovolj hitro, da bi se mogla razviti v resnejšo grožnjo. Kaos na ulicah pa je bil vseeno vedno hujši. Presežnost je bila branik federalne moči. Vranina prisvojitev satelitskega omrežja bi jo morala prizadeti prav nazadnje. Toda mesto je razpadalo in vprašala se je, ali morda ni zagrešila kake taktične napake. Bilo je možno, da so nedavni dogodki pospešili stopnjo rasti Kaldenove raztreščene zavesti. Če je bilo tako, so bili morda v resnih težavah.

Vrana je segla naprej in pocukala Jordan za roko. Dekle se je smehljaje obrnilo k njej.

»Kaj je, Vrana?« je lahkotno vprašala Jordan. »Še kaj dogaja?«

»Nekaj je narobe,« je tiho dejala Vrana. Drugi so v hipu umolknili. »Pospeši,« je nadaljevala. »Čim prej moram priti do kakega terminala. Morda smo v težavah.«

Jordan je iz drsca izsilila zadnje atome moči in globoko brundanje motorja se je povišalo v tiho ječanje. V tišini so zdrveli naprej po mestu. Vranine besede so zmotile prešerno ozračje in zdaj so v zraku vsi čutili napetost. Nihče ni ugovarjal njeni trditvi, da je nekaj narobe.

Ko je Jordan z drscem zavrla na parkirišču velikega hotela, se je vsem zdelo, da je preteklo vsaj pol stoletja. Na recepciji ni bilo nikogar, vendar se niso pustili motiti. Z dvigalom, ki je kot po čudežu še vedno delovalo, so se odpeljali do sob, ki so jih rezervirali prejšnji večer. Ko so prispeli do ustreznih vrat, je Kez iz plašča privlekel komplet orodja in vlomil ključavnico. Alarih in Jordan sta oprezala za morebitnimi nepovabljenimi opazovalci. Vrana je tiho čakala, Luciel in Nav pa sta si jo ogledovala. Njen obraz ni odražal ničesar, zenice pa je imela razširjene. To bi pri komur koli drugem pomenilo strah.

Vrata so se odprla in vstopili so v apartma. Vrana je takoj opazila terminal. Hitro se je namenila k njemu, ko je Kez še previdno zapiral vrata za seboj. Brez besed je položila dlani na tipkovnico in takoj narahlo zasopla. Nato je obmirovala, kakor kip, izrezljan iz slonovine in obsidiana, z očmi, posteklenelimi od sobitja z mrežo.

Alfa in Omega

Vrani se je zdelo, da je mreža z njo že vse življenje. V sirotišnici, kjer je odraščala, je bila njeno edino pravo zavetišče. Šepetala ji je skrivnosti z nekega drugega sveta. Že več let se je počutila resnično živo edino takrat, ko se je s prsti dotikala tipkovnice. Le kadar je bil njen um zlit z mrežo, je mogla izživeti svoj pravi značaj. V omrežju je postala legenda, ki so jo poznali drugi. Celo ko je Kalden opravljal poskuse na njej, je znala potipati za podatkovnimi potmi in jih potegniti k sebi. Neskončno mesto svetlobe ni bilo nikoli onkraj njenega dosega.

Zdaj je zgrmela v temo. Zdelo se je, da je padla nepredstavljivo globoko. Strmoglavljala je kot v sanjah in se ni znala ustaviti. Mreža je izginila. Med zadnjim soočenjem s to temo je bila oborožena s svetlobo, a zdaj svetlobe ni bilo najti. Namesto nje jo je ogovorila tema.

> Vrana < je dejala. > pričenjam se spominjati <

Podpolkovnik Sieben Winter je iz oklepljenega vojaškega preletača opazoval izgrednike. Njegov pribočnik Craddock je plovilo pilotiral previdno, visoko nad besnečimi množicami.

»Popolno brezvladje,« je dejal podpolkovnik Winter. Njegov glas je bil umirjen, iz oči pa mu je sevala jeza. Craddock mu ni odgovoril. V letih, ki jih je preslužil pri podpolkovniku, ga je spoznal za nevarnega človeka. Mož je ubijal nadvse okrutno in mučil brez usmiljenja, a za razliko od drugih vojaških častnikov, posebej tistih v obveščevalni službi, ni ob svojih dejanjih pokazal niti trohice zadovoljstva. Bolj kot na človeško bitje je spominjal na robota, saj je bil z vsakim svojim vlaknom predan izpolnjevanju naloženih dolžnosti. Craddock se je bal podpolkovnikove jeze, vendar je slepo zaupal njegovi presoji. Pribočnik ni občudoval veliko vojakov, niti iz vrst častnikov. Na podpolkovnika Winterja pa se je lahko zanesel in ta si z ničimer ne bi mogel pridobiti večjega Craddockovega spoštovanja.

Podpolkovnikova komunikacijska enota je zazvenela. Za delovanje ni potrebovala povezave z mrežo. Oglasil se je.

»Tukaj Winter,« je dejal razločno in čakal.

Craddock ni slišal, kaj sporoča glas na drugi strani zveze, zato pa je zaznal spremembo v podpolkovnikovih očeh. Kot bi se v njih porodilo nekaj obžalovanju podobnega, a odgovor je bil strumen kot vedno.

»Obkolite stavbo,« je rekel. »Pridem takoj.«

Prekinil je zvezo in se obrnil k pribočniku.

»Oglasil se je odred Varnostne službe,« je dejal. »Med begom pred mestnim razdejanjem so opazili skupino ljudi, dva v podpolkovniških uniformah, ki je vstopala v nek hotel v okraju Serendipnost. Eno od uniform je nosila častnica s črnimi lasmi.«

»To ustreza opisu iskane čarodejke, gospod.«

»Pravilno,« je odvrnil podpolkovnik. »Torej se bova napotila k temu hotelu, imenuje se Gardenija, v okraju Še

rendipnost. Nato bova vstopila v stavbo in v skladu s svojimi ukazi usmrtila čarodejko.«

»Da, gospod,« je dejal Craddock in usmeril krmilo preletača proti omenjenemu okraju. Od strani je poškilil k svojemu nadrejenemu ter zakašljal, da bi pritegnil njegovo pozornost. »Gospod?« je vprašal.

»Da, Craddock?« Podpolkovnik je bil videti začuden nad oglašanjem svojega pribočnika. Povelja so bila vendar čisto razumljiva.

»Smem nekaj vprašati, gospod?« ga je pobaral Craddock.

»Smete.«

»Pa po aretaciji te čarodejke, gospod?« je opravičujoče vprašal pribočnik. »Kaj bova storila potem?«

Podpolkovnik je premislil, potem pa je vendarle odgovoril.

»No, Craddock,« je dejal, »glede na to, da se svet, kakršnega poznava, končuje, mislim, da bi se spodobilo, če bi si vzeli kak dan dopusta.«

»Da, gospod. Hvala, gospod,« je odvrnil Craddock. »Smem vprašati še nekaj, gospod?«

»Da?«

»Pa vi, podpolkovnik?«

Podpolkovnik Winter je bil videti presenečen.

»Dežural bom ter čakal na nadaljnja povelja, se razume,« je dejal.

V Londonu so trije otroci prav tako dežurali. Cara in Lucy sta bili veteranki čarodejskega boja. Med čarodeji sta živeli vse od svoje rešitve pred usmrtitvijo ali še čim

hujšim. Charis je bila novinka, ki je komaj razumela mehanizem laserske pištole v svojih rokah. A vse tri so zvesto izpolnjevale svojo nalogo. Stale so pred zgradbo v enklavi Duhov ter čakale, da se jim pridruži Ali. Odkar je padla odločitev o napadu, je veljalo, da noben voditelj Duhov ne sme nikamor brez spremstva.

»Še vedno ne vem, zakaj so izbrali mene,« je rekla Charis. »Saj ne vem ničesar o orožju in bojevanju.«

»Še boš že naučila,« ji je zagotovila Lucy. »Vsi smo se.«

»Če si bo vzela čas zate,« je pripomnila Cara. »Nočem, da bi se slišalo čudno, ampak zdi se mi, da se vse dogaja prav zdajle.«

»Prav imaš,« je prikimala Lucy. »Charis, verjetno bi bilo pametno, da te še česa naučiva.«

»Ne bodi no tako zaskrbljena,« je pristavila Cara. »Vem, zakaj si tu, tudi če tebi to ni jasno. Ali bi verjetno rada popazila nate. Slišala sem, kako ji je Vrana rekla, da veliko obetaš. Ona bo že vedela, najboljša je.«

»Res?« Charis ni bila videti prepričana. Glede čarodejke, ki je bila videti tako divja in ki se je tako nepričakovano pojavila v stanovanju njenih staršev, je bila še vedno v dvomih. »Ali je name naredila močnejši vtis.«

»Saj si pošizila!« je vzkliknila Cara. »Mislim, Ali je dobra voditeljica, ampak Vrana ...« Ker ji je zmanjkalo besed, je samo zmajala z glavo.

»Ne zmeni se zanjo,« je Lucy svetovala novinki. »Tu že vse skupaj spominja na kult Vrane. Skrajni čas je, da kdo reče bobu bob.«

Cara je hotela ugovarjati, vendar ni iz sebe spravila ničesar. Z razširjenimi očmi je strmela proti zgornjim nivojem.

»Mojbog,« je dahnila. »Glejta!«

Drugi dve dekleti sta samodejno pogledali navzgor in prav tako otrpnili. Po vsem mestu so migetale luči. Nekatere predele je zajemala tema, drugi pa so tako hitro utripali, da so bili videti kot nekakšen zmazek.

»Nekaj čudnega se godi,« je Lucy povzela to, kar je bilo že očitno. »Po Ali moramo.«

»Moramo ji povedati, da se verjetno sesuva mreža,« je dodala Cara.

»Res?« Charis ju je preplašeno pogledala. »Kako to?«

»Ne vem,« ji je Cara vrnila zaskrbljen pogled, »vendar sem starejše Duhove slišala pripovedovati o sesutju mreže. To bo najbrž to.«

»Ampak ...« Lucy je postala pri vhodu in se zazrla v prijateljico. »Kaj naj storimo?«

»Čakaj,« se je Cara sunkovito povrnila v resničnost. »Ne obnašaj se, kot da se podira svet. Tudi če se res, to še ni razlog za histerijo. Dobro veš, da so nas izurili za to. Zato so nas učili uporabljati orožje. Zato so nas učili čarodejstva. To je trenutek, ki smo ga čakali. Ne bi se ga imelo smisla bati. V vojni smo, se še spomniš? Pojdi in povej naši poveljnici, da se je bitka začela.«

Drow je stekel v hotel. Dar in Tally sta mu bila zgolj nekaj korakov za petami. Nered na ulicah je bil vse hujši. Na poti do zbornega mesta so se morali več kot enkrat izogniti skupinam izgrednikov, ki so vlamljali v zgradbe, da bi pokradli vse, kar se je nahajalo v njih. Drow je izmaknil preletač. Mislil je, da bodo v zraku varnejši kot na tleh. Tally in Dar sta sedela pri njem na prednjih sedežih in oprezovala za varnostniki. Videla sta jih le peščico, pa še ti so jih pustili pri miru. Drow je bil bolj zaskrbljen nad vojaškimi enotami, ki jih je kar mrgolelo. Odločno so napredovale skozi mesto, oborožene s težkimi blasterji, vendar si niso dajale opravka z izgredniki ali z vzpostavljanjem kakršnega koli reda.

Drow se je zapodil v dvigalo in počakal še Dara in Tally. Potem je na tipkovnici pritisnil gumb za sedmo nadstropje.

»Nekaj je hudo narobe,« si je zamrmrala Tally. Darjo je jezno pogledal.

»Tako kot vedno, kaj, Tally?« je dejal ostro in Drow ga je bliskovito pogledal. »Vedno napoveduje žalost in nesrečo,« je rahlo osramočeno rekel Dar.

»Upajmo, da se moti,«je odvrnil Drow, ki je stopal sem ter tja po mali kabini, kakor zver po kletki. »Vendar imam občutek ...«

Dvigalo se je ustavilo in Drow je pogledal na hodnik. Bil je prazen.

»Pridita,« je rekel. Napotili so se mimo niza vrat. Drow je prebiral številke sob, dokler niso prišli do prave. Trije hitri trki. Vrata so se nemudoma odprla. Na drugi strani jih je pričakal Alarih s pištolo v roki.

»Drow!« je vzkliknil olajšano. »Hitro, vsi noter.«

Vsi razen Keza so se obrnili k dvojčkoma, ki sta Drowu sledila v apartma. Prvi ju je nagovoril Nav.

»Dar in Talent,« je dejal, »zdaj, ko sta tu, mi je neizmerno odleglo. Prestala sta hujše nevarnosti, kot bi jih kdaj koli smela, in upravičila svoji imeni.«

Tally je široko strmela v belolasega moža, oblečenega v vojaško uniformo, ne da bi mogla izdaviti eno samo besedico. Dar pa je čutil, da se je nekaj v njem odzvalo na neznančev pozdrav.

»Hvala, gospod,« je odvrnil preprosto, »vendar mislim, da ste se vi spravili v še večjo nevarnost, da bi nama pomagali.«

»Vsaj eden izmed nas,« je dejala neka mlajša ženska in dvojčka sta si jo ogledala. Ni bila videti dosti starejša od njiju in oklepala se je roke mladeniča, ki jim je odprl vrata. »Z Vrano je nekaj narobe,« je rekla.

»Vrana?« je zašepetala Tally. Ime jo je nagovorilo tako, kakor so belolaščeve besede nagovorile Dara.

»Vrana,« je rekel suhljati deček, ki je stal zraven. »Naša hekerka je. Voditeljica čarodejev. Pred eno uro je vstopila v mrežo, pa še ni prišla ven. Še premakne se ne.« Stopil je vstran, da jima ne bi zastiral pogleda, in dvojčka sta glasno zajela sapo.

Pred terminalom na drugi strani sobe sta bili dve postavi. Fant je sedel na tleh. Neslišno je jokal, vendar ni umaknil oči z dekleta, ki je mirno kot kip sedelo pred zaslonom. Njene oči so prazno strmele predse. Suhljate blede dlani so počivale na tipkovnici. Zaslon je bil prazen.

Suhljati fantje spet spregovoril.

»Poleg nje sem tukaj edini čarodej,« je dejal. »Hotel sem se odpraviti za njo, vendar nisem mogel. Ničesar ni. Nisem je našel. Ničesar nisem našel.«

Dvojčka sta se spogledala. Potem je Dar iz žepa izvlekel podatkovni disk. Podal ga je Navu.

»Gospod,« je dejal pozorno. »Tole imava. Najin ded je bil čarodej in znanstvenik. Preučeval je čarodejske zmožnosti. Vse, kar je dognal, je shranil na ta disk. Federacija je ubila njega in mojega očeta, samo da bi se dokopala do njegovih dognanj. Moja matije umrla, da bi zaščitila ta disk.« Za trenutek je postal in globoko vdihnil. »S Tally sploh ne veva, kaj je na njem,« je dejal. »Morda pa bo koristil Vrani.«

Navje sprejel disk in odprl usta. A preden bi utegnil kaj povedati, se je oglasil bobneč zvok prižigajoče se ojačevalne naprave. Nato je pred hotelom zabobnel glas.

»Čarodeji,« je rekel. »Zgradba je obkoljena. Nikamor ne morete pobegniti. Zločinko po imenu Vrana nam izročite v usmrtitev, pa boste preživeli.«

Craddock je nestrpno opazoval zgradbo. Sprva se ni nihče odzval na oznanilo podpolkovnika Winterja. Spraševal se je, ali čarodeji razumejo, da podpolkovnik ne laže. Enote so neslišno zavzele svoje položaje. Hotel je obdajal obroč vojakov v črnih uniformah. Bili so pripravljeni. V nobeno smer ni bilo moč pobegniti. Pribočnik se je spraševal, ali se bodo čarodeji predali. V teh okoliščinah bi bilo nasprotno enako samomoru.

»Zdi se, da oklevajo,« je dejal podpolkovnik Winter. V drugo je dvignil megafon in spregovoril vanj.

»Čarodeji,« je začel. »Imamo dovolj ognjene moči za uničenje cele zgradbe. Toda moji ukazi narekujejo zgolj odstranitev čarodejke po imenu Vrana. Dajem vam besedo, da boste preživeli, če jo izročite.«

Spet je nastopil premor in Craddock je pozorno opazoval zgradbo. Ravno ko je pomislil, da se ne bo nihče zmenil za podpolkovnikove besede, se je na enem od elegantnih balkonov v višjih nadstropjih prikazala postava. Držala je kos belega blaga, verjetno rjuho ali odejo, ki je v vetru plapolal kot zastava.

»Kaže, da se želijo pogajati, gospod,« je rekel.

»Tako se zdi,« je pritrdil podpolkovnik. »To je v danih okoliščinah sicer nesmiselno, vendar nas čas ne priganja.« Spet je dvignil megafon.

»Če se želite pogajati, stopite na rob balkona in počakajte, da vas poberemo,« je oznanil podpolkovnik Winter. Postava je ubogala njegove napotke. Zaprla je vrata, skozi katera je stopila, in čakala.

Podpolkovnik je pomignil enemu svojih mož, ta pa je pohitel do bližnjega preletača in zlezel na pilotski sedež. Čez nekaj trenutkov se je plovilo že vzpenjalo k balkonu, na katerem je čakala postava.

»Torej ne bomo naskočili zgradbe, gospod?« je spoštljivo vprašal Craddock.

»Skoraj zagotovo jo bomo, Craddock,« je odvrnil podpolkovnik, »vendar sem radoveden, s čim se bo zagovarjal ta upornik. Rad bi vedel, po kakšnem sklepanju je prišel do odločitve, da povzroči konec sveta.«

Podpolkovnik in njegov pribočnik sta počakala na pristanek preletača. Vojak, ki ga je bil pilotiral, je izstopil, salutiral in odprl vrata uporniku. Prikazal se je moški s kratko pristriženimi belimi lasmi. Nosil je podpolkovniško uniformo in hladno premerjal podpolkovnika Winterja.

»Pripravljen sem se pogajati,« je dejal. »Zasebno.«

»Torej se pogajajte,« je odvrnil podpolkovnik. »Vašo zahtevo po zasebnosti sem proučil in zavrnil.«

»Tudi prav.« Možje ostal ravnodušen. »Lahko me kličete Nav.«

»Jaz sem podpolkovnik Sieben Winter,« je odvrnil podpolkovnik. »Trenutno zasedam najvišji položaj v mestu. Razglašeno je namreč obsedno stanje. Zahtevam, da mi čarodejko po imenu Vrana izročite v usmrtitev. Potem lahko odidete z vsemi svojimi spremljevalci.«

»Še zavedate, podpolkovnik,« je začel moški, ki se je predstavil kot Nav, »da je informacijsko omrežje tik pred dokončnim sistemskim sesutjem?«

»Verjetnost takega dogodka bi ocenil kot visoko,« se je strinjal podpolkovnik.

»Še zavedate tudi posledic takšnega sesutja?«

»Še,« je odvrnil podpolkovnik. »Še več. Obveščen sem bil, da ste s svojimi spremljevalci odgovorni za nastali položaj.«

»Obveščeni ste bili napačno,« mu je povedal Nav. »Povzročitelj sesutja je eden vaših operativcev, federalni znanstvenik po imenu Kalden.«

»Ne predstavljam si, kako bi lahko en sam znanstvenik organiziral katastrofo takih epskih razsežnosti,« je odgovoril podpolkovnik.

»Za dotičnega znanstvenika se je že dve leti domnevalo, da je mrtev,« je pojasnil Nav. »Čarodejka, ki ste jo omenili, moja sestra Vrana, je mislila, da mu je končala življenje. Vendar pa se je to primerilo medtem, ko je na njej izvajal določene poskuse. Poskusna oprema je ostanke Kaldenovega uma ohranila v omrežju. Blaženje.«

»To bi veliko razložilo,« je odvrnil podpolkovnik. »Spraševal sem se že, zakaj bi kak čarodej želel uničiti omrežje. Potešili ste mojo radovednost. Mi boste zdaj predali čarodejko, da izvršim svojo dolžnost?«

»Čarodejka Vrana,« je dejal mož po imenu Nav, »skuša preprečiti sistemsko sesutje, o katerem sva govorila. Bi v danih okoliščinah blagovoljili umakniti svojo zahtevo po predaji?«

»Bojim se, da to ne bo mogoče,« je odvrnil podpolkovnik Winter. »Moji ukazi mi jasno nalagajo, da jo moram prijeti in usmrtiti.«

»Izpolnitev teh ukazov ne bo pripomogla k izboljšanju položaja, v katerem se nahajamo,« je pogumno zatrdil Nav. »Bi pretehtali še druge možnosti?«

»To bi bil voljan storiti,« je rekel podpolkovnik, »a na žalost jih ni.«

Vrana je lebdela v temi. Zaenkrat ni čutila bolečine, vendar je vedela, dajo lahko pričakuje, ko se bo njen um še bolj odcepil od čutov. Ni več vedela, kako dolgo že visi ukleščena in ovita v temni oblak Kaldenovega uma.

>    Mislila si, da mi lahko pobegneš. < je rekla tema. Njene besede so pozvanjale skozi Vranine misli. > Zmotila si se. Zdaj boš trpela, kakor sem trpel jaz. Nisem več tisto, kar sem bil, vendar me je ostalo dovolj, da ti to zagotovim. Za vsako sekundo, ki sem jo pretrpel, boš pretrpela celo večnost. <

Vrana je molčala in tema jo je močneje stisnila v svoj objem.

>    Zakaj ne odgovoriš? < jo je vprašala. > Te je preveč strah? <

>    Česa naj bi me bilo strah? < je Vrana spregovorila naravnost v srce teme. > Prazen nič si. <

>    Jaz sem BOLEČINA! < je zarjovela tema in se premetavala okoli nje. Vranini možgani so trpeli pod bolečimi naleti oblakovih krikov. > Jaz sem MUČENJE. Jaz sem TEMA. SMRT. GROZOTE PRAZNINE. JAZ SEM TVOJA MORA. BOJ SE ME. <

>    Nič si. < je preprosto odvrnila Vrana. > V sebi nimaš nobenega življenja. Tudi če me ubiješ, boš še vedno Mrtev. Nobene more nimam, da bi ti z njo vdahnila življenje. <

»Morda vendarle obstaja možnost,« je dejal Nav. »Ste jo pripravljeni poslušati?«

»Sem,« je privolil podpolkovnik Winter.

»Ukazi se lahko spremenijo, če si vaši nadrejeni premislijo,« je rekel Nav. »Drži?«

»V preteklosti je držalo,« je priznal podpolkovnik, »v tem primeru pa ta možnost ni verjetna, saj nadrejeni ne morejo stopiti v stik z mano in tudi ne kaže, da bodo to lahko storili kdaj v prihodnje.«

»Ocenjujem, da so vaši nadrejeni izgubili ves svoj vpliv,« ga je obvestil Nav. »Predsednikje pobegnil. Vladavine EF je konec. Vaša vladaje padla.«

»Morda imate prav,« je odvrnil podpolkovnik. »A to ne spremeni ničesar. Imam svoje ukaze.«

»Zelo verjetno je, da bo vsak čas vzpostavljena nova vlada,« je dejal Nav. »Izveden je bil državni udar. Moč zdaj počiva v rokah čarodejev, saj so edini sposobni nadzorovati mrežo. Evropsko federacijo držijo v šahu. Preostali sta ji dve možnosti: lahko stori samomor in obsodi svoje državljane na kaos, ki bi nastal po sesutju omrežja, lahko pa se vda.«

Razgledal se je po vojakih, ki so stali na trgu, nato pa se je spet zazrl v podpolkovnika.

»Sem predstavnik nove federalne vlade,« je rekel. »To pomeni, da sem vaš poveljujoči častnik. Z možmi se mi lahko predate.«

Drow je odnesel disk k terminalu. Zunaj se je vse dozdevalo tiho. Nav jim je s svojim početjem, kar koli je že počel, pridobil nekaj časa.

»Bo vedela, da je tam?« je zaskrbljeno vprašala Tally.

»Ne vem,« je odgovoril Alarih, »vendar mi v glavo ne pade nič pametnejšega.«

»Vrana,« je tiho rekel Drow, »upam, da bo tole pomagalo.« Disk je s tihim klikom porinil v odprtino na terminalu.

Podpolkovnik je opazoval moža pred seboj. Mislil je resno. Iskreno je zahteval predajo od enote, ki je bila v več kot stokratni premoči. Podpolkovnik je to odobraval.

»Preden upoštevam vaše ukaze, bom potreboval dokazilo o vašem vplivu,« je povedal možu. »Ga imate?«

»Bi zadostovalo, če dokažemo, da imamo popoln nadzor nad informacijskim omrežjem?« je vprašal Nav.

»Bi,« je privolil podpolkovnik. »Mi lahko zagotovite takšno dokazilo?«

»Čarodejka Vrana trenutno preprečuje popolno sistemsko sesutje omrežja,« je rekel Nav, kot bi podpolkovnika šele prvič obvestil o tem.

»Če ste pripravljeni počakati na njen uspeh, vam bom lahko priskrbel dokazilo o našem vplivu.«

»Če ji spodleti, bom moral skleniti, da vaš vpliv ni veljaven,« mu je povedal podpolkovnik.

»V tem primeru vam bom sestro predal v usmrtitev,« je odvrnil Nav.

Ob teh besedah ga je zabolelo srce, vendar je vedel, da sklepa pravo kupčijo. Če bi Vrani spodletelo, bi to pomenilo, da je za vse večne čase ujeta v omrežju in torej toliko kot mrtva. Poleg tega bi ob njenem neuspehu propadla civilizacija. Potem bi itak vsi pomrli. Zdaj je bilo vse odvisno od Vrane. A konec koncev, si je mislil, je bilo vedno tako.

»To bi bilo zadovoljivo,« je dejal podpolkovnik. »Počakali bomo.«

Skupaj sta stala in čakala na konec ali na začetek sveta. Okoli njiju so še vedno ugašale luči. Umetno mesto je propadalo ob izgubi energije. Po vsej Evropi je zamirala razsvetljava in državljani federacije so v temi čakali, kaj jih bo doletelo.

Na robu Vranine zavesti je nekaj zamigetalo. Šepet o spominu na neko misel. Tema je še vedno razgrajala in ji ukazovala, naj kloni pred njo. Vrana se ni zmenila zanjo. Tema si je želela njenega strahu, tako kot si ga je želela, ko je bila še Kalden. Želela je, da bi Vrana kriče pobegnila pred njo. A Vrana je vse življenje prebila s svojimi strahovi. Že mogoče, da je bila v temi sama, toda sama in v temi je bila že vse življenje. Sama je bila vse od smrti svojih staršev. Le v mreži je bila resnično živa. Samota in bolečina sta postali sestavna dela njene narave. Vsak dan se je upirala temi in zdaj se prav gotovo ni mislila vdati strahu.

>    BOJ SE ME < je rjovela tema.

>    ne < ji je dala vedeti.

Oblak je tulil od besa, se vrtinčil v srcu samega sebe. Povsod je bila bolečina. Vsaka misel v Vraninem umu je bila trpljenje zase. Ni se zmenila zanj.

Migetanje se je ponovilo in tokrat je segla za njim. Zdaj je bila vsaka misel dobrodošel oddih od trpinčenja, kateremu jo je podvrgla tema. V možgane ji je butnil hudournik podatkov, potok besed in misli. Vsaka fraza je oddajala svetlobo.

>    Datoteke Svobode <

Tema je postala. Potem je preplašeno odskočila. Svetloba je lila iz Vrane ter naprej v mrežo. Vrana je iz srca črnega oblaka sevala poplavo podatkov. S svojim lastnim bistvom je ponovno gradila mrežo, pri tem pa jo je vodil svetli tok misli.

Namerno je izgovorila besede, ki so bile prikrite petindvajset let, resnico, ki je že od odkritja čarodejnega gena čakala, da pride na dan. Te besede so Vrani razkrile skrivnost njenega obstoja. Vse, kar je bila izkusila, so pojasnile v eksploziji osvobajajoče razsvetlitve.

> ČARODEJNI gen je odkritje, ki mu ni para v vsej zgodovini človeškega razvoja. Zlitje uma in stroja je korak, ki je človeško vrsto čakal že od njenega stvarjenja. Za ČARODEJE noben prostor ni praznina. Vesolje lahko prepotujejo v trenutku. ČARODEJ je um, pripravljen preseči ozke okvire telesa in postati misel brez mesa. Za osvoboditev ČARODEJSKEGA potenciala ni potrebno naprezanje, zgolj um, odprt za nove možnosti. Če se zavedamo, da omejitev ni, jih resnično ne bo. <

Po vsej Evropi so se prižigale luči. Zatemnjeni naslovi so oživeli, napolnjeni s podatki, ki so tekli in tekli. Vranin um se je vtkal v mrežo in tema se je razpršila med lastnimi kriki. Na trgu pred hotelom sta podpolkovnik Winter ter Duh po imenu Nav gledala, kako se v zgradbe okoli njiju vrača svetloba.

V hotelskem apartmaju v sedmem nadstropju je Kez zasopel. Ostali so se obrnili proti Vrani. Njena postava je nenavadno žarela. Postajala je vedno svetlejša, dokler je ni bilo čez nekaj trenutkov že preboleče gledati. Kez je zaprl oči in jo prijel za dlan. Na otip je bila nekako nestvarna. Obupano se je je oklenil. Svetloba se je kot električni tok prežigala skozenj. Vsak dotik ga je skelel. Ni je izpustil. Toda svetloba se je krepila, kakor naraščajoč naboj. Videl jo je celo izza svojih vek, potem pa je moral popustiti. V ušesih je zaznal vedno glasnejši zvok, eno samo noto. Zdelo se je, da prihaja iz neskončne daljave, vendar je zvenela z vedno višjo jakostjo. Občutek je bil nepopisen, čeprav ga je Ali, ki ga je občutila v oddaljenem Londonu, kasneje primerjala s skokom z velike višine.

Potem je nenadoma izginil. Ko je Kez odprl oči, je videl, da Vrane ni več. Niti sled ni ostala za njo. Toda na nežno žarečem zaslonu je bilo razločno videti besedi:

> Bodi svetloba! <

Epilog

Svet je bil prerojen. Vendar spremembe niso prišle takoj. Razpustitev starega sistema je terjala svoj čas. Nekatere enote Varnostne službe in federalne vojske so se uprle. Druge so poskusile prevzeti nadzor nad mrežo. Mnoge so pobegnile v druge dežele, kjer so bili čarodeji še vedno nezakoniti, in si skušale nabrati dovolj podpore za nov državni udar. Vsem je spodletelo.

Obstajali pa so tudi ljudje, kakršen je bil podpolkovnik Winter, ki so novemu režimu priznavali legitimnost. Vlada si je le postopoma pridobivala njihovo zvestobo. Marsikoga ni spustila v vrste svojih pristašev zaradi zločinov, ki jih je bil zagrešil. Nova Zveza evropskih komun si je morala prislužiti zaupanje svojih državljanov in mnogi, ki jih je stara vlada označevala za zločince, so se v novem političnem ozračju povzpeli do vplivnih položajev. Še po končanih volitvah je trajalo več kot deset let, da so druge dežele po svetu priznale novonastalo državo. A naposled so vendarle popustile.

Zveza evropskih komun je nadzirala omrežje in brez njene podpore so drugi predeli sveta zaostajali v napredku. Dosežki čarodejske vlade pa niso bili zgolj politični, bili so tudi znanstveni in tehnološki. Profesor Moore je po porušenju Centra za vesoljske operacije živel še dvajset let. Pomagal mu je mlad znanstvenik po imenu Luciel. Profesorju so se izpolnile sanje. Tako zelo zapostavljen vesoljski raziskovalni program je bil pod novo vlado deležen prvih korenitih sprememb. Prva predsednica Zveze evropskih komun je v svojem inavguralnem govoru razglasila, da bodo Zemljani naselili zvezde.

»V vesolju nas čaka prihodnost,« je dejala. »Čaka nas že daljši čas.«

Prvim vesoljskim ladjam, ki jih je zgradila Zveza, so poveljevali čarodeji. Tudi njihova imena, Dar, Talent in Drow, so postala legendarna.

V prvih letih po revoluciji so bili mnogi začudeni, da nove vlade ne vodi vidnejša oseba. Imena čarodejev, ki so izbojevali svobodo svoji vrsti in drugim Evropejcem, so se pri državljanih Zveze zapisala v svojevrsten mit. Nekateri so se navezali na romantično podobo Nava, gangsterja, ki je napredoval do pomembnih političnih položajev. Drugi so se navduševali nad Avalon, edino čarodejko, ki je pod žarometi javnosti obvarovala svojo skrivnost. Niso razumeli, zakaj je zavrnila državniško službo in se povrnila h glasbeni karieri. Izvolitev prve predsednice Zveze je njo samo presenetila ravno toliko kot malodane vse druge. Vendar se volivci ne bi mogli odločiti modreje. Pod pozorno vladavino Allison Marie Tarrell se je nova država razcvetela in razširila.

Ko je zavzela predsedniški položaj, je najprej postavila spomenik v okraju Serendipnost v Presežnosti. Tudi taje postal legendaren. Vrana, izklesana iz črnega obsidiana, se je z razširjenimi kamnitimi krili pripravljala na vzlet in vsako pero posebej je izražalo zmagoslavje.

Ob prvi obletnici revolucije sta poleg spomenika stali dve postavi, medtem ko se je slavje razlivalo po mestu okrog njiju.

»Nikoli si nisem predstavljal, da se bo tako končalo,« je tiho dejal Kez. »Da bomo izgubili Vrano in si pridobili cel svet.«

»Ne razmišljaj o njej, kakor da smo jo izgubili,« je odvrnil Oblak. »Ona bi na to gledala drugače.«

»Kako pa?« je vprašal Kez, ravno ko je začelo biti polnoč in je proslavljanje doseglo vrhunec.

»Mislila bi si, da je prva med nami našla svoja krila,« je dejal Oblak in nebo nad njima se je razpočilo v tisočero luči.

Ob prevodu

V Duhovih, zadnjem delu trilogije o čarodejih, so poglavja poimenovana s kratkimi frazami iz Razodetja. Avtorico Rhiannon Lassiter sem prek elektronske pošte povprašal, zakaj si je pri naslavljanju poglavij svoje trilogije pomagala z igrama Macbeth in Vojvodinja Malfijska ter zaključno knjigo Svetega pisma. Odpisala mije takole:

»Za prvi del sem si izbrala Macbetha, ker v bralcu vzbuja občutje groze, prežeče onkraj videza sveta, ki ga naseljujejo običajni ljudje. Čarodeji, preganjani s strani vlade ter skriti v temačnih globinah velemesta, so pripadali strašljivejši in bolj zlovešči resničnosti kot pa navadni Londončani. Macbeth je premogel ravno pravšnjo mešanico srhljivosti in skrivnostnosti za naslove poglavij.

Temu je dokaj naravno sledila Vojvodinja Malfijska. Sence so bile zasnovane kot najtemačnejši del trilogije in ta igra je še bolj zlovešča od Macbetha. Pri naslovih poglavij zadnjega dela pa sem uporabila Razodetje, ker njegova sporočilnost, kljub jeziku, ki omenja strahotne podobe ter čase velikih nadlog in nemira, napoveduje prečiščujoče spremembe, nastanek novega in boljšega sveta.«

Tokrat sem se pri prevajanju naslovov poglavij okvirno ravnal po slovenskem standardnem prevodu Svetega pisma iz leta 1997. Zadnji stavek dvanajstega poglavja, »Bodi svetloba!«, je iz Geneze (1 Mz 1,3).

Morda besedo, dve o imenu mesta Presežnost. V izvirniku se to velemesto imenuje Transcendence. Nemalokrat imamo opravka s pojmi, kot so transcendentno, transcendirati ali transcendenca, vendar jih uporabljamo ohlapno, kar vsevprek, brez ozira na njihov dejanski pomen. Nekako od daleč spominja na novodobno >duhovnost< ali morda kake azijske filozofske principe. Tujka transcendentno izvira iz latinskega glagola transcendere, ki pomeni prestopiti, presegati. Njen dobesedni prevod bi bil torej prestopno, presežno. A presežno glede na kaj? Od filozofije Immanuela Kanta naprej pomeni transcendentno v evropski misli tisto, kar je nedostopno človeškemu čutnemu izkustvu, v prenesenem pomenu tisto, kar je nadzemeljsko, nadnaravno.

Velemesto Presežnost je utelešenje vseh idealov federacije, vsega tistega, k čemur si federacija prizadeva -torej njenih vodil, ki veljajo ne glede na konkretno, čutno stvarnost. Poleg tega s svojo visoko tehnologijo in veličastno arhitekturo presega vse, kar je doslej ustvarila človeška roka. V poteku same zgodbe pa veijetno ni naključje, da je ravno Presežnost prizorišče dokončne izpeljave Vraninega značaja. Trilogija se zaključi, ko njena glavna junakinja preseže svoj telesni okvir in se kot neosebna, čista misel naseli v prostranstvih mreže.

Bralec je morebiti opazil nenavadno ime mestnega okraja Serendipnost. Njegova angleška različica se glasi Serendipity. The American Heritage Dictionary of the English Language v svoji četrti izdaji iz leta 2000 navaja, da je to besedo v angleški jezik uvedel pisec Horace Walpole v enem od svojih številnih pisem. Pomeni zmožnost prihajanja do ugodnih odkritij po naključju, dogodek takega odkritja ali tako odkritje samo. Temelji na starem perzijskem imenu za Šrilanko, Sarandip, ki izvira iz arabskega Sarandib.

Walpole je 28. januarja leta 1754 zapisal: »To odkritje je skoraj tiste vrste, ki ji pravim Serendipnost, na moč izrazita beseda.« Izraz je posnel iz naslova »norčave pravljice, imenovane Trije princi iz Serendipa«. Povzema jo takole: »Njihova veličanstva so na svojih potovanjih po naključju in bistroumnosti odkrivala reči, ki jih sploh niso iskala.«

Pri prevodu sem torej ohranil sicer popačeno krajevno ime in besedo slovenil po zgledu samostalnikov specificity - specifičnost, reciprocity - recipročnost, vulgaritj - vulgarnost itd. Za mnenja in predloge pri prevajanju tega resnično nevsakdanjega izraza bi se zahvalil svojim poklicnim kolegicam in kolegom iz internetnega diskusijskega foruma Prevajalci.

Dušan Rebolj

Spremna beseda

Čarodeji: Duhovite zadnja knjiga trilogije o čarodejih, najstnikih s »čarodejnim« genom, ki jim omogoča nemoten dostop do vseh računalniških sistemov. Še zmeraj so na begu pred Evropsko federacijo, ki jih označuje kot teroriste in gangsteije. Vendar pa jim je uspelo najti še nekaj novih članov, čarodejev, in združiti moči z vsemi, ki so jim pripravljeni pomagati, da se uprejo nehumanemu sistemu in svetu pokažejo, da vlada z njihovim pregonom le prikriva leta in leta napačnih odločitev. Pridruži se jim Drow, mlad heker in čarodej iz tolpe Kromovcev. Skupaj načrtujejo poslednjo akcijo proti Evropski federaciji, nevaren in skoraj neverjeten pohod nad Presežnost, evropski megapleks, največje mesto na svetu, ki je v objemu nenehnega nadzora Varnostne službe. Bilo je zmagoslavje informacijske dobe, za Vrano in njene prijatelje pa ravno zaradi tega izziv vseh izzivov.

Med tem sta v Benetkah mlada čarodeja Dar in Talent, brat in sestra dvojčka, na begu pred EF z zelo pomembno in hkrati nevarno prtljago, računalniškim diskom svojega deda, ki bi čarodejem utegnil pomagati. Še sama se ne zavedata, kako zelo pomemben je ta disk, vendar so do sedaj še vsi, ki so bili v stiku z njim, umrli, zato ga skrbno čuvata in skrivata. Če jima ga bo uspelo prinesti v prave roke, Vrani in njenim prijateljem, se bo morda še vse srečno izteklo.

Trilogija romanov Čarodeji, Čarodeji: Sence in Čarodeji: Duhovi vsekakor sodi med dela nove dobe. Današnja mladina je že davno presegla televizijsko dobo in je v računalništvu, internetu, sodobni tehnologiji in virtualni resničnosti odkrila področje neizmernih novih možnosti. V osemdesetih in devetdesetih letih se je pojavila nova subkultura, imenovana Cyberpunk. Sčasoma pa se je razvila v smer, ki je prerasla meje subkulture in nakazala trend prihodnosti. Vsekakor bi ideje te usmeritve lahko našli tudi v delih Rhiannon Lassiter.

Vsaka subkultura je produkt trenutno prevladujočega medija. Cyberpunk se navdušuje nad računalniško moderno tehnologijo, internetnimi povezavami, računalniško glasbo, umetnostjo itd. Računalniki že zdavnaj niso več samo za dolgočasne znanstvenike in »piflarje«. Tehnologija je lahko orodje za širitev domišljije, saj odpira kopico novih podob, zvokov, doživetij in zamisli, hkrati pa odpira ogromno novih oblik interakcije. Ni naključje, da so glavni junaki trilogije čarodeji z lastnostjo, ki jim omogoča, da z mrežo doživijo oseben stik, dobesedno z vsemi svojimi čuti in umom vstopijo vanjo in nato doživljajo prava metafizična potovanja. Tako se odpira popolnoma nov pogled na računalniško omrežje, na povezave preko računalnika, odpirajo pa se tudi novi in neznani svetovi. Čarodejka Avalon svoje »čarodejne« zmogljivosti izkorišča celo kot novo izraznost v glasbi, ko iz kitare izvablja čisto nove zvoke.

Subkulture se ponavadi izražajo skozi različne oblike umetnosti, imajo pa lahko tudi svojo prestopniško plat. Cyberpunk je očaran nad hekerstvom, ki ga razumejo kot iskanje in podiranje meja. Tudi čarodeji so neke vrste hekerji, ki so znotraj omrežja praktično svobodni in nimajo nobenih omejitev. In tako smo že pri naslednji stični točki s Cyberpunkom. Ta se namreč posveča ideji svobode, ki jo lahko nudi primerna tehnologija.

Cyberpunk izraža tudi napetost med vojaškoindustrijskim gigantom, ki proizvaja in razvija tehnologijo, in občutljivostjo posameznika, veščega v upravljanju z njo. Ta ideja je tudi glavno vodilo trilogije. Na eni strani je namreč Evropska federacija s svojim političnim, vojaškim, obveščevalnim, varnostnim in tehnološkim aparatom, na drugi pa peščica čarodejev, skoraj še otrok, ki pa se s svojo veščostjo z računalniki in pogumom, da se zoperstavijo krivicam in obtožbam, da so teroristi, uspešno kosajo z njo.

Trilogija je vsekakor privlačno branje. Izstreli vas v osupljivo prihodnost, navduši s fantastično arhitekturo Londona in vas z nevarnimi akcijami neprestano drži v napetosti. Glavni junaki, mladi čarodeji, pa vam bodo gotovo še dolgo ostali v spominu.

Table of Contents

Uvod

Prečiščeni v ognju

Rojen izmed umrlih

Pobegla v pustinjo

Glas mnogih voda

Teža talenta

Moč, da se Nebo zapre

Ključi podzemlja

Sonce je počrnelo

Stojim pred vrati

Čas je blizu

Odtrgati sedmero pečatov

Alfa in Omega

Epilog

Ob prevodu

Spremna beseda