Jo Nesbø Brezskrbno

Copyright © Jo Nesbø 2002

Published by agreement with Salomonsson Agency

Copyright © za slovensko izdajo Didakta d.o.o., Radovljica, 2013

Naslov izvirnika Sorgenfri

Jo Nesbø

Brezskrbno

Prevedel Darko Čuden

O avtorju

Jo Nesbø (rojen l. 1960) je norveški pisatelj, pop glasbenik, bivši nogometaš, upokojeni vojak in naveličani borzni posrednik. Je avtor devetih kriminalk z glavnim protagonistom Harryjem Holejem, s katerimi je osvojil srca kritikov, knjigotržcev in bralcev. Njegovi romani močno presegajo žanr moderne kriminalke. Po svetu so jih prodali že več kot 12 milijonov, ta številka pa vsakodnevno narašča. Jo Nesbø je tudi avtor samostojnega kriminalnega romana Lovci na ljudi in serije mladinskih romanov o Dr. Proktorju. Pentagram je tretji roman iz serije o Harryju Holeju, ki je izšel pri založbi Didakta.

O prevajalcu

Darko Čuden (rojen l. 1961) je prevajalec, docent na Filozofski fakulteti in amaterski režiser ter igralec. Prevaja iz angleščine, nemščine, danščine, norveščine in švedščine. Odlikuje ga pretanjen občutek za živost in igrivost jezika. Živi med Ljub-ljano in Bohinjsko Bistrico.

Prvi del

1. poglavje

Načrt

Umrl bom. Ampak to nima smisla. Ni bilo po načrtu, vsaj ne po mojem. Da pa sem bil ves čas na poti semkaj, ne da bi vedel, je mogoče. A moj načrt ni bil tak. Moj načrt je bil boljši. Moj načrt je bil smiseln.

Strmim v cev in vem, da bo prišel od tam. Kurir. Brodnik. Čas za poslednji smeh. Če zagledaš luč v tunelu, je to lahko sikajoči plamen. Čas za poslednjo solzo. V življenju bi nama lahko bilo lepo. Če bi se držala načrta. Poslednja misel. Vsi sprašujejo, v čem je smisel življenja, nihče pa se ne vpraša, v čem je smisel smrti.

2. poglavje

Astronavt

Harry je ob starcu pomislil na astronavta. Smešno kratki koraki, togi gibi, črn, mrtev pogled in podplati, ki so podrsavali po parketu. Kot da bi se bal, da bo izgubil stik s tlemi in da bo odletel v vesolje.

Harry je pogledal na uro na beli steni nad izhodnimi vrati. 15.16. Na Bogstadveinu so ljudje hiteli po petkovih opravkih. Nizko oktobrsko sonce se je odbijalo od stranskega ogledala na avtu, ki se je premikal v prometni gneči.

Harry se je posvetil starcu. Klobuk in siv, eleganten plašč, ki mu čistilnica ne bi škodovala. Spodaj suknjič iz tvida, kravata in zdelane, sive hlače, ostro zlikane na rob. Zloščeni čevlji z zlizanimi petami. Eden od upokojencev, s kakršnimi je očitno naphana Majorstua. To ni bila domneva. Harry je vedel, da je August Schultz star 81 let in nekdanji trgovec s konfekcijo, ki že vse življenje živi na Majorstui, razen med vojno, ko je živel v baraki v Auschwitzu. In da ima trda kolena zato, ker je padel z mostu za pešce nad Ringveinom, po katerem je redno hodil obiskovat hčer. Vtis mehanske lutke so stopnjevale roke, v komolcih prepognjene v pravem kotu. Z desne podlakti mu je visela rjava sprehajalna palica, leva roka pa je stiskala položnico, ki jo je molil mlademu, na kratko postriženemu moškemu pri okencu številka dve. Harry uslužbenca ni videl v obraz, vedel pa je, da gleda starca z mešanico sočutja in jeze.

Ura je bila 15.17 in August Schultz je bil končno na vrsti. Harry je zavzdihnil.

Za okencem številka ena je sedela Stine Grette in naštela sedemsto trideset kron mladeniču z modro kapo, ki ji je ravnokar dal izplačilni nalog. Diamant na levem prstancu se ji je pobliskal ob vsakem bankovcu, ki ga je položila na pult.

Harry tega sicer ni videl, je pa vedel, da na desno od fanta, pri okencu številka tri, stoji ženska in guga otroški voziček, verjetno iz čiste navade, kajti otrok je spal. Čakala je, da jo postreže gospa Brænne, ki je naglas dopovedovala moškemu na drugi strani telefona, da mu banka ne more trgati z računa, če prejemnik ni podpisal takega dogovora, in da v banki dela ona, ne pa on, tako da bi ta pogovor počasi že lahko končala.

V tistem so se odprla vrata in v podružnično banko sta prihitela dva moška, en velik in en majhen, oblečena v enaka, temna pajaca. Stine Grette je pogledala gor. Harry je pogledal na uro in začel šteti. Moška sta krenila k okencu, za katerim je sedela Stine. Visoki se je premikal, kot da bi prestopal luže, mali pa se je pozibaval, kot da si je natreniral več mišic, kot ima na telesu zanje prostora. Fant z modro kapo se je počasi zasukal in se napotil k izhodu; bil je tako zaposlen s preštevanjem denarja, da dvojice še opazil ni.

»Živjo!« je veliki pozdravil Stine, stopil naprej in na pult butnil črn kovček. Mali si je poravnal sončna očala, stopil naprej in ob prejšnjega postavil povsem enak kovček. »Denar!« je zapiskal z visokim glasom. »Odpri vrata!«

Kot da bi kdo pritisnil na gumb »ustavi«: vse gibanje v banki je zamrznilo. Samo promet pred okni je izdajal, da se čas ni ustavil. In pa sekundni kazalec na Harryjevi uri, ki je pokazal, da je minilo deset sekund. Stine je pritisnila na gumb pod pultom. Elektronika je zabrnela in mali je s kolenom odrinil nizka nihajna vrata.

»Kdo ima ključ?« je vprašal. »Hitro, nimava časa na pretek!«

»Helge!« je zaklicala Stine čez ramo.

»Kaj?« Glas je prišel skozi odprta vrata edine pisarne v banki.

»Helge, obisk imamo!«

Prikazal se je moški z metuljčkom in očali za branje.

»Gospoda bi rada, da jima odpreš bankomat,« je rekla Stine.

Helge Klementsen je pobolščal v možakarja v pajacih, ki sta bila zdaj že za okencem. Veliki je živčno pogledoval proti vhodnim vratom, mali pa se je zastrmel v podružničnega šefa.

»A ja, seveda!« je izjecljal Helge Klementsen, kot da bi se ravnokar spomnil pozabljenega dogovora, in se mrzlično zakrohotal.

Harry ni niti trznil, z očmi je samo srkal podrobnosti v gibih in mimiki. Petindvajset sekund. Še naprej je pogledoval v uro nad vrati, a čisto na robu vidnega polja je videl, kako je podružnični šef odprl bankomat, izvlekel dve podolgovati kovinski kaseti z bankovci in ju izročil možakarjema. Vse je potekalo hitro in tiho. Petdeset sekund.

»Tile dve sta pa zate, oče!« Mali je iz kovčka dvignil dve točno taki kaseti in ju pomolil Helgeju Klementsnu. Podružnični šef je pogoltnil slino, pokimal in ju porinil v bankomat.

»Pa lep vikend!« je rekel mali, se zravnal in zgrabil kovček. Minuta in pol.

»Kam pa kam?!« je rekel Helge.

Mali je otrpnil.

Harry je vsesal lica in se poskusil skoncentrirati.

»Potrdilo …« je rekel Helge.

Dolg trenutek sta možakarja strmela v malega, sivolasega podružničnega šefa. Potem se je mali zasmejal. Iz sebe je spustil visok, tanek smeh z vreščavim, histeričnim tonom, kot se smejejo ljudje na spidu. »Pa ja ne misliš, da sva jo mislila popihat kar brez podpisa? Da bi dobil dva milijona in to brez potrdila?«

»No,« je rekel Helge Klementsen. »Eden od vaju bi prejšnji teden skoraj pozabil.«

»V tem trenutku prevaža denar veliko novincev,« je rekel mali, ko sta se s Klementsnom podpisovala in si delila rumeni in rožnati kopiji.

Harry je počakal, da so se vrata za njima zaprla, potem pa spet pogledal na uro. Dve minuti in deset sekund.

Skozi steklena vrata je videl, da je beli oklopnik z znakom banke Nordea odpeljal.

Stranke v banki so spet vzklepetale. Harryju ne bi bilo treba več šteti, pa je vseeno štel. Sedem. Trije za okencem in trije pred njim, vključno z dojenčkom in fantom v tesarskih hlačah, ki je ravnokar stopil v banko in se postavil pred mizo na sredi banke, da bi na položnico napisal številko računa. Harry je vedel, da vplačuje potovalni agenciji Saga Sončna potovanja.

»Adijo,« je rekel August Schultz in zadrsal proti izhodu.

Ura je točno 15.21 in deset sekund in takrat se je zares začelo.

Ko so se vrata odprla, je Harry videl, kako je Stine Grette glavo na kratko odsunila od papirjev in jo spet spustila. Potem jo je še enkrat dvignila, tokrat počasneje. Harry je pogledal v glavna vrata. Moški, ki je vstopil, je potegnil zadrgo na pajacu in izvlekel črno in oljčno zeleno puško AG3. Mornarsko modra volnena kapa mu je pokrivala ves obraz razen oči. Harry je spet začel šteti od začetka.

Kot pri kakšnem muppetku se je volnena maska začela premikati tam, kjer bi morala biti usta: »This is a robbery. Nobody moves.«

Čeprav tega ni povedal naglas, je v mali, tesni banki potihnilo, kot da bi vanjo zagrmelo iz topa. Harry je pogledal Stine. Skozi oddaljeno vršanje avtomobilov je slišal gladki klik naoljenega orožja, ko je moški napel puško. Leva rama se ji je neopazno povesila.

Korajžna punca, je pomislil Harry. Ali pa se samo na smrt boji. Aune, predavatelj psihologije na policijski šoli, je povedal, da kadar je ljudi dovolj strah, nehajo misliti in ravnajo tako, kot so bili sprogramirani. Večina bančnih uslužbencev pritisne na neslišni alarm, je trdil Aune in opozoril, da se pozneje, ko jih zaslišujejo, večina sploh ne spomni, ali je sprožila alarm ali ne. Preklopili so namreč na avtopilota. Točno tako kot bančni ropar, ki se je sprogramiral tako, da bo postrelil vse, ki se mu bodo postavili po robu, je rekel Aune. Bolj ko ga je strah, manj je verjetno, da ga bo kdo pregovoril. Harry se ni premaknil, poskušal je samo pogledati roparju v oči. Modre.

Ropar je snel črn nahrbtnik in ga vrgel na tla med bankomat in moškega v tesarskih hlačah, ki je s kemičnim svinčnikom še vedno pritiskal na zadnjo krivuljo v osmici. Črno oblečeni je naredil šest korakov do nizkih vrat na okencu, se usedel na rob, se zavihtel čezenj in se postavil tik za Stine, ki je molčala in strmela predse. Dobro, je pomislil Harry. Drži se navodil, ne izziva roparja, ker ga ne gleda v oči.

Moški je puškino cev usmeril Stine v vrat, se nagnil naprej in ji nekaj zašepetal v uho.

Panika je še ni zgrabila, vendar je Harry videl, kako se ji dvigajo in spuščajo prsi. Kot da tanko telo ne bi dobivalo dovolj zraka pod belo in nenadoma ozko bluzo. Petnajst sekund.

Odkašljala se je. Enkrat. Dvakrat. Potem sta se ji glasilki končno oglasili.

»Helge! Ključe za bankomat!« Glas je bil tih in hripav, popolnoma neprepoznaven v primerjavi s tistim, ki je še pred tremi minutami izrekel skoraj iste besede.

Harry ga sicer ni videl, a je vedel, da je Helge Klementsen slišal prve roparjeve besede, zato je že stal na vratih pisarne.

»Hitro, sicer …« Glasu skoraj ni bilo slišati in v premoru, ki je sledil, se je v banki slišalo samo podrsavanje podplatov Augusta Schultza, kot par jazzovskih metlic, ki v neverjetno počasnem shufflu drsajo po opni bobna.

»… me bo ubil.«

Harry je pogledal skozi okno. Verjetno nekje zunaj čaka prižgan avto, vendar ga od tu ne vidi. Samo ljudi in avtomobile, ki bolj ali manj brezbrižno hitijo mimo.

»Helge …« Njen glas je moledoval.

Daj že, Helge, je pomislil Harry. O starajočem podružničnem šefu je vedel kar nekaj stvari. Vedel je, da ima dva kraljevska kodra, ženo in pred kratkim zapuščeno, nosečo hčerko ter da ga zdaj vsi čakajo doma. Ženski sta spakirali in sta pripravljeni, da se takoj, ko se Helge vrne iz službe, odpeljejo v vikend v hribih. Da pa se v tem hipu počuti, kot da bi sanjal, da je pod vodo, in da so vsi gibi upočasnjeni, ne glede na to, kako se napreza. Potem se je pojavil v Harryjevem vidnem polju. Ropar je zasukal Stinin stol, tako da je stal za njo, a gledal v Helgeja Klementsna. Kot kak preplašen otrok, ki mora nakrmiti konja, se je Klementsen držal nazaj in ključe molil karseda od sebe. Ropar je šepetal Stine v uho in puško uperil v Klementsna, ki se je opotekel dva negotova koraka nazaj.

Stine se je odkašljala: »Pravi, da odpri bankomat in daj kaseti z denarjem v črni nahrbtnik.«

Helge Klementsen je kot hipnotiziran strmel v vanj uperjeno puško.

»Imaš petindvajset sekund, potem bo ustrelil. Mene. Ne tebe.«

Klementsnu so se usta odprla in zaprla, kot bi hotel nekaj reči.

»Dajmo, Helge!« je rekla Stine. V vratih je zabrnelo in Helge Klementsen je stopil v prostor s trezorjem.

Od začetka ropa je preteklo trideset sekund. August Schultz je bil že skoraj pri glavnih vratih. Podružnični šef je pokleknil pred bankomat in se zastrmel v šop ključev. Bili so štirje.

»Še dvajset sekund,« se je zaslišal Stinin glas.

Majorstujska policija, je pomislil Harry. Avtomobili so že na poti. Osem blokov. Petkova gneča.

S tresočimi rokami je Helge Klementsen izbral en ključ in ga potisnil v ključavnico. Ključ se je na pol poti ustavil. Helge Klementsen je pritisnil močneje.

»Sedemnajst.«

»Ampak …« je začel.

»Petnajst.«

Helge Klementsen je izvlekel ključ in poskusil z drugim. Ta je šel do konca, vendar se ni obrnil.

»O, ljubi bog …«

»Trinajst. Poskusi z zelenim, Helge!«

Helge Klementsen se je zazrl v sveženj ključev, kot da ga še nikoli ne bi videl.

»Enajst.«

Tretji ključ je šel do konca. In obrnil se je. Helge Klementsen je odprl vrata in se zasukal k Stine in roparju.

»Še eno ključavnico moram odpreti, da dobim ven kas…«

»Devet!« je zavpila Stine.

Helge Klementsen je zaječal, ko je pritiskal na zobčke na ključih, kot da bi bil slep in da so zobčki brailleve črke in da mu bodo povedali, kateri je pravi.

»Sedem!«

Harry je pazljivo poslušal. Še nobenih policijskih siren. August Schultz je prijel za kljuko na glavnih vratih.

Kovina je zažvenketala, ko je šop s ključi priletel na parket.

»Pet!« je zašepetala Stine.

Vrata so se odprla in v banko so se usuli glasovi s ceste. Harryju se je zdelo, da v daljavi sliši dobro znani, tožeči zvok, ki zamira. In narašča. Policijske sirene. Potem so se vrata spet zaprla.

»Dve. Helge!«

Harry je zamižal in preštel do dve.

»Evo!« Zavpil je Helge Klementsen. Odprl je še drugo ključavnico in se zravnal, čepel je in s težavo vlekel ven kaseti, ki sta se očitno zataknili. »Samo, da potegnem ven denar! Jaz …«

V tistem ga je prekinilo predirljivo vreščanje. Harrry je pogledal na drugi konec banke: ženska je prestrašena zrla v bančnega roparja, ki je stal negiben in pritiskal puško Stine na vrat. Ženska je dvakrat mežiknila in nemo prikimala v otroški voziček, medtem ko je otroški jok preigraval različne registre.

Helge Klementsen se je skoraj prevrnil, ko je prva kaseta zdrsnila z vodil. K sebi je potegnil črni nahrbtnik. V šestih sekundah sta bili obe kaseti v nahrbtniku. Na ukaz je Klementsen potegnil zadrgo in se postavil ob pult. Vse po zaslugi Stininega glasu, ki je bil zdaj presenetljivo odločen in miren.

Minuta in tri sekunde. Ropa je bilo konec. Denar je bil v nahrbtniku na tleh. Čez nekaj sekund se bo pripeljal prvi policijski avto. Čez štiri minute bodo drugi avtomobili zablokirali najbližje zasilne izhode okrog prizorišča ropa. Vse celice v roparjevem telesu so kričale, da je jebemti že čas, da se pobere stran. In takrat se je zgodilo, česar Harry ni razumel. Ker ni imelo prav nobenega smisla. Namesto da bi ropar pobegnil, je zasukal Stinin stol, tako da je sedela z obrazom ob njegovem. Nagnil se je naprej in ji nekaj zašepetal. Harry je mežiknil. Enkrat bi moral iti na pregled oči. A videl je, kar je videl. Da Stine strmi v brezobrazega roparja, medtem ko se ji lastni obraz počasi spreminja, kot da bi doumevala pomen besed, ki ji jih šepeta. Ozke, negovane obrvi so se ji zarisale v dva s-ja, oči kakor da ji bodo zrasle iz glave, zgornja ustnica se ji je pridvignila, kotičke ust pa ji je potegnilo navzdol v groteskno režanje. Otrok se je nehal dreti tako odsekano, kot se je začel. Harry je zajel sapo. Vedel je namreč. To je tihožitna fotografija, mojstrska slika. Dva človeka, ujeta v trenutku, ko je prvi drugemu oznanil smrtno obsodbo, zamaskiran obraz za dve dlani stran od razgaljenega. Krvnik in žrtev. Puškina cev je uperjena v vdolbinico na vratu in v zlati srček na tanki verižici. Harry ne vidi, a čuti, kako ji pod tanko kožo divja utrip.

Pridušen, tožeč zvok. Harry napne ušesa. Vendar to niso policijske sirene, temveč telefon iz sosednje sobe.

Ropar se obrne in pogleda v nadzorno kamero na stropu za okencem. Dvigne roko in pokaže pet črnoorokavičenih prstov, potem stisne dlan in pokaže kazalec. Šest prstov. Šest sekund preveč. Spet se obrne k Stine, prime puško z obema rokama, drži jo v višini bokov in cev usmeri v njen obraz, rahlo se razkorači, da ga ne bi vrglo nazaj. Telefon zvoni in zvoni. Minuta in dvanajst sekund. Ko Stine napol dvigne roko, kot da se od koga poslavlja, se ji zablešči diamantni prstan.

Ko sproži, je ura točno 15.22.22. Pok je kratek in top. Stinin stol vrže nazaj, medtem ko ji glava poplesava kot na pokvarjeni lutki. Potem se stol prevrne. Z glavo topo prileti v rob pisalne mize in potem je Harry ne vidi več. Prav tako ne vidi več reklame za novo starostno varčevanje, prilepljene na steklu nad okencem, ker se rdeče obarva. Sliši samo telefon, ki neumorno zvoni, besno in trmasto. Ropar se zavihti čez pult in steče k nahrbtniku. Harry se mora odločiti. Ropar zgrabi nahrbtnik. Harry se odloči. Sunkovito poskoči s stola. Šest dolgih korakov. Pa je tam. In dvigne telefon.

»Povejte!«

V tišini, ki sledi, sliši policijsko sireno na televiziji v dnevni sobi, pakistanski popevkarski hit pri sosedih in težke korake na stopnišču, ki so verjetno od gospe Madsen. Potem se na drugem koncu nekdo mehko zasmeji. Smeh iz daljne preteklosti. Ne časovno, oddaljeno pa. Kot sedemdeset odstotkov Harryjeve preteklosti, ki se mu neenakomerno vrača kot nejasne govorice ali kot neposredni izmislek. Ampak to zgodbo je lahko potrdil.

»A še vedno furaš mačo fazon, Harry?«

»Anna?«

»Ups, to pa je vtis!«

Harry je začutil, da se mu po trebuhu širi sladka toplota, skoraj kot viski. Skoraj. V ogledalu je videl sliko, ki jo je prilepil na nasprotno steno. Njega in Søs z daljnih poletnih počitnic v Hvitstenu, ko sta bila še majhna. Smehljala sta se kot otroka, ki še vedno verjameta, da se jima ne more zgoditi nič hudega.

»In kaj delaš ob nedeljah zvečer, Harry?«

»No.« Harry je zaslišal, da njegov glas avtomatično posnema njenega. Malce preglobok in malce prepočasen. Ampak tega ni hotel. Ne zdaj. Odkrehnil se je in zastavil v nevtralnejši legi: »Isto kot večina drugih.«

»In to je?«

»Gledam video.«

3. poglavje

House of Pain

»Gledaš video?«

Pokvarjeni pisarniški stol je protestno zaškripal, ko se je policist Halvorsen nagnil nazaj in z mladim, nedolžnim obrazom nejeverno pogledal v devet let starejšega sodelavca, višjega inšpektorja Harryja Holeja.

»Seveda,« je rekel Harry in s kazalcem in palcem potegnil po tanki, mlahavi koži pod krvavimi očmi.

»Ves vikend?«

»Od sobote dopoldne do nedelje zvečer.«

»Pa si se imel vsaj v petek zvečer lepo?« je rekel Halvorsen.

»Sem.« Harry je iz plašča potegnil modro mapo in jo dal na pisalno mizo, ki se je stikala s Halvorsnovo. »Prebral sem zapisnike z zaslišanj.«

Iz drugega žepa je izvlekel sivo vrečko s kavo French Colonial. S Halvorsnom sta si delila predzadnjo pisarno na koncu hodnika v rdeči coni v petem nadstropju policijske centrale na Grønlandu, in pred dvema mescema sta kupila aparat za ekspresno kavo Rancilio Silvio, dodelila sta mu častno mesto na arhivski omari, pod uokvirjeno fotografijo nekega dekleta z nogami na mizi. Pegasti obraz se skuša pačiti, vendar jo premaguje smeh. V ozadju je ista pisarniška stena kot ta, na kateri slika visi zdaj.

»A si vedel, da trije od štirih policajev ne znajo črkovati ‘neodtujljiv’?« je rekel Harry in plašč obesil na obešalnik. »Pišejo ga ali z ‘u’ namesto z ‘o’ ali brez drugega j-ja ali ...«

»Zanimivo.«

»Kaj si pa ti delal za vikend?«

»V petek sem sedel v avtu pred ameriško ambasadorsko rezidenco, ker je en anonimni norec po telefonu zagrozil z avtomobilsko bombo. Lažni preplah, jasno, vendar so v tem času vsi tako histerični, da smo morali sedeti tam ves večer. V soboto sem spet poskušal najti žensko svojega življenja. V nedeljo sem si dopovedal, da take ženske ni. Kaj pa pravijo zaslišanja v zvezi z roparjem?« Halvorsen je stresel kavo v dvojni filter.

»Nič,« je rekel Harry in si slekel pulover. Spodaj je nosil koksasto sivo majico, ki je bila nekoč črna, črke Violent Femmes pa so skoraj izbrisane. Stokaje se je zleknil v stol. »Nihče ni sporočil, da bi storilca pred ropom videl v bližini banke. En tip je prišel iz 7-Elevna na drugi strani Bogstadveina in videl, da ropar beži po Industrigati. Opazil ga je zaradi maskirne kape. Nadzorna kamera zunaj banke ju kaže, ko ropar steče pred pričo mimo kovinskega zabojnika pred 7-Elevnom. Edino, kar je povedal zanimivega, pa se tega na videu ne vidi, je, da je ropar više na Industrigati dvakrat prečkal cesto z desnega na levi pločnik.«

»Tip, ki se ne more odločiti, po katerem pločniku naj teče. Meni se to sliši precej nezanimivo.« Halvorsen je v aparat vložil dvojni filter. »Z o-jem in z dvema j-jema, torej.«

»Halvorsen, na bančne rope se ne spoznaš prav veliko.«

»Zakaj pa bi se moral? Mi lovimo morilce, kmetavzarji iz Hedmarka pa naj se brigajo za tatove.«

»Hedmarka?«

»A nisi opazil, ko greš po oddelku za rope? Povsod hud dialekt in štrikani puloverji. In kje je štos?«

»Štos je v Viktorju.«

»Patrulji s psi?«

»Praviloma pridejo prvi na prizorišče in izkušen bančni ropar to dobro ve. Dober pes lahko sledi roparju, ki gre peš v mesto, če pa gre čez cesto in če sled povozijo avtomobili, potem jo izgubi tudi žival.«

»Pa potem?« Halvorsen je potlačil kavo in jo gladko izravnal, po njegovem namreč prav to loči profesionalce od amaterjev.

»To samo potrjuje sum, da imamo opravka z izkušenim roparjem. In že zaradi tega dejstva zadostuje za domnevo, da je krog možnih storilcev bistveno manjši, kot bi bilo pričakovati. Šef oddelka za rope mi je povedal …«

»Ivarsson? Sem pa mislil, da se ne pogovarjata pogosto.«

»Saj se ne, pogovarjal se je s preiskovalno skupino, v kateri sodelujem. Povedal je, da je na roparski sceni v Oslu manj kot sto ljudi. Petdeset od njih je tako butastih, zadetih ali duševno zmedenih, da jih primejo skoraj vsakič. Polovica od njih jih sedi, tako da jih lahko zanemarimo. Štirideset jih je super obrtnikov, ki poniknejo, če jim je pri načrtovanju kdo pomagal. In potem ostane še deset profesionalcev, ki se ukvarjajo s prevozi denarja in velikimi bankami in ki jih ujamemo, če imamo srečo. Za teh deset nas vedno zanima, kje so. Danes jim bojo preverjali alibi.« Harry je ošinil Silvia, ki je prhal z arhivske omare. »In potem sem v soboto govoril še z Webrom s kriminalističnotehničnega.«

»Sem pa mislil, da se je Weber tale mesec upokojil.«

»Nekdo se je uračunal, šele poleti gre v penzijo.«

Halvorsen se je zasmejal. »Gotovo je še bolj zoprn kot ponavadi, a ne?«

»Ja. Ampak ne zaradi tega,« je rekel Harry. »On in njegovi fantje niso pogruntali čisto nič.«

»Nič?«

»Nobenih prstnih odtisov. Niti enega laska. Še vlakenca z obleke ne. In odtis podplatov seveda kaže, da je nosil čisto nove čevlje.«

»Tako da pošvedranih podplatov ne morejo preveriti z drugimi njegovimi čevlji?«

»To-čno!« je Harry poudaril o.

»Pa roparsko orožje?« je vprašal Halvorsen, ko je balansiral skodelico kave do Harryjeve mize. Ko je pogledal gor, je videl, da je Harry pridvignil levo obrv prav do pod svetlega roba lasišča. »Oprosti, morilsko orožje.«

»Hvala. Niso ga našli.«

Halvorsen se je usedel za mizo in srebnil iz skodelice. »Na kratko torej: sredi belega dne je v polno banko stopil en možakar, pobasal dva milijona kron in ubil žensko, potem pa odšpanciral po precej prazni, a vendarle prometni ulici v centru norveške prestolnice nekaj metrov stran od policijske postaje. In mi, plačani profesionalci in kraljevi policaji, nimamo nič?«

Harry je počasi pokimal. »Skoraj nič. Video imamo.«

»Ki si ga boš ogledoval iz sekunde v sekundo, če te prav poznam?«

»Ja. Vsako desetinko, se mi zdi.«

»In izjave prič znaš že skoraj na pamet?«

»Samo od Augusta Schultza. Povedal mi je marsikaj zanimivega iz vojne. Zrecitiral mi je imena tekmecev v konfekcijski industriji, ki so bili tako imenovani dobri Norvežani in ki so med vojno zaplenili njegovi rodbini vse imetje. Natančno ve, s čim se ukvarjajo danes. Res pa je, da bančnega ropa sploh ni opazil.«

V tišini sta popila kavo. Dež je trkal po oknu.

»Rad imaš tako življenje,« je nenadoma rekel Halvorsen. »Da ves vikend presediš doma in preganjaš strahove.«

Harry se je nasmehnil, odgovoril pa ni.

»Sem mislil, da si se otresel samotarstva, zdaj ko imaš družinske obveznosti.«

Harry je svareče pogledal mlajšega sodelavca. »Ne vem ravno, če sem istega mnenja,« je rekel počasi. »Saj še skupaj ne živiva, a veš.«

»Že, ampak Rakel ima sinčka in to vse skupaj spremeni, a ne?«

»Oleg?« je rekel Harry in se zapeljal k arhivski omari. »V petek sta odšla v Moskvo.«

»Aja?«

»Zaradi sodišča. Otrokov oče zahteva starševske pravice.«

»Aja, saj res. Kakšen tip pa je pravzaprav?«

»No.« Harry je nad kavnikom popravil sliko, ki se je nekam povesila. »Profesor je, Rakel ga je spoznala in se poročila z njim, ko je delala tam. Prihaja iz stare, strašno bogate družine z ogromnim političnim vplivom, pravi Rakel.«

»Potem pa prav gotovo poznajo kakšnega sodnika ali dva, a?«

»Veš da, a vseeno misliva, da se bo dobro izšlo. Oče je totalno usekan in to vejo vsi. Brihten alkič, ki hitro vzkipi, saj poznaš take.«

»Mislim, da.«

Harry je sunkovito pogledal gor, ravno še pravšnji čas, da je videl, kako je Halvorsen z ustnic zbrisal smehljaj.

Na policijski centrali je bilo splošno znano, da ima Harry težave z alkoholom. Alkoholizem sam po sebi za javnega uslužbenca še ni razlog za odpoved delovnega razmerja, pijanost v službi pa je. Ko se je Harryju zadnjič utrgalo, so si v zgornjih nadstropjih zadali, da se ga znebijo iz policije, a šef oddelka za nasilna dejanja, načelnik policijskega oddelka Bjarne Møller, se je kot ponavadi zavzel za Harryja in ga opravičeval s posebnimi okoliščinami. Okoliščine so bile pa take, da so dekle na sliki nad aparatom za ekspreso – Ellen Gjelten, Harryjevo sodelavko in intimno prijateljico – ubili z bejzbolskim kijem na neki poti ob reki Akerselvi. Harry se je sicer od takrat pobral, a rana ga še vedno skeli. Še posebno zato, ker primer po njegovem še ni pojasnjen. Ko sta s Halvorsnom našla tehnične dokaze proti neonacistu Sverreju Olsnu, se višji inšpektor Tom Waaler ni obiral in je pohitel aretirat Olsna na dom. Olsen je menda streljal v Waalerja, ta pa je v samoobrambi Olsna ubil. Tako je Waaler zapisal v poročilo pa tudi najdbe na prizorišču zločina in ugotovitve posebne preiskovalne komisije niso pokazale ničesar drugega. Po drugi strani pa nikoli niso pojasnili Olsnovega ubijalskega motiva, poleg tega da je bil vpleten v nezakonito orožarsko trgovanje, ki je v zadnjih letih preplavilo Oslo z ročnim strelnim orožjem, in da je Ellen temu prišla na sled. Ampak Olsen je bil samo navaden kurirček, tistih pa, ki so odgovorni za njegovo likvidacijo, policija še ni izsledila.

Harry je po kratkem vljudnostnem obisku v obveščevalni službi v najvišjem nadstropju zaprosil, da bi se smel vrniti na oddelek za nasilna dejanja in delati na primeru Ellen. Na obveščevalni so se razveselili, da se ga bodo znebili. Møller pa je bil vesel, da ga je dobil nazaj v peto nadstropje.

»S temle bom skočil gor do Ivarssona na oddelku za rope,« je zabrundal Harry in pomahal z VHS-kaseto. »Pravi, da bi si jo rad pogledal z nekim novim čudežnim dečkom, ki ga je dobil.«

»Aja? Kdo pa je to?«

»Ena, ki je poleti prišla s policijske šole in je menda razrešila tri rope, in to tako, da je gledala samo videe.«

»Ježešna. A je fletna?«

Harry je zavzdihnil. »Vi mladi ste tako dolgočasno predvidljivi. Upam, da je pridna, drugo me ne zanima.«

»A si prepričan, da je punca?«

»Gospod in gospa Lønn sta se seveda blazno zabavala, ker sta fantu dala ime Beate.«

»Kar čutim, da je fletna.«

»Upam, da ne!« je rekel Harry in se po stari navadi zgrbil, da je svojih sto petindevetdeset centimetrov spravil skozi vrata.

»A?«

Odgovor je prišel s hodnika. »Brihtni policaji so grdi.«

Na prvi pogled ni videz Beate Lønn potrjeval niti tega niti onega. Ni bila grda, nekateri bi dejali, da je lepa kot lutka. Ampak to najverjetneje zato, ker je bilo vse na njej tako majhno: obraz, nos, ušesa, telo. Predvsem pa je bila bleda. Koža in lasje so bili tako brezbarvni, da je Harry pomislil na žensko truplo, ki sta ga z Ellen potegnila iz Bunnefjorda. A v nasprotju s truplom je imel občutek, da bo pozabil, kako Beate izgleda, takoj ko bo za hip pogledal stran. S tem se pa Beate očitno ni obremenjevala, izmomljala je namreč svoje ime, Harry ji je stisnil majhno, vlažno roko in že mu jo je odmaknila.

»Hole je v naši hiši nekakšna legenda, a veste,« je rekel načelnik policijskega oddelka Rune Ivarsson, ki jima je obračal hrbet in brkljal s ključi. Čisto zgoraj na železnih vratih pred njimi je v gotskih črkah pisalo: House of Pain. Spodaj pa: Skupinska soba 508. »A ni tako, Hole?«

Harry ni odgovoril. Nobenega razloga ni imel, da bi dvomil, na kakšen legendarni status misli Ivarsson, nikoli se ni posebno trudil skrivati svojega mnenja, da je Harry Hole sramota za vso policijo in da bi ga morali že zdavnaj odstraniti.

Ivarsson je končno odklenil in trojica je vstopila. House of Pain je bila posebna soba, v kateri je oddelek za rope pregledoval, redigiral in kopiral videoposnetke. Na sredi je stala velika miza, notri so bila tri delovna mesta in nobenih oken. Na stenah so bile police z videotrakovi, ducati tiralic s slikami roparjev, na ožji steni je bilo veliko platno, zemljevid Osla in različne trofeje po uspešnih lovih na zlikovce. Ob vratih recimo sta visela dva odrezana rokava od puloverja z luknjami za oči in usta. Sicer pa so interjer zapolnjevali sivi računalniki, črni televizijski monitorji, VHS- in DVD-predvajalniki pa še cela vrsta drugih naprav, za katere Harry še vedel ni, čemu služijo.

»Kaj je torej oddelek za nasilna dejanja pogruntal z videa?« je vprašal Ivarsson in se vrgel na stol. ‘Za nasilna dejanja’ je izgovoril s pretirano dolgimi a-ji.

»Nekaj,« je rekel Harry in stopil do police z VHS-kasetami.

»Nekaj?«

»Ne prav veliko.«

»Škoda, da nista prišla na moje predavanje septembra v kantini. Vsi oddelki so poslali svoje predstavnike, razen vas, če me spomin ne vara.«

Ivarsson je bil visok, imel je dolge roke in noge, nad modrimi očmi so mu valovili svetli lasje. Obraz je kazal moške poteze, kakršne imajo Bossovi manekeni za nemške izdelke, še vedno je bil zagorel po številnih poletnih popoldnevih na teniškem igrišču in verjetno kakšni urici v solariju v fitnesu. Runeja Ivarssona bi večina na kratko označila za lepotca, zato se je Harryju potrjevala teorija o zvezi med videzom in pametjo pri policijskem delu. Kjer je Runeju Ivarssonu primanjkovalo preiskovalnega talenta, je nadoknadil z občutkom za politiko in za sklepanje navez v policijski hierarhiji. Ivarsson je bil poleg tega še naravno samozavesten, kar si je marsikdo napačno razlagal kot vodstvene sposobnosti. V Ivarssonovem primeru je bilo za to samozavest krivo zgolj in samo to, da je bil obdarjen s totalno slepoto za lastno omejenost, kar ga bo nekega dne neizogibno gnalo naprej in navzgor in bo – neposredno ali posredno – postal Harryjev nadrejeni. Na začetku se Harry ni posebno vznemirjal, ker so povprečnost porivali navzgor in stran od preiskovanja, a nevarnost pri ljudeh, kakršen je Ivarsson, je ta, da si zlahka umišljajo, da morajo voditi delo tistih, ki se spoznajo na preiskovalno delo.

»A sem kaj zamudil?« je vprašal Harry in s prstom potegnil po malih, ročno napisanih etiketah na hrbtu kaset.

»Verjetno ne,« je rekel Ivarsson. »Razen če vas ne zanimajo malenkosti, ki razrešijo kriminalne primere.«

Harryju se je uspelo upreti skušnjavi, da bi rekel, da ni prišel na predavanje, ker je od prejšnjih poslušalcev izvedel, da je šlo zgolj za samohvalo in da je bil edini namen ta, da poudari, da se je potem, ko je on, Ivarsson namreč, prevzel šefovstvo na oddelku za rope, stopnja razrešenih bančnih ropov dvignila s 35 % na okroglih 50 %. Omenil pa ni, da je porast sovpadla s podvojitvijo zaposlenih na oddelku, s splošno razširitvijo polnomočij, kar zadeva preiskovalne metode, in s tem da se je oddelek znebil najslabšega kriminalista – Runeja Ivarssona.

»Tole me še kar zanima,« je rekel Harry. »Zato mi povejte, kako ste tole rešili!« Izvlekel je eno izmed kaset in naglas prebral etiketo: »20. 11. 94, Hranilnica NOR, Manglerud.«

Ivarsson se je zasmejal. »Z veseljem. Dobili smo jih na star način. Avto, s katerim so zbežali, so zamenjali na nekem smetišču v Alnabruju in ga zažgali. Vendar ni docela zgorel. Našli smo rokavice enega od roparjev in v njih sledi DNK. Primerjali smo jih z našimi starimi znanci, ki so jih naši kriminalisti po ogledu videa imeli za možne storilce, in en vzorec se je ujemal. Idiot je dobil štiri leta, ker je ustrelil v strop. Vas še kaj zanima, Hole?«

»Mhm.« Harry je obračal kaseto. »Za kakšno sled DNK je pa šlo?«

»Saj sem že povedal: za tisto, ki se je ujemala.« V Ivarssonovem levem očesnem kotičku je zatrzalo.

»Lepo, samo kaj? Mrtva koža? Noht? Kri?«

»Je to pomembno?« Ivarssonov glas je postal oster in nestrpen.

Harry si je dopovedoval, da naj molči. Da mora nehati s temi donkihotskimi projekti. Taki kot Ivarsson se pač nikoli ničesar ne naučijo.

»Morda ne,« se je Harry zaslišal reči. »Razen če te ne zanimajo podrobnosti, ki razrešijo kriminalne primere.«

Ivarsson se je s pogledom zapičil v Harryja. V zvočno izolirani posebni sobi je tišina delovala kot fizični pritisk na ušesa. Ivarsson je odprl usta, da bi spregovoril.

»Kocine na členku.«

Možakarja sta se obrnila k Beate Lønn. Harry je skoraj pozabil, da je z njima. Pogledala je enega pa drugega in skoraj šepetaje ponovila:

»Kocine na členku. Tiste kocine na prstu … A se ne reče tako …?«

Ivarsson se je odkrehnil: »Res drži, da je bila ena kocina. Ampak ta kocina je bila – pa se zdaj ne bomo podrobneje ukvarjali s tem – s hrbtišča roke. A ni res, Beate?« Ne da bi počakal na odgovor, je s kazalcem frcnil po stekelcu na široki ročni uri. »Zdaj pa tečem. Zabavajta se z videom!«

Ko so se vrata za Ivarssonom zadrlesknila, je Beate iztrgala Harryju VHS-kaseto iz rok in v naslednjem hipu jo je že brenčeče požiral VHS-predvajalnik.

»Dve kocini,« je rekla. »V levi rokavici. S členka. In smetišče je v Karlhaugnu, ne v Alnabruju. Tisto s štirimi leti pa drži.«

Harry jo je osuplo pogledal. »A ni bilo to kar veliko prej, preden ste prišli sem?«

Skomignila je z rameni, vmes pa na daljincu pritisnila na play. »Treba je prebrati poročila, to je vse.«

»Mhm,« je rekel Harry in jo od strani natančneje pogledal. Potem se je udobneje usedel. »Poglejva, če nama je pustil kakšno kocino s členka!«

V predvajalniku je lahno škrtnilo in Beate je ugasnila luč. V naslednjem trenutku, ko je vanju še vedno svetila modra slika premora, se je Harryju v glavi zavrtel drug film. Bil je kratek, trajal je samo nekaj sekund, prizor, potopljen v modrikasto stroboskopsko svetlobo iz Waterfronta, že zdavnaj zaprtega kluba na Aker Bryggeju. Ni vedel, kako ji je bilo ime, ženski s smejočimi se rjavimi očmi, ki mu je skozi glasbo poskušala nekaj zavpiti. Vrteli so power pop. Green On Red. Jason and The Scorchers. On si je v kolo zlil jim beam, bilo mu je vseeno, kako ji je ime. Naslednji večer pa je izvedel, ko je popustilo vse vrvovje na postelji z brezglavim konjem na stebričku in sta se podala na deviško potovanje. Harryja je toplo zaščemelo v trebuhu, tako kot prejšnji večer, ko je njen glas zaslišal po telefonu.

Potem se je začel drugi film.

Starec se je napotil na polarno ekspedicijo proti okencu, na vsakih pet sekund snemano z drugega kota kamere.

»Thorkildsen na TV2,« je rekla Beate Lønn.

»Ne, August Schultz,« je rekel Harry.

»Mislim režijo,« je rekla. »Kot da bi tole naredil Thorkildsen na TV2. Kakšna desetinka zmanjka tu, kakšna tam …«

»Zmanjka? Kako pa vidiš …?«

»Različno. Opazuj ozadje! Rdeča mazda, ki jo ujameš na ulici, je bila na sredi slike v dveh kamerah, ko se je zamenjala perspektiva. En objekt na more biti naenkrat na dveh krajih.«

»A misliš, da je nekdo šaril po posnetku?«

»Ne. Vseh šest kamer v banki in ena zunaj je snemalo na en in isti trak. Na originalnem traku se slika med vsemi kamerami bliskovito zamenja, tako da vidiš samo migljanje. Zato je treba film redigirati, da dobimo daljše strnjene sekvence. Če nimamo dovolj lastnih kapacitet, pokličemo koga s televizije. Televizijci kot Thorkildsen se radi malce pohecajo s časovno kodo, zato da se vse skupaj zdi lepše, da ni tako okorelo. Poklicna nevroza, bi rekla.«

»Poklicna nevroza,« je ponovil Harry. Prešinilo ga je, da so to nenavadno stare besede za tako mladenko. Kaj pa, če sploh ni tako mlada, kot je sprva mislil? Takoj ko je luč ugasnila, se je z njo nekaj zgodilo, silhueta se je zdela bolj sproščena, glas odločnejši.

Bančni ropar je stopil v banko in zavpil nekaj v angleščini. Glas je zvenel oddaljeno in zamolklo, kot da bi bil zavit v odejo

»Kaj mislite o tem?« je vprašal Harry.

»Norvežan. Angleško govori zato, da ne bi prepoznali dialekta, naglasa ali tipičnih besed in ga povezali z morebitnimi prejšnjimi ropi. Na sebi ima gladko obleko, ki ne pušča vlaken, ki bi jih odkrili v pobeglih avtomobilih, skrivnih stanovanjih ali pri njem doma.«

»Mhm. Še kaj?«

»Vse odprtine na obleki so zalepljene, da ne bi za sabo pustil sledi DNK. Lase in znoj na primer. A vidite, da ima hlačnice zalepljene okrog škornjev in rokave okrog rokavic. Grem stavit, da ima prelepljeno vso glavo in povoskane obrvi.«

»Se pravi, profesionalec?«

Skomignila je. »Osemdeset odstotkov bančnih ropov je načrtovanih manj kot en teden vnaprej, izvedejo pa jih ljudje, ki so pod vplivom alkohola ali drog. Tale rop pa je načrtovan in ropar zgleda trezen.«

»Kako pa to vidite?«

»Če bi imela odlično svetlobo in boljše kamere, bi lahko povečala slike in pogledala zenice. Ker pa tega tukaj nimava, opazujem njegovo telesno govorico. Mirni, pretuhtani gibi, a vidite? Če je že kaj vzel, potem komajda spid ali kaj amfetaminskega. Rohypnol, morda. To je najljubša roba.«

»Zakaj?«

»Bančni rop je ekstremno doživetje. Za to ne potrebuješ spida, kvečjemu nasprotno. Lani je en tip stopil v Norveško banko na Solli plassu z avtomatsko puško, prerešetal strop in stene in stekel ven brez denarja. Sodniku je rekel, da je vzel toliko amfetamina, da ga je preprosto moral spraviti iz sebe. Jaz imam raje rohypnolske roparje, če smo že pri tem.«

Harry je pokimal v platno. »Poglejte rame od Stine Grette za prvim okencem, zdaj pritiska na alarm. In zvok na posnetku je nenadoma veliko boljši. Zakaj?«

»Alarm je povezan z videom, in ko ga sprožiš, se film zavrti veliko hitreje. To nam da boljše slike in boljši zvok. Dovolj dober, da lahko analiziramo roparjev glas. In tukaj roparju nič ne pomaga, če govori angleško.«

»Pa je to res tako zanesljivo, kot pravijo?«

»Glas v naših glasilkah je kot prstni odtis. Če damo našemu zvočnemu analitiku v Trondheimu deset besed na traku, bo dva glasova ujel s petindevetdesetodstotno verjetnostjo.«

»Mhm. Ne pa pri tisti kvaliteti glasu, preden se sproži alarm, a ne?«

»Tukaj je pa reč bolj negotova.«

»Zato torej najprej zavpije po angleško, in potem ko meni, da je alarm sprožen, pusti govoriti samo Stine Grette.«

»Točno tako.«

V tišini sta analizirala črno oblečenega roparja, ki se je zavihtel čez pult, pritisnil puškino cev Stine Grette v glavo in ji nekaj zašepetal v uho.

»Kaj menite o njeni reakciji?« je vprašal Harry.

»Kaj mislite?«

»Izraz na obrazu. Deluje precej mirno, se vam ne zdi?«

»Nič se mi ne zdi. Praviloma potegnemo z obraza malo podatkov. Grem stavit, da ima utrip skoraj 180.«

Gledala sta Helgeja Klementsna, ki se je mučil na tleh pred bankomatom.

»Upam, da bodo lepo poskrbeli zanj,« je potihem rekla Beate in odkimala. »Videla sem ljudi, ki so se po takih ropih psihično zlomili.«

Harry ni rekel ničesar, si je pa mislil, da je to izjavo gotovo pobrala pri starejših kolegih.

Ropar se je obrnil in jima pokazal šest prstov.

»Zanimivo,« je zamomljala Beate in si zapisala nekaj v beležko, ne da bi pogledala vanjo. Harry je opazoval mlado policistko s kotičkom očesa in videl, kako je trznila, ko je počil strel. Ko je ropar na platnu zgrabil vrečo in skočil čez pult, pograbil vrečo in tekel skozi vrata, je Beate potegnilo bradico navzgor in svinčnik ji je zdrsnil iz roke.

»Tegale zadnjega koščka nismo dali na internet niti drugim televizijskim postajam,« je rekel Harry. »Lejte, kamera ga zdaj kaže pred banko.«

Gledala sta, kako ropar pri zeleni hiti čez prehod za pešce na Bogstadveinu in nadaljuje pot po Industrigati. Potem je izginil s slike.

»Pa policija?« je vprašala Beate.

»Najbližja policijska postaja je na Sørkedalsveinu, tik ob cestninski postaji, samo osemsto metrov od banke. Pa vendar so od alarma potrebovali več kot tri minute. Torej je ropar izginil v manj kot dveh minutah.«

Beate je zamišljeno zrla v platno, na katerem so avtomobili in ljudje hiteli mimo, kot da se ne bi nič zgodilo.

»Pobeg je prav tako skrbno pripravljal kot rop. Avto ga je verjetno čakal takoj za voglom, tako da ga zunanje kamere niso mogle ujeti. Srečo je imel.«

»Mogoče,« je rekel Harry. »Po drugi strani pa se ne zdi ravno tak tip, ki bi stavil na srečo, a ni tako?«

Beate je skomignila. »Večina bančnih ropov se zdi domišljenih, če se posrečijo.«

»Okej, ampak tukaj so bile možnosti, da se policija pojavi pozno, velike. V petek ob tem času so bile namreč vse patrulje na tem koncu zasedene drugje, in to …«

»… in to pred ameriško rezidenco?« je bruhnilo iz Beate, udarila se je po čelu. »Tisti anonimni klic o avtomobilski bombi! V petek sem imela prosto, vendar sem slišala po poročilih. In to zdaj, ko so vsi tako histerični, jasno, da so bili vsi tam.«

»Nobene bombe niso našli.«

»Seveda ne. S to klasično finto tik pred ropom vežeš policijo na eno mesto.«

Zatopljena v misli sta si pogledala še zadnji del posnetka. August Schultz je čakal pred prehodom za pešce. Zeleni možic se je spremenil v rdečega in spet v zelenega, on pa se ni premaknil. Na kaj čaka, je pomislil Harry. Nepravilna, posebno dolga sekvenca z zelenim možicem, nekakšen stoletni val na semaforiziranem križišču? Hja. Kmalu se bo spet pokazal. V daljavi je zaslišal policijske sirene.

»Nekaj se ne ujema,« je rekel Harry.

Beate Lønne je v odgovor zavzdihnila kot utrujena starka. »Vedno se nekaj ne ujema.«

Potem je bilo filma konec in po platnu je zasnežilo.

4. poglavje

Odmev

»Sneg?«

Harry je zavpil v mobilnik, medtem ko je hitel po pločniku.

»Seveda,« je rekla Rakel po slabi zvezi iz Moskve, sledil je prasketajoč odmev »…eda.«

»Halo?«

»Tukaj je mraz ko vrag. …rag. Znotraj in zunaj. …naj.«

»Pa na sodišču?«

»Tudi tam precej pod ničlo. Ko smo živeli tukaj, je celo njegova mama rekla, naj se z Olegom preselim stran. Zdaj pa sedi skupaj z drugimi in mi pošilja sovražne poglede … ede.«

»Kako kaže z zadevo?«

»Kako pa naj vem?«

»No. Kot prvo si pravnica, kot drugo govoriš rusko.«

»Harry. Tako kot sto petdeset milijonov Rusov o pravnem sistemu tukaj nimam pojma. Okej? …ej?«

»Okej. Kako pa se drži Oleg?«

Harry je ponovil vprašanje, pa ni dobil odgovora, displejček je dvignil predse, da bi videl, ali je zveza prekinjena, a sekunde na prikazovalniku pogovora so tiktakale. Telefon je še enkrat pritisnil k ušesu.

»Halo?«

»Halo, Harry, jaz te slišim … šim. Pogrešam te …te. Zakaj se smeješ …ješ?«

»Čudno se sliši. Zaradi odmeva.«

Harry je prišel do hišnih vrat, izvlekel ključ in jih odklenil ter stopil v vežo.

»A se ti zdi, da ti težim, Harry?«

»Daleč od tega.«

Harry je pokimal Aliju, ki je potiskal voziček skozi kletna vrata. »Ljubim te. A si še tam? Ljubim te. Halo?«

Harry je prizadeto pogledal od mrtvega telefona in zagledal sijoči se nasmešek pakistanskega soseda.

»O ja, tebe tudi, Ali,« je zamomljal, medtem ko je spet mukoma vtipkaval Rakelino številko.

»Tipka repeat,« je rekel Ali.

»A?«

»Nič. Ti, povej mi, če bi mi hotel posoditi svojo klet. Saj je ne uporabljaš zelo veliko, a ne?«

»A imam mar svojo klet?«

Ali je zavil z očmi. »Harry, koliko časa pa že živiš tukaj?«

»Rekel sem, da te ljubim.«

Ali je začudeno pogledal Harryja, ki mu je mahal, da ne utegne, in mu kazal, da je spet dobil zvezo. Stekel je po stopnicah in držal ključ pred sabo kot bajalico.

»Tako, zdaj lahko govoriva,« je rekel Harry, ko je stopil skozi vrata v špartansko opremljeno, a pospravljeno dvosobno stanovanje, kupljeno za majhen denar enkrat na koncu osemdesetih let, ko se je stanovanjskemu trgu slabo pisalo. Včasih je pomislil, da je s tem nakupom porabil vso srečo do konca življenja.

»Harry, rada bi, da bi bil zdaj z nama. Tudi Oleg te pogreša.«

»A je sam povedal?«

»Ni mu treba reči. Oba sta enaka.«

»Ejo, ravnokar sem ti rekel, da te ljubim. Trikrat. Pa še sosed me je slišal. A veš, koliko to stane?«

Rakel se je zasmejala. Harry je ljubil ta smeh. Ljubil ga je vse od prvič, ko ga je zaslišal. In instinktivno vedel, da bo naredil karkoli, da bi ga slišal pogosto. Najraje vsak dan.

Zbrcal si je čevlje in se nasmehnil, ko je videl, da v veži utripa avtomatski odzivnik. Ni mu bilo treba biti jasnoviden, da ne bi vedel, da ga čaka Rakelino sporočilo, ki mu ga je poslala že čez dan. Nihče drug ni klical Harryja Holeja domov.

»Kako pa veš, da me ljubiš?« je zagrulila Rakel. Brez odmeva.

»Zaščemi me … kako se že reče?«

»Pri srcu?«

»Ne, malo bolj zadaj in pod srcem. Ledvice? Jetra? Vranica? Ja, to je to, zaščemi me v vranici.«

Harry ni bil prav prepričan, ali sliši na drugi strani jok ali smeh. Na odzivniku je pritisnil na play.

»Upam, da se bova vrnila čez dva tedna,« je rekla Rakel po mobilniku, preden jo je preglasil avtomatski odzivnik:

»Ej, spet sem jaz …«

Harry je začutil, kako mu je poskočilo srce, in odreagiral, še preden se je zbral. Pritisnil je na stop. Besede, ki jih je izrekel rahlo hripav, priliznjen ženski glas, pa so še vedno odmevale med stenami.

»Kaj je bilo to?« je vprašala Rakel.

Harry je zadržal sapo. Preden je odgovoril, je poskušal izraziti neko misel, a je bil prepozen. »Samo radio.« Odhrkal se je. »Ko boš vedela, s katerim letalom priletita, mi povej, da pridem po vaju!«

»Seveda ti bom,« je rekla presenečeno.

Nastala je mučna tišina.

»Ti, zdaj moram pa nehati,« je rekla Rakel. »Se slišiva zvečer okrog osmih?«

»Ja. Se pravi ne, takrat bom zaseden.«

»A? Upam, da bo enkrat za spremembo kaj prijetnega.«

»No ja,« je rekel Harry in globoko vdahnil. »Vsekakor grem ven z neko žensko.«

»Lej, lej! Kdo je ta srečnica?«

»Beate Lønn. Nova policajka na oddelku za rope.«

»In kaj bosta počela?«

»Greva se pogovorit z možem od Stine Grette, tiste, ki je bila ustreljena med ropom na Bogstadveinu, o katerem sem ti že govoril. Pa še s šefom banke.«

»Lepo se imej, potem se pa slišiva jutri. Oleg bi ti rad še voščil lahko noč.«

Harry je zaslišal kratke, hitre korake, potem pa zadihan glas.

Ko sta končala s pogovorom, je Harry obstal v veži in se zastrmel v ogledalo nad telefonsko mizico. Če njegova teorija drži, potem zdaj gleda brihtnega policaja. Dvoje krvavih oči na vsaki strani močnega nosnega grebena in mrežica modrikastih žilic na bledem, koščenem obrazu z globokimi porami. Gube so take, kot da bi z nožem naključno sekljal v tram. Kdaj se mu je to zgodilo? V ogledalu je v steni za sabo videl podobo smejočega se, porjavelega fanta in njegove sestre. Vendar Harry ni iskal izgubljene lepote ali mladosti. Kajti končno se mu je posvetilo. V lastnih potezah je iskal tisto izdajajoče, izmikajoče, boječe, zaradi česar je ravnokar prelomil eno svojih redkih obljub: da ne bo nikoli in nikdar lagal Rakel. Da od vseh čeri v morju – in teh je bilo malo morje – to razmerje nikakor ne sme temeljiti na laži. Zakaj se ji je torej vseeno zlagal? Res je, da bosta z Beate obiskala moža Stine Grette, zakaj pa ji ni povedal, da se bo potem dobil še z Anno? Staro ljubeznijo, pa kaj potem? Ljubezen je bila kratka, viharna, pustila je nekaj sledi, vendar nobene usodne. Samo pokramljala bosta, popila kavico, si povedala, kako jima je šlo po tej štoriji. In potem vsak na svoje.

Harry je vključil odzivnik, da bi poslušal sporočilo do konca. Annin glas je napolnil vežo: »… veselim se, da te bom zvečer videla v M-ju. Samo še dvoje: a bi se spotoma lahko oglasil pri ključavničarju na Vibes gati in vzel ključe, ki sem jih naročila? Odprto imajo do sedmih in jaz sem jim sporočila, da jih boš dvignil pod svojim imenom. In a bi bil tako prijazen in si oblekel tiste kavbojke, ki so mi bile tako všeč, saj veš?«

Globok, nekoliko hripav smeh. Harry je imel občutek, kot da soba vibrira v istem taktu. Še vedno je ista, nobenega dvoma.

5. poglavje

Nemesis

Dež je v razpotegnjenih curkih delal pramene v zgodnji oktobrski mrak. V soju svetilke je Harry na keramični ploščici prebral, da so tukaj doma Espen, Stine in Trond Grette. »Tukaj« je pomenilo rumeno vrstno hišo v četrti Disengrenda. Pritisnil je na zvonec in se razgledoval naokrog. Disengrendo so sestavljale štiri dolge vrstne hiše v osrčju velikega, nizkega travnika, obdanega s stanovanjskimi bloki, kar je Harryja spominjalo na naselbino v preriji, ki jo v krogu branijo pred indijanskimi napadi. In morda je tudi bilo tako. Vrstne hiše so bile zgrajene v šestdesetih letih, namenjene so bile nastajajočemu srednjemu razredu in morda je izginjajoči domorodski delavski živelj v blokih na Disenveinu in Traverveinu že takrat vedel, da bodo prav te osvojile novo deželo.

»Kaže, da ga ni doma,« je rekel Harry in še enkrat pritisnil na zvonec. »A si prepričana, da je razumel, da bova prišla popoldne?«

»Ne.«

»Ne?« Harry se je obrnil in zviška pogledal Beate Lønn, ki se je tresla pod dežnikom. Na sebi je imela obleko in čevlje na visokih petkah, in ko ga je pobrala pred Schrøderjem, ga je prešinilo, da je oblečena tako, kot da se odpravlja na družabno kofetkanje.

»Grette je dvakrat potrdil, ko sem ga poklicala,« je rekla. »Deloval je pa zelo … raztreseno.«

Harry se je nagnil čez stopnice in pritisnil nos na kuhinjsko okno. Notri je bilo temno, videl je le bel koledar na steni z logotipom banke Nordea.

»Vrniva se!« je rekla.

V tistem se je hrupno odprlo sosedovo kuhinjsko okno. »A ste prišli pogledat Tronda?«

Besede so bile izrečene v tako hudi bergenščini, da sta se oba r-ja slišala, kot da bi iztirjal vlak. Harry se je zasukal in zagledal v rjav in naguban ženski obraz, ki se je poskušal smehljati in hkrati ostati resen.

»To pa res!« je potrdil Harry.

»Žlahta?«

»Policija?«

»Aja!« je rekla ženska in se znebila pogrebnega obraza. »Sem mislila, da ste prišli izreč sožalje. Na teniškem igrišču je, ubožček.«

»Teniškem igrišču?«

Iztegnila je roko. »Na drugi strani polja. Od štirih je že tam.«

»Pa saj je ja temno,« je rekla Beate. »Pa še dežuje.«

Ženska je skomignila. »Verjetno žaluje.« Tako dolgo je rolala »r«, da se je Harry spomnil na karton, ki so ga pritrdili na kolo, da je udarjal po naperah, ko je odraščal v Oppsalu.

»Slišim, da si tudi ti odraščala na vzhodnem koncu,« je rekel Harry, medtem ko sta z Beate odhajala v nakazano smer. »Ali se motim?«

»Ne,« je rekla Beate.

Igrišče je ležalo na travniku, točno med bloki in vrstnimi hišami. Slišala sta tope udarce napetih loparjev v mokro žogico in za visoko mrežnato ograjo sta opazila pojavo, ki je servirala v hitro nastajajočem jesenskem mraku.

»Halo!« je zavpil Harry, ko sta prišla do mreže, a možakar na igrišču ni odgovoril. Šele zdaj sta opazila. Da je oblečen v suknjič, srajco in kravato.

»Trond Grette?«

Žogica je priletela v črno lužo, se odbila, zadela mrežo in jo poškropila z deževnico, ki jo je Beate prestregla z dežnikom.

Beate je potresla vrata. »Zaklenil se je,« je zašepetala.

»Hole in Lønnova s policije!« je zavpil Harry. »Dogovorjeni smo bili, a greva lahko … Pizda!« Harry je žogico opazil šele takrat, ko je treščila v ograjo in se zadrla v mrežo le palec pred njegovim obrazom. Obrisal si je vodo z oči in se pogledal po telesu. Kot da bi bil polakiran s popršeno rdeče rjavo lužnico. Avtomatično je nastavil hrbet, ko je videl, da možakar dviguje drugo žogico.

»Trond Grette!« Harryjev klic je odmeval med bloki. Videla sta, kako žogica v lučeh iz blokov riše parabolo, potem pa jo požre tema in pristane nekje zunaj na polju. Harry se je spet obrnil na igrišče, ravno še pravi hip, da je zaslišal divji krik in zagledal pojavo, ki je iz mraka drvela proti njemu. V železni ograji je zažvenketalo, ko je vanjo priletel razjarjeni tenisač. Padel je na vse štiri v grušč, se dvignil, vzel zalet in spet skočil v ograjo. Padel, vstal in napadel.

»Ježešna, utrgalo se mu je!« je zamomljal Harry. Avtomatično je stopil korak nazaj, ko se je tik pred njim nenadoma zasvetil bel obraz z izbuljenimi očmi. Beate je namreč prižgala žepno baterijo in jo usmerila v Gretteja, ki je visel na mrežnati ograji. Črni, mokri lasje so se mu lepili na bledo čelo, gledal je, kot bi iskal točko, kamor bi se zastrmel, medtem ko je polzel z ograje kot milo na avtomobilski šipi in na koncu negiben obležal na tleh.

»Kaj bova pa zdaj?« je zašepetala Beate.

Harry je začutil, da mu med zobmi škrta, pljunil je v roko in v luči baterije videl rdečkasti teniški grušč.

»Ti pokliči rešilca, jaz grem pa v avto po ščipalke,« je rekel.

»In so mu potem dali kaj za pomiritev?« je vprašala Anna.

Harry je pokimal in srknil kokakolo.

Okrog njiju je na majavih barskih stolčkih sedela mlada klientela z zahodnega konca mesta in pila vino, prozorne drinke in kokakolo light. »M« je bil kot večina lokalov v Oslu – urban na provincialen in naiven, a kljub temu še kar simpatičen način. Harry se je ob tem spomnil na Disa, lepo vzgojenega, pridnega sošolca iz osnovne šole. Odkrili so, da si je v zvežčič zapisoval slengovske izraze, ki so jih uporabljali največji frajerji v razredu.

»Reveža so odpeljali v bolnico. Šla sva se še malo pogovorit s sosedo in povedala nama je, da potem, ko so mu ubili ženo, vsak večer odhaja tja in servira.«

»Ježeš! Bogve zakaj?«

Harry je skomignil. »Ni tako nenavadno, da ljudje zblaznijo, če izgubijo svojca na tak način. Nekateri vse potisnejo v ozadje in se delajo, kot da mrtvi živi še naprej. Soseda je rekla, da sta bila Stine in Trond Grette izvrsten par v mešanih dvojicah in da sta poleti trenirala skoraj vsako popoldne.«

»A je torej čakal, da mu žena vrne servis?«

»Mogoče.«

»Džizus! A mi naročiš še eno pivce, jaz moram na stranišče?«

Anna se je zavihtela s stolčka in izginila s pozibajočimi boki v lokal. Harry se je trudil, da ne bi pogledal za njo. Ni mu bilo treba, zadostovalo mu je, kar je videl. Pod očmi se ji je naredilo še nekaj gub, v vranje črnih laseh je bilo nekaj sivih, drugače pa je bila še vedno ista. Iste črne oči z malce podivjanim pogledom pod zraslimi obrvmi, isti ozki, visoki nos nad vulgarno polnimi ustnicami in upadlimi lici, ki so včasih spominjala na lačni obraz. Zaradi trdih in silovitih potez mogoče res ni bila lepa, a vitko telo je bilo še vedno dovolj zaobljeno, ker je Harry opazil, da sta se najmanj dva moška v jedilnici zmedla, ko je šla mimo.

Harry si je prižgal novo cigareto. Po Gretteju sta obiskala Helgeja Klementsna, podružničnega šefa, a tudi z njim si nista mogla veliko pomagati. Še vedno je bil v nekakšnem šoku, sedel je v svoji polovici dvojčka na Kjelsåsveinu in bolščal zdaj v kraljevskega kodra, ki se mu je motal med nogami, zdaj v ženo, ki se je motala med kuhinjo in dnevno sobo s kavo in najbolj suhimi medenjaki, kar jih je Harry poskusil v življenju. Beatina obleka se je veliko lepše umeščala v meščanski dom Klementsnovih kot Harryjeve sprane leviske in doktor martenske. Pa vendar je v glavnem Harry klepetal z živčno drobencljavo gospo Klementsen o nenavadno močnih padavinah za to jesen in o umetnosti peke medenjakov; klepet je prekinjalo topotanje in glasno hlipanje v zgornjem nadstropju. Gospa Klementsen je pojasnila, da je njuna hči, revica, noseča v šestem mescu z moškim. Pustil jo je na cedilu, ker zvezi ni bil kos. Ja, zbrisal jo je na Kos, Grk je. Harryju so od smeha drobtine od medenjakov skoraj zletele po mizi in šele zdaj je besedo prevzela Beate in mirno vprašala Helgeja Klementsna, ki ni več mogel slediti psu, ker je ravnokar odšel skozi vrata: »Kako velik je bil po vaše ropar?«

Helge Klementsen jo je pogledal, prijel skodelico in dvignil kavo napol do ust, kjer je morala hočeš nočeš počakati, ker ni mogel hkrati in piti in govoriti. »Velik. Dva metra, mogoče. Stine je na delo vedno prihajala točno.«

»Tako velik pa ni bil, gospod Klementsen.«

»Pa meter devetdeset. In vedno je bila tako urejena.«

»Kaj pa je imel na sebi?«

»Nekaj črnega, gumijastega. Šele poleti je šla prvič na pošten dopust. Na Kos.«

Gospa Klementsen je zasmrkala.

»Gumijastega?« je vprašala Beate.

»Ja. In kapuco.«

»Kakšne barve, gospod Klementsen?«

»Rdeče.«

Beate si je nehala zapisovati in v naslednjem hipu sta že sedela v avtu in se peljala v mesto.

»Če bi sodniki in porotniki vedeli, kako nezanesljiva so pričevanja pri takih ropih, nam sploh ne bi dovolili, da bi jih uporabili za dokazni material,« je rekla Beate. »Neverjetno, kaj vse si izmislijo človeški možgani. Kot da bi od strahu gledali skozi očala, ki vse roparje povečajo in potemnijo, pomnožijo orožje in podaljšajo sekunde. Ropar je potreboval malo več kot minuto, gospa Brænne, uslužbenka najbliže vratom, pa je rekla, da je bil tam najmanj pet minut. In velik ni bil dva metra, ampak 1,78. Razen če ni uporabljal vložkov, kar pri profesionalcih tudi ni tako nenavadno.«

»Kako lahko tako natančno določiš višino?«

»Z videom. Višino izmeriš pri vratih, ko ropar vstopi. Dopoldne sem bila v banki in označila s kredo, posnela nove slike in izmerila.«

»Mhm. Na oddelku za nasilna dejanja prepuščamo take meritve kriminalističnotehnični službi.«

»Merjenje višine z videom je malce zahtevnejše, kot se sliši. Kriminalistični tehniki so se na primer leta 1989 pri roparju v Norveški banki v Kaldbakknu ušteli za tri centimetre. Zato najraje sama izmerim.«

Harry jo je pogledal in se vprašal, ali naj jo vpraša, zakaj je šla na policijo. Namesto tega jo je prosil, naj ga odloži pred ključavničarjem na Vibes gati. Preden je izstopil, jo je tudi vprašal, ali je opazila, da Klementsen ni polil niti kapljice kave iz do roba polne skodelice, ki jo je med njenim spraševanjem držal v zraku. Ni opazila.

»A ti je všeč tale lokal?« je vprašala Anna in se spet počila na stol.

»No.« Harry se je razgledoval. »Ni ravno po mojem okusu.«

»Tudi po mojem ne,« je rekla Anna, zgrabila torbico in vstala. »K meni greva!«

»Ravnokar sem ti naročil pivo.« Harry je pokimal v penečo se pollitrco.

»Dolgočasno je piti sam,« se je nakremžila. »Sprosti se, Harry! Pridi!«

Deževalo ni več in oprani, sveži zrak je dobro del.

»A se spomniš tistega jesenskega dne, ko sva se peljala v Maridalen?« je vprašala Anna, ga prijela pod roko in se odpravila.

»Ne,« je rekel Harry.

»Kaj da ne! V tistem tvojem klavrnem fordu escortu, v katerem še sedežev nisva mogla spustiti?«

Harry se je kislo nasmehnil.

»Zardevaš,« je navdušena vzkliknila. »Potem se gotovo tudi spomniš, da sva parkirala in šla v gozd. In vsega tistega rumenega listja, bilo je kot na …« Oklenila se ga je za roko. »Kot na postelji. Trdni, zlati postelji.« Zasmejala se je in ga dregnila. »In potem sem ti morala pomagati in porivati tisto truplo od avta. Si se ga pa ja znebil?«

»No,« je rekel Harry. »V delavnici je. Bomo videli.«

»Ufa! Zdaj se je pa slišalo, kot da so ti prijatelja odpeljali v bolnico s čirom na želodcu ali s čim podobnim.« In dodala – potihem: »Ne smeš se tako hitro vdati, Harry.«

Ni odgovoril.

»Pa sva,« je rekla. »Saj se še spomniš?« Ustavila sta se pred modrimi vrati v Sorgenfrigati.

Harry se ji je previdno izvil. »Anna, poslušaj!« je začel in se izmikal njenemu svarečemu pogledu. »Navsezgodaj zjutraj imam sestanek s kriminalisti na odddelku za rope.«

»Da ne bi poskušal!« je rekla in odklenila vrata.

Harry se je nečesa spomnil, segel za plašč in ji pomolil rumeno ovojnico. »Od ključavničarja.«

»O, ključ. Je bilo vse v redu?«

»Tip za pultom si je zelo natančno ogledoval osebno izkaznico. Pa še podpisati sem moral. Čuden tič.« Harry je pogledal na uro in zazijal.

»S takimi sistemskimi ključi so zelo strogi,« je pohitela Anna. Seveda, če pa odpira vso hišo, vrata, klet, stanovanje, vse.« Zasmejala se je naglas in živčno. »Zahtevali so pisno soglasje vseh stanovalcev, in to samo za izdelavo tega rezervnega ključa.«

»Razumem,« je rekel Harry, se pozibal na petah in zajel sapo, da bi se poslovil.

Prehitela ga je. S skoraj rotečim glasom je rekla: »Samo eno kavico, Harry!«

V veliki dnevni sobi je še vedno visel isti lestenec nad isto staro jedilno mizo. Kolikor se je Harry spomnil, so bile stene svetle – bele, morda rumene. Ni pa bil prepričan. Zdaj so bile modre in soba se mu je zdela manjša. Mogoče je Anna hotela skrčiti praznoto. En sam človek težko napolni stanovanje s tremi dnevnimi sobami in dvema velikima spalnicama ter triinpolmetrskim stropom. Spomnil se je Anninih besed, da je tudi njena babica živela tukaj sama. Le da tukaj ni preživljala toliko časa, ker je kot znana sopranistka potovala po svetu, dokler je mogla peti.

Anna je izginila v kuhinjo in Harry je pokukal v dnevno sobo. Bila je gola in prazna, le na sredi je stal konj, velik kot islandski poni. Stal je na štirih lesenih nogah in iz hrbta sta mu štrlela dva ročaja. Harry je stopil do njega in pogladil rjavo, gladko usnje.

»A si začela telovaditi?« je zavpil.

»A misliš na konja z ročaji?« je Anna zavpila iz kuhinje.

»Sem pa mislil, da je to orodje za moške.«

»Jasno. A si prepričan, Harry, da ne bi enega pivca?«

»Zelo prepričan,« je zavpil. »Ne, res: zakaj imaš tole reč?«

Harry se je zdrznil, ko je za sabo zaslišal njen glas:

»Ker rada počnem take stvari, kot jih počnejo moški.«

Harry se je zasukal. Slekla si je bila pulover in se postavila na vrata. Z eno roko se je opirala ob bok, z drugo se je držala vratnega okvirja. Harryju je tik pred zdajci uspelo, da je ni premeril od nog do glave.

»Kupila sem ga v Oselskem telovadnem društvu. Iz njega bom naredila umetnino. Instalacijo. Tako kot ‘Kontakt’, ki se ga gotovo spomniš.«

»Misliš tisti zaboj na mizi z zaveso, v katero si moral poriniti roko? V njej je bilo pa veliko umetnih rok, s katerimi si se lahko rokoval?«

»Ali jih božal. Ali flirtal z njimi. Ali jih zavrnil. Vgrajene so imele toplotne elemente, ki so ohranjali telesno temperaturo in delali šum, a ne? Ljudje so mislili, da se je nekdo skril pod mizo. Pridi, ti bom pokazala nekaj drugega!«

Sledil ji je do najoddaljenejše dnevne sobe, odprla je drsna vrata. Prijela ga je za roko in ga potegnila v mrak. Ko se je prižgala luč, se je Harry zastrmel v svetilko. Pozlačena stoječa svetilka je bila oblikovana kot žensko telo, v eni roki je držala tehtnico, v drugi meč. Tri luči so bile postavljena prav na vrhu meča, tehtnice in glave, in ko se je Harry obrnil, je zagledal, da vsaka sveti v svojo oljno sliko. Dve sta viseli na steni, tretja pa, očitno še ne dokončana, je stala na štafelaju, v levem spodnjem kotu je bila pritrjena rumeno in rjavo popacana paleta.

»Kakšne slike so pa to?« je vprašal Harry.

»Portreti, a ne vidiš?«

»Saj res! To so oči?« je pokazal v sliko. »Tamle pa usta?«

Anna je nagnila glavo. »Če tako hočeš. Trije moški so.«

»Koga poznam?«

Anna je, preden je odgovorila, dolgo in zamišljeno zrla vanj. »Ne, Harry. Po mojem ne poznaš nobenega. Lahko jih pa spoznaš. Če zares želiš.«

Harry si je slike natančneje ogledal.

»Povej, kaj vidiš!«

»Vidim svojega soseda z vozičkom. Vidim tipa, ki prihaja iz zadnje sobe pri ključavničarju, ko jaz ravno odhajam. In vidim natakarja v ‘M’-ju. In Pera Ståleja Lønninga.«

Zasmejala se je. »Si vedel, da mrežnica obrne stvari tako, da jih možgani najprej zaznajo v zrcalni podobi? Če bi rad videl stvari, kakršne so v resnici, jih moraš pogledati skozi ogledalo. Potem bi na slikah videl čisto druge ljudi.« Oči so ji zažarele in Harry si ji ni drznil oporekati, da mrežnica podobe ne obrne zrcalno, ampak na glavo. »Harry, to bo moja velika mojstrovina. Po njej se me bojo spominjali.«

»Teh portretih?«

»Ne, oni so samo del umetnine. Ni še končana. Ampak samo počakaj!«

»Mhm. Pa ima kakšno ime?«

»Nemesis,« je rekla potihem.

Radovedno jo je pogledal in njuna pogleda sta se sprepletla.

»Po boginji, a veš.«

Senca ji je padla po enem delu obraza. Harry je pogledal stran. Videl je dovolj. Pozibavajoči hrbet, ki kar prosi za soplesalca, noga, postavljena rahlo pred drugo, kot da ne ve, ali naj pride ali naj gre, prsi, ki so se ji dvigovale in spuščale, in ozki vrat z debelo žilo; zdelo se mu je, da po žili vidi, kako ji utripa srce. Obšla ga je toplota in rahla slabost. Kaj je že rekla? »Ne smeš se vdati kar tako!« Se je mar vdal?

»Harry …«

»Iti moram,« je rekel.

Obleko ji je potegnil čez glavo in ona je smejoč se padla vznak na belo rjuho. Odpenjala mu je pas, medtem ko je turkizna svetloba, ki se je bleščala skozi pozibavajoče se palme na prenosniku na pisalni mizi, migotala po hudičkih in zevajočih demonih, fantastično izrezljanih na posteljnih stebričkih. Anna mu je povedala, da je postelja babičina, da je v hiši že skoraj osemdeset let. Grizla ga je v uho in mu šepetala besedice v neznanem jeziku. Potem je nehala šepetati, zajahala ga je in vpila, se smejala, prosila in rotila neznane sile, on pa si je želel, da se ne bi nikdar končalo. Tik preden mu je prišlo, se je nenadoma ustavila, mu z dlanmi objela obraz in zašepetala: »Moj za vedno?«

»O, mater, ne!« se je zasmejal, jo obrnil in zlezel nanjo. Leseni demoni so se režali vanj.

»Moj za vedno?«

»Ja,« je zašepetal in v tistem mu je prišlo.

Ko se je smeh unesel in sta ležala preznojena, a še vedno objeta, na odeji, je Anna povedala, da je babici poklonil posteljo neki španski plemič.

»Po koncertu v Sevilli 1911,« je rekla in malce dvignila glavo, tako da ji je Harry lahko vtaknil v usta prižgano cigareto.

Postelja je prispela v Oslo čez tri mesce s parnikom »Eleonora«. Naključja, pa še kaj zraven, so hotela, da je danski kapitan, Jesper Tainta, postal babičin prvi ljubimec v tej postelji – ne pa tudi prvi na splošno. Jesper je bil gotovo zelo strasten moški, ker je bil po babičinih besedah on kriv, da konju na stebričku manjka glava. Kapitan Jesper jo je namreč v ekstazi odgriznil.

Anna se je zasmejala, Harry nasmehnil. Cigareta je dogorela in ljubila sta se ob ječanju in škripanju španske manille, ob čemer je Harry pomislil, da sta na ladji brez krmarja, a bilo je lepo.

Od tega je že dolgo in takrat je prvič in zadnjič trezen zaspal v postelji Annine babice.

Harry se je premetaval po ozki železni postelji. Na displejčku radijske ure na nočni omarici je žarelo 3.21. Zaklel je. Zamižal je in misli so mu počasi zdrsnile k Anni in poletju na belih rjuhah v babičini postelji. V glavnem je bil pijan, a noči, ki se jih je spominjal, so bile rožnate in krasne kot erotične razglednice. Celo njegove zadnje besede, ko je bilo poletja konec, so bile zlajnan, a vendarle topel in iskren kliše: »Zaslužiš si boljšega od mene.«

V tistem času se ga je tako opijal, da je kazalo na en sam konec. V enem svetlih trenutkov je sklenil, da je ne bo povlekel v prepad. Preklela ga je v svojem tujem jeziku in prisegla, da mu bo nekega dne vrnila milo za drago: vzela mu bo edino, kar ljubi.

Bilo je pred sedmimi leti in trajalo je vsega šest tednov. Po tistem jo je srečal samo dvakrat. Enkrat v baru, prijokala je do njega in ga prosila, naj gre stran, kar je tudi storil. Enkrat pa na razstavi, kamor je Harry prišel s sestrico. Rekel je, da jo bo poklical, pa je ni.

Harry se je spet zasukal k uri. 3.32. Poljubil jo je. Zdaj, ta večer. Ko se je rešil skozi vrata z motno in robato šipo v njenem stanovanju, se je nagnil k nji, da bi jo za slovo objel, pa je iz tega nastal poljub. Preprosto in lepo. Preprosto, vsekakor. 3.33. Jebemti, od kdaj je tako tankočuten, da ga je obšla slaba vest, ker je staro ljubezen poljubil za lahko noč? Skušal je dihati globoko in enakomerno in usmeriti misli v to, na kakšne načine bi storilec lahko zbežal z Bogstadveina po Industrigati. Sem. Tja. Pa spet sem. Še vedno je čutil v nosu njen vonj. Sladko težo njenega telesa. Njene raskave, vztrajne besede z mišice jezika.

6. poglavje

Čili

Prvi dnevni sončni žarki so zdrsnili čez rob Ekeberškega hriba, pod napol dvignjene žaluzije v sejni sobi oddelka za nasilna dejanja, in žgečkale gube okrog Harryjevih priprtih oči. Na koncu dolge mize je široko razkoračen stal Rune Ivarsson, pozibaval se je na petah, roke je držal na hrbtu. Za njim je stal flip chart, na kartonu je z velikimi, rdečimi črkami pisalo DOBRODOŠLI! Harry je sumil, da je Ivarsson to pobral na kakšnem seminarju, in je polovičarsko skušal udušiti zijaj, ko je spregovoril načelnik policijskega oddelka.

»Dobro jutro vsem skupaj. Nas osem, ki zdaj sedimo za tole mizo, tvori preiskovalno skupino za petkov napad na Bogstadveinu.«

»Uboj,« je zamomljal Harry.

»Prosim?«

Harry se je za spoznanje dvignil. Preklemansko sonce ga je slepilo, kakorkoli se je obrnil. »Verjetno bo treba izhajati iz tega, da gre za uboj in raziskovati v to smer.«

Ivarsson se je kislo nasmehnil. Ne Harryju, temveč drugim za mizo, ki jih je ošvrknil s pogledom. »Nameraval sem začeti tako, da bi se drug drugemu predstavili, a me je že prehitel naš prijatelj z oddelka za nasilna dejanja. Višjega inšpektorja Harryja Holeja nam je velikodušno odstopil njegov šef Bjarne Møller, ker je specialist za umore.«

»Uboje,« je rekel Harry.

»Uboje. Na Holejevi levi sedi Karl Weber s kriminalističnotehničnega, on je vodil preiskavo na mestu zločina. Weber je, kot mnogi od vas veste, naš najizkušenejši forenzik. Poznan tako po analitičnih sposobnostih kot po pronicljivi intuiciji. Načelnik policije je nekoč rekel, da bi rad imel Webra za psa goniča pri svojem lovu v Trysilu.«

Smeh za mizo. Harryju ni bilo treba pogledati Webra, da bi videl, da se ni nasmehnil. Weber se ni skoraj nikoli smehljal, vsekakor pa nikomur, ki ga ni maral, maral pa ni skoraj nikogar. Še posebno v mlajši generaciji šefov, ki so po njegovem sami nesposobni karieristi brez občutka za stroko ali policijo, zato pa s toliko močnejšim smislom za birokratsko moč in vpliv, do katerega se dokoplješ s kratkim gostovanjem na policijski centrali.

Ivarsson se je nasmehnil in se zadovoljno zagugal kot krmar na razburkanem morju, medtem ko je čakal, da se bo smeh polegel.

»Beate Lønn pa je v naši sredini novinka in je strokovnjakinja za analizo videev.«

Beate je zardela kot kuhan rak.

»Beate je hči Jørgna Lønna, ki je več kot dvajset let delal na nekdanjem oddelku za rope in nasilna dejanja. Očitno stopa po sledeh legendarnega očeta, že večkrat je pripomogla k razrešitvi primerov. Ne vem, če sem to že omenil, ampak na oddelku za rope smo lani razrešili skoraj petdeset odstotkov primerov, to pa v mednarodnem merilu pomeni …«

»To si že omenil, Ivarsson.«

»Hvala.«

Tokrat je Ivarsson, ko se je nasmehnil, pogledal naravnost v Harryja. Tog, reptilski smehljaj mu je razgalil zobe vse do kočnikov. Ta smehljaj je ohranjal, ko je predstavljal še druge. Harry je poznal dva. Magnusa Riana, mladeniča iz Tomrefjordna, ki je na oddelku za nasilna dejanja v pol leta naredil dober vtis. Drugi je bil Didrik Gudmundson, najizkušenejši kriminalist za mizo in namestnik šefa oddelka. Miren, metodičen policaj, s katerim ni imel Harry nikoli težav. Tudi zadnja dva sta prihajala z oddelka za rope, oba sta se pisala Li, a Harry je takoj ugotovil, da ne moreta biti enojajčna dvojčka. Toril Li je bila visoka blondinka z ozkimi ustnicami in zaprtimi obraznimi potezami, Ola Li pa je bil rdečelas, majhen tip s škratovskim obrazom in smejočimi se očmi. Harry ju je tolikokrat videl na hodniku, da bi se mnogim zdelo naravno, da bi se pozdravljali, a to mu ni nikoli prišlo na misel.

»Mene pa verjetno poznate že od prej,« je Ivarsson sklenil krog. »Ampak samo za vsak primer: na oddelku za rope sem šef in sem določen za vodja te preiskave. In kot odgovor na to, kar ste vprašali na začetku, Hole, ne preiskujemo prvič ropa s smrtnim izidom.«

Harry je poskušal, da ne bi nič pokomentiral. Resnično. Ampak krokodilje režanje mu ni dalo.

»A tudi tukaj s skoraj petdesetodstotno uspešnostjo?«

Samo eden za mizo se je zasmejal, a ta se je zasmejal naglas. Weber.

»Brez zamere, tole sem pozabil povedati o Holeju,« je rekel Ivarsson brez nasmeška. »Menda je talentiran komik. Da mu ga ni para, sem slišal.«

Nastala je enosekundna mučna tišina. Potem se je na kratko zarežal Ivarsson in za mizo se je razširil šepet olajšanja.

»Okej, poglejmo, kaj vemo do zdaj!« Ivarsson je listal po flipchartu. Pod naslovom KRIMINALISTIČNOTEHNIČNI je bil list prazen. Snel je pokrovček s flomastra in se pripravil: »Prosim, Weber!«

Karl Weber je vstal. Bil je majhen možakar s sivo levjo grivo in z brado. Njegov glas je bil zlovešče, nizkofrekvečno brundanje, a vendar dovolj razločen. »Kratek bom.«

»Vsekakor,« je rekel Ivarsson in pritisnil flomaster na list. »Vzemi si toliko časa, kot ga potrebuješ, Karl!«

»Kratek bom, ker nimam veliko povedati,« je zabrundal Weber. »Ničesar nimamo.«

»A ja,« je rekel Ivarsson in spustil flomaster. »Kaj natančno misliš z ničesar?«

»Imamo en odtis čisto novega nikejevega copata številka 45. Večina stvari pri tem napadu je tako profesionalnih, da se zdi samo številka noge nenormalna. Naboj analizirajo balistiki. Gre za 7,62-milimetrsko standardno municijo za AG3, najobičajnejšo municijo v norveški kraljevini, saj jo najdemo prav v vsaki vojaški baraki, skladišču orožja in doma pri oficirjih in rezervistih. Z drugimi besedami, nemogoče jo je izslediti. Poleg tega imam vtis, kot da nikoli ni bil v tej banki ali pred njo. Tudi tam smo namreč iskali morebitne tehnične sledi.«

Weber se je usedel.

»Hvala, Weber, to je bilo … e … jasno.« Ivarsson je obrnil list, na drugem je pisalo PRIČE:

»Hole?«

Harry se je še za spoznanje pogreznil v stol. »Vse, ki so bili v banki med napadom, smo zaslišali takoj potem. Nihče nam ne pove nič, česar ne bi videli na videoposnetku. Se pravi, spomnijo se nekaterih stvari, za katere pa vemo, da nikakor ne držijo. Ena priča je videla, da je ropar izginil po Industrigati, drugih pričevanj nimamo.«

»Kar nas pripelje do naslednje točke, to pa so avtomobili, s katerimi je pobegnil,« je rekel Ivarsson. »Toril?«

Toril Li je stopila naprej, prižgala grafoskop, na njem je že ležala prosojnica s pregledom osebnih avtomobilov, ukradenih v zadnjih treh mescih. V hudem sunnmørskem dialektu je razložila, kateri štirje avtomobili pridejo po njenem mnenju najverjetneje v poštev, izhajajoč iz tega, da gre za zelo navadne znamke in modele, nevtralnih, svetlih barv in dovolj novih, da se je ropar čutil varnega, da ne bi tehnično zamočili. Še zlasti eden od avtomobilov, volkswagen golf GTI, ki je bil parkiran na Maridalsveinu, je zanimiv, ker je bil ukraden na predvečer ropa.

»Roparji pagostu ukradejo avtumobile čimbelj pred samim ropam, taku da se še ne znajdejo na seznamih patrulj,« je pojasnila Toril Li, ugasnila projektor in vzela prosojnico s sabo.

Ivarsson je prikimal. »Hvala.«

»Za nič,« je Harry zašepetal Webru.

Na naslednjem listu je pisalo VIDEOANALIZA. Ivarsson je dal pokrovček nazaj na flomaster. Beate je pogoltnila slino, se odkašljala, srknila iz kozarca in se še enkrat odkašljala, potem pa začela, pogled je uperjala v mizo:

»Izmerila sem višino …«

»Beate, a bi lahko govorila malo glasneje?« Reptilski smehljaj. Beate se je odkašljevala in odkašljevala.

»Z videa sem izmerila roparjevo višino. Velik je 1,79. Preverila sem z Webrom in on se strinja.«

Weber je prikimal.

»Super!« je vzkliknil Ivarsson s forsiranim navdušenjem, snel pokrovček s flomastra in zapisal: VIŠINA, 179 cm.

Beate je nadaljevala pogovor z mizo: »Ravnokar sem govorila z Aslaksnom, našim analitikom glasu. Pregledal je pet besed, ki jih je ropar povedal v angleščini. Rekel …« Beate je prestrašeno pogledala Ivarssona, ki ji je kazal hrbet, pripravljen, da zapiše. »… rekel je, da je posnetek preslab. Ne more ga uporabiti.«

Ivarsson je spustil roko v istem hipu, ko je nizko sonce izginilo za oblak in veliki svetlobni pravokotnik na steni je ugasnil. V sejni sobi je bila gluha tišina. Ivarsson je zajel sapo in se napadalno dvignil na prste.

»Na srečo smo za konec prihranili aduta.«

Šef oddelka za rope je odgrnil naslednji list. OBVEŠČEVALCI.

»Za tiste, ki ne delate na oddelku za rope, moramo mogoče pojasniti, da vedno najprej pritegnemo obveščevalce, kadar imamo videoposnetek ropa. V sedmih od desetih primerov bo dober videoposnetek razkril roparja, če je naš stari znanec.«

»Čeprav je zamaskiran?« je vprašal Weber.

Ivarsson je pokimal. »Dober kriminalist bo prepoznal starega znanca po telesni zgradbi, telesni govorici, glasu, po tem, kako med ropom govori, po vseh podrobnostih, ki jih za masko ne moreš skriti.«

»Ni pa še dovolj, če vemo, kdo je,« je vskočil njegov namestnik Didrik Gudmundson. »Imeti …«

»Točno,« ga je prekinil Ivarsson. »Imeti moramo dokaze. Ropar lahko črkuje svoje ime v nadzorno kamero, ampak če je maskiran in nimamo nobenega tehničnega dokaza, pravno nismo prišli daleč.«

»Koliko od sedmih, ki jih prepoznate, je potem obsojenih?« je vprašal Weber.

»Nekaj,« je rekel Gudmundson. »Vseeno pa je bolje vedeti, kdo je izvršil rop, tudi če svobodno leta naokrog. Na ta način spoznavamo njihove vzorce in metode. In jih primemo naslednjič.«

»In če ni nobenega naslednjič več?« je vprašal Harry. Opazil je, kako so se Ivarssonu, ko se je zasmejal, napele debele žile nad ušesi.

»Dragi strokovnjak za umore,« se je še vedno nasmihal Ivarsson. »Če boste pogledali naokrog, boste videli, kako se večina ob vašem vprašanju smeji v brado. To pa zato, ker bo ropar, ki se mu je rop posrečil, vedno – vedno – udaril znova. To je težnostni zakon samega ropa.« Ivarsson je pogledal skozi okno in si privoščil še en smehljaj, potem pa se je sunkovito zasukal na petah.

»Če se strinjamo, da je dovolj pouka za odrasle, bi morda lahko pogledali, če imamo kakšnega na obzorju. Ola?«

Ola Li je pogledal Ivarssona, negotov, ali naj vstane ali ne, vendar se je odločil, da bo obsedel. »Ja, za vikend sem bil dežuren. Dokončno redigiran video smo imeli pripravljen v petek ob osmih zvečer. Na ogled videa v House of Pain sem poklical dežurne kriminaliste. Druge smo poklicali v soboto. Prišlo jih je vsega trinajst, prvi v petek ob osmih in zadnji …«

»Dobro, Ola,« je rekel Ivarsson. »Povej samo, kaj ste ugotovili!«

Ola se je živčno zasmejal. Slišalo se je kot boječ galebji krik.

»No?«

»Espen Vaaland je na bolniški,« je rekel Ola. »On jih na roparski sceni pozna največ. Poskusil ga bom pripeljati jutri.«

»Kaj bi rad povedal?«

Olajeve oči so bliskovito zaplesale okrog mize. »Nimamo nevemkaj,« je rekel potihem.

»Ola je še vedno precej nov,« je rekel Ivarsson in Harry je opazil, kako mu je zadrgetala čeljustna muskulatura. »Ola zahteva stoprocentno identifikacijo in to je seveda občudovanja vredno. To pa je malo preveč pričakovati, kadar je ropar …«

»Morilec.«

»… maskiran od glave do peta, povprečno velik, tih in se atipično premika v prevelikih čevljih.« Ivarsson je dvignil glas. »Zato, Ola, nam raje daj ves seznam! Kateri pridejo v poštev?«

»Noben ne pride v poštev.«

»Jasno, da kdo pride v poštev!«

»Ne!« je rekel Ola in pogoltnil slino.

»A bi nam rad povedal, da nihče nima nobenega predloga, da se vsem našim prostovoljnim kanalizacijskim podganam, ki jim je v čast, ker se vsak dan družijo z najhujšimi lopovi v Oslu, zagnanim vohljačem, ki v devetih od desetih primerov slišijo govorice, kdo da je vozil avto, kdo je nosil vreče z denarjem, kdo je pazil pred vrati – da se jim zdaj še ugibati ne da?

»Pač, uganili so,« je rekel Ola. »Padlo je šest imen.«

»Potem jih pa, mater, že enkrat izpljuni!«

»Pregledal sem vsa imena. Trije sedijo. Enega je v času ropa v lokalu Plata videl naš obveščevalec. Eden je na Tajskem, v Pattayi, to sem preveril. In potem so vsi obveščevalci imenovali še enega, zato ker mu je po postavi podoben in ker je bil rop izpeljan tako profesionalno, in sicer Bjørna Johansna iz Tveitove tolpe.«

»Ja?«

Ola bi najraje zlezel s stola pod mizo.

»Ležal je v ullevålski bolnici, ker so ga v petek operirali. Aauris alatae!«

»Auris alatae?«

»Štrleča ušesa,« je zastokal Harry in si z obrvi frcnil znojno kapljico. »Ivarsson je izgledal, kot da bo eksplodiral. Do kam si prišel?«

»Ravno sem obdelal 21.« Halvorsnov glas je odmeval med opečnatimi stenami. Tako zgodaj dopoldne sta imela telovadnico v kleti policijske centrale skoraj sama zase.

»A si jo užgal po bližnjici, a?« Harry je stisnil zobe in močneje zagonil. Okrog njegovega ergometrskega bicikla se je oblikovala prava znojna luža, medtem ko se je Halvorsnu komaj navlažilo čelo.

»Torej še vedno tipate v temi?« je vprašal Halvorsen in dihal enakomerno in umirjeno.

»Če ne drži, kar je rekla Beate Lønn na koncu, potem res nimamo veliko.«

»In kaj je rekla?«

»Ona dela z nekim programom, ki iz videoposnetkov naredi tridimenzionalno sliko roparjeve glave in obraza.«

»Z masko?«

»Program uporabi podatke, ki jih najde na slikah. Svetloba, senca, vdolbine, izbokline. Bolj ko se maska prilega obrazu, laže je narediti sliko osebe pod njo. Čeprav je le skica, Beate pravi, da je vseeno uporabna pri primerjanju s slikami osumljencev.«

»S tistim identifikacijskim programom od FBI-ja?« Halvorsen se je obrnil k Harryju in z dokajšnjim navdušenjem ugotovil, da se je znojni madež, ki se je začel na prsih na logotipu Jokke&Valentiner, že razširil prav po vsej majici.

»Ne, enega boljšega ima,« je rekel Harry. »Do kod si prišel?«

»22. Katerega?«

»Fusiform gyrus.«

»Microsoft? Apple?«

Harry se je s kazalcem trknil v zariplo čelo. »Skupna programska oprema. Leži v možganskem temporalnem režnju in ima eno samo funkcijo, in to, da prepoznava obraze. Samo to dela. Zaradi tega koščka možganov lahko razlikujemo stotisoče človeških obrazov, a komaj ducat nosorogov.«

»Nosorogov?«

Harry je zamižal in poskušal odmežikati pekoči znoj. »To je bil samo primer, Halvorsen. Ampak Beate Lønn je gotovo povsem svoja slika. Njen fusiform je dobil še nekaj dodatnih zavojev, zato si zapomni tako rekoč vse obraze, kar jih je videla v življenju. In s tem ne mislim samo ljudi, ki jih pozna ali s katerimi je govorila, temveč tudi obraze za sončnimi očali, ki so šli mimo nje v človeški množici pred petnajstimi leti.«

»A me zezaš?«

»Nič te ne.« Harry je nagnil vrat in zajel sapo, da je lahko nadaljeval: »Takih primerov, kot je ona, je gotovo samo nekaj sto. Didrik Gudmundson je rekel, da je sodelovala na testu na policijski šoli in potolkla vse znane identifikacijske programe. Ženska je prava obrazna kartoteka na dveh nogah. Kadar vpraša: ‘Kje sem te že videla?’, si lahko prepričan, da ne gre za zapeljevalski trik.«

»Ježeš. Kaj pa dela na policiji? S takim talentom, hočem reči?«

Harry je skomignil. »A se mogoče spomniš kriminalista, ki so ga v osemdesetih ubili med bančnim ropom na Ryenu?«

»Pred mojim štetjem.«

»Ko so poslali sporočilo, je bil po naključju v bližini, in ko je prišel tja prvi, je brez orožja stopil v banko, da bi se pogajal. Pokošen je bil z avtomatsko puško, roparjev pa niso nikdar prijeli. Na policijski šoli so ga pozneje uporabljali kot primer, česa ne smeš narediti, ko prideš na mesto zločina.«

»Počakati moraš na okrepitve in ne izzivati roparjev in ne izpostavljati sebe, bančnih uslužbencev in celo roparjev nepotrebnim nevarnostim.«

»Točno tako, to je abecednik. Čudno pri tem je bilo, da je sodil med najboljše in najizkušenejše kriminaliste. Jørgen Lønn, Beatin oče.«

»A ja? In misliš, da je zato postala policistka? Zaradi očeta?«

»Mogoče?«

»A je čedna?«

»Brihtna. Kako daleč?«

»Ravno šel čez 24, še šest. Pa ti?«

»22. Te bom že še ujel.«

»Pa ne tokrat,« je rekel Halvorsen in pritisnil na pedale.

»O ja, kajti zdaj pridejo na vrsto klanci. In takrat sem na vrsti jaz. Tebe pa bojo zdelali psiha in krči. Kot ponavadi.«

»Tokrat ne,« je rekel Halvorsen in pritisnil močneje. Na robu gostih las se je pokazala znojna kapljica. Harry se je nasmehnil in se nagnil nad krmilo.

Bjarne Møller je strmel zdaj v listek za nakupe, ki mu ga je dala žena, zdaj v polico, na kateri bi po njegovem moral biti koriander. Margrete se je zaljubila v tajsko hrano po lanskih počitnicah na Phuketu, a šef oddelka za nasilna dejanja se ni povsem znašel med vso različno zelenjavo, ki so jo iz Bangkoka vsak dan pošiljali z letalom v pakistansko trgovino z živili na Grønlandsleiru.

»Šef, tistole je zeleni čili,« mu je rekel glas ob ušesu in Bjarneja Møllerja je obrnilo, zagledal je mokri, zaripli Harryjev obraz. »Kakšna dva taka pa še nekaj rezin ingverja pa si lahko skuhaš župco tom-yam. Kadilo se ti bo iz ušes, boš pa izšvical precej svinjarije.«

»Očitno si že poskusil, Harry.«

»Samo majcen dvoboj na biciklu s Halvorsnom.«

»A tako? Kaj pa imaš v roki?«

»Japone. En majhen rdeči čili.«

»Nisem vedel, da kuhaš.«

Harry je rahlo začuden pogledal v vrečko s čilijem, kot da bi bilo to tudi zanj nekaj novega. »Sicer pa dobro, da sem te srečal, šef. Imamo en problem.«

Møller je začutil srbenje po temenu.

»Ne vem, kdo je odločil, da bo Ivarsson vodil preiskavo umora na Bogstadveinu, ampak to ne bo funkcioniralo.«

Møller je odložil listič v košaro. »Koliko časa že delata skupaj? Cela dva dni?«

»Šef, štos ni v tem.«

»Harry, a ne bi mogel enkrat za spremembo samo preiskovati. In pustiti drugim, da se odločijo, kako bojo delo organizirali. Ni nujno, da boš nosil trajne posledice, če enkrat ne boš v opoziciji, a veš?«

»Jaz bi rad samo, da se zadeva hitro razreši, šef. Potem bi lahko nadaljeval z drugo zadevo, a veš?«

»Ja, Harry, vem. Ampak ti zadevo vlečeš že več kot šest mescev, kolikor sem ti jih obljubil, zato ne morem obljubiti, da ti bomo zaradi osebnih občutkov in pogledov dali še več časa in sredstev.«

»Šef, bila je policijska kolegica.«

»Saj vem!« je siknil Møller. Naredil je premor, pogledal naokrog in nadaljeval bolj pridušeno: »Harry, kje vidiš problem?«

»Navajeni so delati z ropi, Ivarssona pa sploh ne zanimajo konstruktivni predlogi.«

Bjarne Møller se je moral nasmehniti ob misli na Harryjeve »konstruktivne predloge«. Harry se je sklonil in govoril hitro in odločno:

»Šef, ko se zgodi umor, kaj se najprej vprašamo? Zakaj, kakšen je motiv, a ne? Na oddelku za rope pa se jim zdi tako samoumevno, da je motiv denar, da vprašanja niti ne postavijo.«

»In kje misliš, da je motiv?«

»Nič ne mislim, gre samo za to, da uporabljajo čisto napačno metodo.«

»Drugo metodo, Harry, drugo. Zdaj pa moram kupiti tole zelenjavno reč in oditi domov. No, povej mi, kaj bi rad!«

»Rad bi, da govoriš s tistimi, s katerimi moraš govoriti, zato da si bom izbral kakšnega drugega in da bova delala solo.«

»Da bi izstopil iz skupine?«

»Vzporedna preiskava.«

»Harry …«

»Tako smo prijeli Taščico, a se spomniš?«

»Harry, jaz se ne morem vmešavati …«

»Ob sebi bi imel rad Beate Lønn, da začneva na novo. Ivarsson se je že zdaj zaplezal in …«

»Harry?«

»Ja?«

»Kaj je pravi razlog?«

Harry se je prestopil. »Ne morem delati s tem krokodilom.«

»Ivarssonom?«

»Sicer bom še naredil nekaj prekleto trapastega.«

Obrvi Bjarneja Møllerja so se nad nosnim korenom združile v črn ‘v’. »A je to grožnja?«

Harry je Møllerju položil roko na ramo. »Samo to uslugo, šef! Nikdar več te ne bom ničesar prosil. Nikdar.«

Møller je zabrundal. Kolikokrat v letu je za Harryja tvegal glavo, namesto da bi ubogal dobronamerni nasvet starejših kolegov, naj se raje malce distancira od nepreračunljivega kriminalista? Pri Harryju Holeju je bilo gotovo samo to, da se mu bo nekega dne nekaj pošteno zalomilo. Ker pa sta s Harryjem doslej še vedno priletela na vse štiri, se ju nihče ni mogel lotiti drastično. Doslej. Najzanimivejše vprašanje pa je bilo tole: Zakaj to počne? Pogledal je Harryja. Alkoholik. Zgaga. Včasih neznosno ošaben trmasti osel. In razen Waalerja njegov najboljši kriminalist.

»Glej, da te ne bo zaneslo, Harry! Drugače te bom zbrcal za pisalno mizo in zaklenil. Razumel?«

»Sprejeto, šef.«

Møller je zavzdihnil. »Jutri moram na sestanek s policijskim inšpektorjem in šefom kriminalistov. Bova videla. Ampak nič ne obljubim, si slišal?«

»Aj, aj, šef! Pozdravi ženo!«

Ko je odhajal, se je obrnil. »Koriander je čisto spodaj levo.«

Bjarne Møller je strmel v košaro, ko je Harry že odšel. Spomnil se je, zakaj to počne. Rad ima tega rogovileža, zapitega, trmastega osla.

7. poglavje

Beli kralj

Harry je pokimal enemu od stalnih gostov in se usedel za mizo pod ozkim oknom z motno in robato šipo, ki je gledalo na Waldemar Thranes gato. Na steni za njim je visela velika slika, sončni dan na Youngstorgu, moški sprehajalci v cilindrih veselo pozdravljajo ženske s sončniki. Kontrast med večnim jesenskim mrakom in skoraj pobožno popoldansko tišino v restavraciji Schrøder ne bi mogel biti večji.

»Lepo, da si prišel,« je rekel Harry rahlo zajetnemu možakarju, ki je že sedel za mizo. Zlahka se je videlo, da ni stalni gost. Ne zaradi elegantnega tvidastega suknjiča ali rdečepikčastega metuljčka, ampak zato, ker je mešal čaj v belem lončku, postavljenem na pivsko odišavljenem prtu, naluknjanem od cigaret. Naključni gost je bil psiholog Ståle Aune, eden najboljših v državi in strokovnjak, s katerim je imela oselska policija veliko veselje. Pa tudi skrbi, kajti Aune je bil skrajno pošten možakar, ki je dal veliko na svojo integriteto in se o pravni zadevi nikoli ni izrekel, če ni imel stoodstotnih znanstvenih dokazov. In ker je v psihologiji malo dokazov za karkoli, se je pogosto zgodilo, da je kot tožilčeva priča postal najboljši prijatelj branilca, kajti dvom, ki ga je praviloma zasejal, je obtožencu koristil. Kot policaj je Harry, ko je šlo za umore, uporabljal Aunejeve ekspertize že tako dolgo, da ga je štel kar za kolega. In kot alkoholik se je tako zelo odprl temu toplemu, modremu gizdalinu, da bi ga lahko – v trenutku velike stiske – klical za prijatelja.

»Tole je torej tvoje pribežališče?« je rekel Aune.

»Ja,« je rekel Harry in z obrvmi dal znak Maji za pultom, ki je takoj izginila skozi kuhinjska nihajna vrata.

»In kaj imaš tole?«

»Japone. Čili.«

Znojna kapljica se je skotrljala Harryju po nosu, za hip obvisela na konici in padla na prt. Aune je začudeno pogledal v mokri madež.

»Počasen termostat,« je rekel Harry. »Treniral sem.«

Aune se je namrdnil. »Kot medicinec bi ti moral zaploskati, kot filozof pa se sprašujem, v čem je smisel, da telo izpostavljaš takim nelagodnostim.«

Pred Harryjem sta pristala kovinski vrček in lonček. »Hvala, Maja!«

»Občutek krivde,« je rekel Aune. »Nekateri se ga otresejo le tako, da kaznujejo sebe. Kot ti, ko se ti utrga, Harry. V tvojem primeru alkohol ni beg, temveč skrajni način, kako bi kaznoval samega sebe.«

»No, hvala, to diagnozo sem od tebe že večkrat slišal.«

»Zato treniraš tako trdo? Slaba vest?«

Harry je skomignil.

Aune je znižal glas: »Razmišljaš o Ellen?«

Harryjev pogled je trznil navzgor in se srečal z Aunejevim. Počasi je nesel kavo k ustom in dolgo pil, potem jo je nakremžen odložil. »Ne, ne gre za zadevo Ellen. Nikamor ne pridemo, pa ne zato, ker bi slabo delali, saj veš. Nekaj se bo že še pokazalo, le potrpežljivi moramo biti.«

»Dobro,« je rekel Aune. »Nisi ti kriv za Ellenino smrt, zapomni si to. In ne pozabi, da vsi tvoji kolegi mislijo, da so prijeli pravega storilca.«

»Mogoče. Mogoče ne. On je mrtev in ne more odgovoriti.«

»Pazi, Harry, da te misel ne bo obsedala!« Aune je vtaknil dva prsta v žep na tvidastem telovniku, izvlekel srebrno uro in jo ošinil. »Ampak saj nisi hotel govoriti o občutku krivde?«

»Ne.« Harry je iz notranjega žepa izvlekel sveženj slik. »Rad bi videl, kaj si misliš o tem.«

Aune je vzel fotografije in prelistaval sveženj. »Kaže, da gre za bančni rop. Nisem vedel, da se s tem ukvarja oddelek za nasilna dejanja.«

»Razlago boš dobil na naslednji sliki.«

»A ja? S kazalcem kaže v kamero.«

»Oprosti, na naslednji.«

»Oj! A jo je …«

»Ja, ker gre za AG3, skoraj ne vidiš ognja iz cevi, vendar je ravnokar sprožil. Kot vidiš, je šla krogla ženski skozi čelo. Na naslednji sliki je izstopila iz glave in se zavrtala v lesno oblogo ob steklenem okencu.«

Aune je odložil sveženj. »Harry, zakaj mi morate vedno kazati te nagnusne slike?«

»Torej veš, o čem govorimo. Poglej naslednjo sliko!«

Aune je zavzdihnil.

»Tukaj je ropar že dobil denar,« je rekel Harry in pokazal na sliko. »Ostane samo še beg. Je profesionalec, miren je in odločen, nobenega razloga ni več, da bi še koga strašil ali izsiljeval. Pa vseeno se odloči, da bo beg odložil za nekaj sekund in ubil bančnico. Samo zato, ker je šef filiale za bankomat porabil šest sekund preveč.«

Aune je v počasnih osmicah sukal žličko po čaju. »In zdaj te zanima, kaj je bil njegov motiv?«

»Hja. Motiv je vedno, težko pa je vedeti, na kateri strani razuma bi ga začeli iskati. Tvoj prvi vtis?«

»Resne osebnostne motnje.«

»Ampak pri vsem ostalem, kar počne, se zdi tako racionalen.«

»Osebnostna motnja ne pomeni, da si butast. Ljudje s takimi motnjami so enako sposobni, pogosto pa še sposobnejši, da dosežejo, kar želijo. Od nas jih loči to, da si želijo drugih stvari.«

»Kaj pa droge? Je kakšna snov, zaradi katere bi sicer normalna oseba postala tako agresivna, da bi ubijala?«

Aune je odkimal. »Opoj samo okrepi ali oslabi nagnjenja, ki so v tebi že od prej. Kdor udari ženo pijan, praviloma že trezen razmišlja, da bi jo udaril. Ljudje, ki zagrešijo naklepni umor, kakršen je tale, se praviloma vedno nagibajo k temu.«

»Praviš torej, da je ta tip popolnoma utrgan?«

»Ali pa sprogramiran.«

»Sprogramiran?«

Aune je pokimal. »Se spomniš roparja, ki ga niso nikoli prijeli, Raskola Baxheta?«

Harry je odkimal.

»Cigan,« je rekel Aune. »Vrsto let se je šušljalo o tem skrivnostnežu, ki naj bi dejansko stal za vsemi velikimi ropi na transporte denarja in velike banke v Oslu v osemdesetih letih. Šele čez mnoga leta je policija ugotovila, da zares obstaja, pa še takrat jim ni uspelo dobiti nobenega dokaza proti njemu.«

»Zdaj se mi pa že svita,« je rekel Harry. »Vendar če se prav spomnim, so ga prijeli?«

»Narobe. Našli so samo dva roparja, ki sta obljubila, da bosta pričala proti Raskolu v zameno za znižano kazen, vendar sta nenadoma izginila v skrivnostnih okoliščinah.«

»Nič nenavadnega,« je rekel Harry in izvlekel škatlico cigaret Camel.

»Nenavadnega, če sedita v zaporu,« je rekel Aune.

Harry je tiho zažvižgal. »Vseeno mislim, da je pristal v kehi.«

»In res je,« je rekel Aune. »Vendar ga niso prijeli. Raskol se je sam prijavil. Nekega dne se pojavi na policijski recepciji in pove, da bi rad priznal celo vrsto starih ropov. Nastane, jasno, divja zmeda. Nihče ne razume nič, Raskol pa tudi noče povedati, zakaj se je prijavil. Preden pride zadeva na sodišče, me pokličejo, naj preverim, če je prišteven, če njegovo stanje dopušča postopek pred sodiščem. Raskol je privolil, da se bo pogovarjal z mano, pod dvema pogojema. Da bova igrala nekakšen šah – ne sprašuj me, kako je vedel, da igram šah! In da naj prinesem s sabo francoski prevod knjige The Art of War, prastaro kitajsko knjigo o vojaški taktiki.«

Aune je odprl škatlico cigarilosov Nobel Petit.

»Iz Pariza so mi poslali knjigo in s sabo sem prinesel šah. Zaklenili so me v celico in tam sem pozdravil moškega, ki je bil še najbolj podoben menihu. Prosil me je, če si lahko sposodi nalivnik, začel listati po knjigi in mi pokimal, da lahko odprem šahovsko partijo. Postavil sem figure in igro odprl z retijem – otvoritev, s katero napadeš nasprotnika šele potem, ko zavzameš osrednje pozicije, pogosto učinkovita poteza proti igralcem srednjega kalibra. Nemogoče je po prvi potezi odkriti, kaj nameravam, ampak ta cigan pogleda iznad knjige in dol v šahovnico, se pogladi po kozji bradici, me pogleda z vsevednim smehljajem, si nekaj zapiše v knjigo …«

Na koncu cigarilosa je vzplamtel srebrni vžigalnik.

»… in bere naprej. Potem rečem: ‘Ne mislite narediti poteze?’ Gledam, kako njegova roka čečka z mojim nalivnikom, medtem ko odgovarja: ‘Ni mi treba. Zdaj si zapisujem, kako se bo ta igra odvijala, potezo za potezo. Končalo se bo tako, da boš izgubil kralja.’ Jaz mu odgovorim, da samo po eni potezi še ne more vedeti, kako se bo igra končala. ‘A greva stavit?’ me vpraša. Poskušam se ga otresti s smehom, a on vztraja. Torej stavim stotaka, da bi ga omehčal za intervju. Bankovec bi rad videl, položiti ga moram ob šahovnico, da ga gleda. Dvigne roko, kot da bo naredil potezo, ko se stvari zgodijo zelo hitro.«

»Hitropotezni šah?«

Aune se je nasmehnil in vmes zamišljeno puhnil modrikast dimni kolobar v strop.

»V naslednjem hipu me je držal v jeklenem prijemu, glavo mi je pritiskal nazaj, da sem gledal naravnost v strop, ob ušesu sem zaslišal šepetanje: ‘A čutiš rezilo, gadzo?’ Seveda sem ga, ostro, kot brivski nož tanko jeklo, ki je pritiskalo na kožo na goltancu. Harry, si že kdaj izkusil kaj takega?«

Harryjevi možgani so brzeli po registru sorodnih doživetij, a niso našli ničesar podobnega. Odkimal je.

»Počutil sem se – če citiram nekatere svoje paciente – cenenega. Tako sem se bal, da sem se skoraj v hlače. Potem mi je zašepetal v uho: ‘Aune, položi kralja!’ Malo je popustil prijem, da sem lahko dvignil roko in podrl svoje figure. Potem me je, prav tako nenadno, izpustil. Stopil je na svojo stran mize in čakal, da sem se postavil na noge in pošteno zadihal. ‘Kaj hudiča je bilo pa to?’ sem zastokal. »To je bil bančni rop,’ je odgovoril. »Najprej načrtovan in potem izpeljan.’ Nato je k meni obrnil knjigo na mestu, kamor je zapisal potek igre. Zapisal je samo mojo potezo in ‘beli kralj se vda’. Potem je vprašal. ‘A sem ti zdaj odgovoril, Aune?’«

»In kaj si mu rekel?«

»Nič. Zadrl sem se straži. Preden pa so me odklenili, sem Raskolu postavil še zadnje vprašanje. Ker sem vedel, da se mi bo od tuhtanja zmešalo, če odgovora ne izvem tukaj in zdaj. Vprašal sem: ‘A bi šli do konca? Bi mi prerezali vrat, če ne bi položil kralja? Samo, da bi dobili trapasto stavo?’«

»In kaj je odgovoril?«

»Nasmehnil se je in vprašal, če vem, kaj je predprogramiranje.«

»Ja?«

»To je bilo vse. Vrata so se odprla in jaz sem se pobral ven.«

»Kaj pa je mislil s predprogramiranjem?«

Aune je odrinil čaj. »Svoje možgane lahko vnaprej programiraš tako, da sledijo določenemu vzorcu vedenja. Možgani potem prekrijejo druge impulze in sledijo vnaprej določenim pravilom, ne glede na to, kaj se bo zgodilo. To je koristno v trenutkih, ko se možgani naravno odzovejo s paniko. Kot recimo, če se padalo ne odpre. Padalec ima, upajmo, sprogramirane postopke, kako ravnati v sili.«

»Ali vojaki v boju?«

»Točno. Poznamo že metode, ko človeka lahko sprogramiraš tako temeljito, da pade v trans in da ga ne zbudi noben še tako močan zunanji vpliv, obnaša se kot živ robot. Dejstvo je, da je to, kar so sicer mokre sanje vsakega generala, tako grozljivo preprosto, le če obvladaš potrebne tehnike.«

»A govoriš o hipnozi?«

»Temu raje rečem predprogramiranje, ne sliši se tako skrivnostno. Gre samo za to, da impulzom odpiraš in zapiraš poti. Tisti, ki so brihtni, se zlahka programirajo sami, to je tako imenovana samohipnoza. Če bi se Raskol vnaprej programiral, da bi me ubil, če ne bi položil kralja, bi si zaprl vsako pot, da bi se premislil.«

»Ampak saj te ni ubil.«

»Vsi programi imajo gumb escape, geslo, ki prekine trans. V tem primeru je bilo mogoče to, da sem položil belega kralja.«

»Mhm. Osupljivo.«

»In tu pridem do bistva …«

»Mislim, da razumem,« je rekel Harry. »Lahko, da se je bančni ropar na sliki sprogramiral tako, da bo streljal, če se bo šef banke obiral.«

»Pravila v predprogramiranju morajo biti preprosta,« je rekel Aune, spustil cigarilos v čajno skodelico in jo pokril s podstavkom. »Da se spraviš v trans, moraš oblikovati majhen, a logično sklenjen sistem, ki ne prepušča nobenih drugih misli.«

Harry je h kavni skodelici položil petdesetaka in vstal. Aune je v tišini gledal, kako Harry zbira slike, potem je vprašal: »Tudi ščepca tega, kar sem ti povedal, mi ne verjameš, a ne?«

»Ne.«

Tudi Aune je vstal in si zapel gumb na trebuhu. »Kaj pa potem verjameš?«

»Verjamem v to, kar so me naučile izkušnje,« je rekel Harry. »Da zlikovci v bistvu niso nič bolj brihtni od mene, da iščejo preproste rešitve, da imajo nezapletene motive. Na kratko povedano, da so stvari praviloma take, kot pač zgledajo. Grem stavit, da je bil ta bančni ropar brezmejno zadet ali pa ga je zajela panika. Kar je naredil, je bilo prekleto butasto, in zato sklepam, da je butast. Kar poglej Cigana, ki je po tvojem očitno tako brihten – koliko let je pa fasal za napad z nožem?«

»Nič,« se je sardonično nasmehnil Aune.

»A?«

»Nikoli niso našli nobenega noža.«

»A nisi rekel, da si bil zaklenjen v njegovi celici?«

»A si kdaj ležal na trebuhu na plaži, ko so ti prijatelji rekli, da bodi čisto pri miru, ker ti tik nad hrbtom držijo žareče oglje? In potem slišiš, da nekdo reče: ‘O, sranje!’, in v naslednjem hipu začutiš, kako koščki oglja padajo po tebi in ti pečejo hrbet?«

Harryjevi možgani so predalčkali poletnodopustniške spomine. Hitro so opravili svoje. »Ne.«

»Pa se je izkazalo, da je bila le šala, da so te posuli z ledenimi kockami …?«

»A ja?«

Aune je zavzdihnil. »Včasih me prav zanima, Harry, kje si preživel teh petintrideset let, kolikor jih priznavaš.«

Harry si je z roko potegnil čez obraz. Bil je utrujen. »Okej, ampak v čem je štos, Aune?«

»Da te dober manipulator prepriča, da je rob stotaka rezilo noža.«

Blondinka je gledala Harryja naravnost v oči in mu obljubljala sonce z popoldansko oblačnostjo. Pritisnil je na off in slika se je skrknila v majceno, svetlečo se pikico na sredi štirinajstpalčnega ekrana. Ko pa je zamižal, se mu je na mrežnici spet prikazala slika Stine Grette skupaj s poročevalčevim odmevom »… še vedno nobenih osumljencev«.

Odmižal je in si ogledoval zrcalno sliko na mrtvem ekranu. Sebe, stari zeleni ušesasti stol iz Elevatorja in golo salonsko mizico, okrašeno zgolj z odtisi kozarcev in steklenic. Vse je bilo po starem. Prenosni televizor stoji na polici med Lonely Planetom za Tajsko in NAF-ovo avtomobilsko karto, odkar se je vselil, in v skoraj sedmih letih ni odpotoval niti za meter. Bral je nekaj o sedem letnem ritmu: da po približno sedmih letih ljudje tipično zahrepenijo po novem bivališču. Ali novi službi. Ali novem partnerju. On tega ščemenja še ni začutil. Pa ima isto službo že skoraj deset let. Pogledal je na uro. Ob osmih, je rekla Ana.

Kar zadeva partnerja, ni nikoli prišel tako daleč, da bi preveril to teorijo. Razen dveh razmerij, ki bi utegnili trajati tako dolgo, so se romance izpele zaradi šesttedenskega ščemenja, kot je rekel Harry. Ali je bilo njegovo upiranje, da bi se vezal, krivo, da je bil poplačan s tragedijo obakrat, ko je ljubil žensko, tega ni vedel. Ali če sta za to krivi njegovi zvesti ljubici – preiskovanje umorov in alkohol. Preden je pred enim letom srečal Rakel, je vsekakor začenjal verjeti, da ni ustvarjen za trajna razmerja. Pomislil je na njeno veliko, prijetno spalnico na Holmenkollnu. Na njeno napol zakodirano brundanje pri zajtrku. Na Olegovo risbico na hladilniku: trije ljudje se držijo za roke, oseba, pod katero piše HARY, pa se dviga vse do rumenega sonca na nebu brez oblačka.

Harry se je dvignil s stola, poiskal listič z njeno številko ob telefonskem odzivniku in jo vtipkal v mobilnik. Štirikrat je pozvonilo, preden se je na drugem koncu oglasilo:

»Živjo, Harry.«

»Živjo. Kako si vedela, da sem jaz?«

Tih, globok smeh. »Kje si bil zadnja leta, Harry?«

»Tukaj. In tam. Zakaj pa? A sem kaj neumnega rekel?«

Zasmejala se je še glasneje.

»Aja, na displeju vidiš mojo številko. Kako sem butast!« Slišal je, kako trapasto se je izmazal, pa nič hudega, najpomembnejše je, da je slišal, kar je hotel slišati, in odložil. An, ban, pet podgan. »Poslušaj, Anna, kar se tiče dogovora za zvečer …«

»Harry, ne bodi otročji!«

»Otročji?«

»Ravnokar delam najboljši curry tega tisočletja. In če se bojiš, da te bom zapeljala, te moram razočarati. Po mojem si dolgujeva le kakšno urico ob večerji, da malce pokramljava. Razčistiva nekaj nesporazumov od takrat. Ali pa tudi ne. Mogoče bi se malo smejala. Nisi pozabil na japone chili?«

»Nisem, ne.«

»Dobro! Potem pa točno ob osmih, okej?«

»Ee …«

»Dobro.«

Harry je bolščal v telefon, ko je ona že odložila.

8. poglavje

Džalalabad

»Ubil te bom!« je rekel Harry in močneje zgrabil hladno puškino jeklo. »Samo, da veš, kaj te čaka. Da boš o tem malce premišljeval. Odpri usta!«

Ljudje okrog njega so bile voščene lutke. Nepremične, brezdušne, razčlovečene. Harry se je znojil pod masko, kri mu je butala v sencih in za vsakim udarcem je ostala topa bolečina. Ni hotel gledati ljudi okrog sebe, ni hotel srečati njihovih obtožujočih pogledov.

»Daj denar v vrečko!« je rekel osebi brez obraza pred sabo. »In vrečko si natakni čez glavo!«

Brezobraznik se je zasmejal in Harry je obrnil puško, s kopitom ga je nameraval suniti v glavo, vendar je zgrešil. Zdaj so se zasmejali še drugi v prostoru in Harry jih je gledal iz neenako izrezanih lukenj v maski. Naenkrat so se mu vsi zdeli znani. Dekle za drugim okencem je bila podobna Birgitti. In za temnopoltega moškega ob avtomatu z listki bi stavil, da je Andrew. Belolasa gospa z otroškim vozičkom pa …

»Mama?« je zašepetal.

»Boš vzel denar ali ne?« je vprašal brezobraznik. »Še petindvajset sekund.«

»Jaz bom odločal, koliko časa bo tole trajalo!« je zatulil Harry in mu vtaknil puškino cev v črna usta. »Ti si bil, ves čas sem vedel. Čez šest sekund boš mrtev. Boj se!«

En zob je visel na koži, brezobrazniku je iz ust tekla kri, vendar je govoril, kot da tega ne opazi: »Ne morem obljubiti, da bi ti dali še več časa in sredstev zaradi osebnih potreb.« Nekje je frenetično zazvonil telefon.

»Boj se! Boj se, kot se je bala ona!«

»Previdno, Harry, pazi, da te ta misel ne bo obsedala!« Harry je začutil usta na puškini cevi.

»Bila je policijska kolegica, preklet hudič! Bila je moja najboljša …« Maska se mu je lepila na usta, zato je težko dihal. A brezobraznikov glas je mlel nemoteno naprej: »Ni bil kos.«

»… prijateljica.« Harry je petelina napel do konca, vendar se ni zgodilo nič. Odprl je oči.

Harryja je najprej prešinilo, da je zadremal. Sedel je v istem zelenem ušesastem stolu in gledal v mrtev televizijski ekran. Plašč je bil pa nov. Pokrit je bil z njim, zakrival mu je pol obraza, v ustih je imel okus po mokrem lanenem blagu. Dnevna svetloba je napolnjevala sobo. Potem je začutil kladivo. Tolklo je po živcu za očmi, znova in znova, in to neusmiljeno natančno. Rezultat je bila bolečina, očitna in obenem dobro znana. Poskušal je povzeti misli. Je pristal v Schrøderju? Je pri Anni spet pil? A bilo je, kot se je bal: črno. Spomnil se je, da se je, potem ko se je pogovarjal z Anno po telefonu, usedel v dnevno sobo, po tem pa mu je padel mrak na oči. V tistem se je dvignila vsebina želodca. Harry se je nagnil čez rob naslonjača in zaslišal pljusk kozlanja po parketu. Zastokal je, zamižal in poskušal izključiti glas telefona, ki je neumorno zvonil. Ko se je prižgal avtomatični odzivnik, je že spal.

Bilo je, kot da bi mu kdo strigel čas in bi koščki padali po tleh. Prebudil se je, vendar ni takoj odprl oči, da bi se prepričal, če mu je kaj bolje. Ničesar ni začutil. Edina razlika je bila ta, da so se udarci kladiva razširili po še večjem področju, da je smrdelo po kozlanju in da je vedel, da ne bo več mogel zaspati. Preštel je do tri, se dvignil, se skrušen odmajal tistih osem korakov do kopalnice in pustil, da se mu je želodec še enkrat obrnil. Držal se je za školjko, medtem pa lovil sapo in na veliko začudenje opazil, da so v rumeni snovi, ki teče po belem porcelanu, mikroskopsko majhni rdeči in zeleni koščki. S kazalcem in palcem je ujel enega od rdečih, ga odnesel do pipe, ga opral in pogledal v luči. Potem ga je previdno položil med zobe in požvečil. Nakremžil se je, ko je začutil pekoči sok japone čilija. Umil si je obraz in se dvignil. In v ogledalu zagledal veliko modrico. Svetloba v dnevni sobi je rezala v oči, ko je prižgal odzivnik.

»Tukaj Beate Lønn. Upam, da ne motim, ampak Ivarsson je rekel, da moram takoj poklicati vse. Zgodil se je še en rop. Norveška banka na Kirkeveinu med Frognerparkom in križiščem Majorstua/Majorstkrysset.«

9. poglavje

Megla

Sonce je izginilo za sloj jekleno sivih oblakov, ki so se nizki privlekli iz Oselskega fjorda, in kot uvertura v grozeč dež je zapihal južnik. Na Kirkeveinu je žvižgalo po žlebovih in tolklo po markizah. Drevje se je povsem obletelo, videz je bil, kot da bi iz mesta posrkalo vse barve in da je Oslo postal črno-bel. Harry se je upiral vetru in stiskal plašč z rokami v žepih. Ugotovil je, da je zadnji gumb vzel slovo, verjetno enkrat zvečer ali ponoči, ampak izgubil ni samo tega. Ko je hotel poklicati Anno, da bi mu pomagala rekonstruirati večer, je ugotovil, da je izgubil tudi mobilnik. In ko jo je poklical s stacionarnega, mu je odgovoril prekleto znani ženski glas, da tista, s katero bi rad govoril, v tem trenutku ni dosegljiva, da pa lahko pusti številko ali sporočilo. Obupal je.

Sorazmerno hitro se je zbrihtal in presentljivo zlahka premagal skušnjavo, da bi skočil po vse prekratki poti do monopolne trgovine z alkoholom ali Schrøderja. Namesto tega se je oprhal, oblekel in šel po Sofiesgate mimo bislettskega stadiona, po Pilestredet mimo Stensparka in čez Majorstuo. Spraševal se je, kaj je pil. Namesto obveznih želodčnih bolečin s podpisom Jima Beama se mu je na vse čute navlekla nekakšna meglica in celo sveži vetrovni sunki mu je niso mogli razpihati.

Dva policijska avtomobila s prižgano modro lučjo sta stala pred podružnico Norveške banke. Harry je enemu uniformiranemu policistu pokazal izkaznico, se sklonil pod varnostni trak in stopil do vhodnih vrat. Tam se je Weber pogovarjal z enim od svojih s kriminalističnotehničnega.

»Dober dan, višji inšpektor,« je rekel Weber s poudarkom na dan. Ko je zagledal Harryjevo modrico, je dvignil obrv. »A te pretepa žena?«

Harry se ni spomnil odrezavega odgovora, namesto tega je otresel cigareto. »Kaj imamo tukaj?«

»Zamaskiranega tipa s puško AG3.«

»In ptiček je odletel?«

»Daleč, daleč.«

»Je kdo govoril s pričami?«

»Ja, Li in Li sta z njimi na policiji.«

»Kakšna podrobnost o poteku?«

»Ropar je dal šefinji filiale petindvajset sekund, da odpre bankomat, in s puško meril v glavo eni od uslužbenk.«

»In jo pripravil do tega, da je govorila namesto njega?«

»Jap. In ko je stopil v banko, je povedal ista angleška jajca.«

»This is a robbery, don’t move!« je rekel glas za njima, sledil mu je kratek, odsekan smeh. »Res lepo, Hole, da ste utegnili priti. Ojej, a vam je zdrsnilo v kopalnici?«

Harry je prižgal cigareto z eno roko, z drugo pa ponujal škatlico Ivarssonu, ki je odkimal. »Grda razvada, Hole.«

»Prav imate.« Harry je vtaknil camelce v žep. »Cigaret ne smeš ponujati, pravi gentlemen si bo že kupil svoje. To je rekel Benjamin Franklin.«

»Res?« je rekel Ivarsson in spregledal Webrov nasmeh. »Veliko ste se naučili, Hole. Mogoče ste tudi opazili, da je naš ropar spet udaril – točno tako, kot smo napovedali?«

»Kako pa veste, da je bil on?«

»Saj ste slišali, da gre za točno kopijo ropa banke na Bogstadveinu.«

»A ja?« je rekel Harry in globoko potegnil dim. »Kje je truplo?«

Ivarsson in Harry sta se merila z očmi. V reptilskih zobeh je poblisknilo. Vskočil je Weber: »Šefinja je bila hitra. Bankomat je spraznila v triindvajsetih sekundah.«

»Nobene smrtne žrtve,« je rekel Ivarsson. »Razočaran?«

»Ne,« je rekel Harry in pihnil dim skozi nos. Sunek vetra je dim odnesel. Megla v glavi pa se kar ni hotela razpustiti.

Halvorsen je pogledal od Silvie, ko so se vrata odprla.

»A lahko skuhaš en visokooktanski ekspreso, pronto?« je rekel Harry in se vrgel na stol.

»Tudi tebi dobro jutro,« je rekel Halvorsen. »Zgledaš pa, da bogpomagaj!«

Harry je skril obraz v dlani. »Tudi malo se ne spomnim, kaj se je zgodilo včeraj zvečer. Pojma nimam, kaj sem pil, ampak te kapljice ne bom poskusil nikdar več.«

Pogledal je skozi prste in videl, da se je sodelavcu na čelu naredila globoka zaskrbljena guba.

»Pomiri se, Halvorsen, bila je samo nesreča, zdaj sem trezen kot radenska.«

»Kaj se je zgodilo?«

Harry se je votlo zasmejal. »Vsebina želodca kaže, da sem bil na večerji pri stari prijateljici. Večkrat sem poklical, da bi mi to potrdila, pa ne odgovarja.«

»Prijateljica?«

»Ja. Prijateljica.«

»Da ni kakšna nesposobna policajka?« je previdno pobaral Halvorsen.

»Raje pazi na kavo!« je zabrundal Harry. »Stara ljubezen, nič drugega. Čisto nedolžna reč.«

»Kako pa veš, če se pa nič ne spomniš?«

Harry se je z dlanjo pogladil po neobriti bradi. Pomislil je na Aunejeve besede, da opoj samo vpliva na nagnjenja, ki jih imaš že tako ali tako v sebi. Ni vedel, ali ga to pomirja ali ne. Počasi so se pojavljale podrobnosti. Črna obleka. Anna je nosila črno obleko. On je ležal na stopnicah. Pomagala mu je neka ženska. S pol obraza. Kot kakšen Annin portret.

»Vedno imam take black-oute,« je rekel Harry. »Ta ni nič hujši od drugih.«

»Pa oko?«

»Gotovo sem se butnil v kredenco, ko sem prišel domov, ali kaj podobnega.«

»Harry, nočem ti težiti, ampak tole zgleda malo huje kot pa kredenca.«

»No,« je rekel Harry in vzel skodelico z obema rokama. »A zgledam v stresu? Kadar sem se pretepal pijan, sem se vedno s takimi, ki jih tudi trezen nisem maral.«

»Saj res, sporočilo od Møllerja. Rekel mi je, naj povem, da kaže v redu, ni pa povedal, kaj.«

Harry je valjal ekspreso po ustih, ga pogoltnil in rekel: »Boš že še zvedel, Halvorsen.«

Na policijski centrali so istega popoldneva rop podrobno obdelali na sestanku preiskovalne skupine. Didrik Gudmundson je povedal, da so od alarma do prihoda policije minile tri minute, da pa roparja takrat ni bilo več na prizorišču zločina. Razen notranjega kroga, ko so patruljni avtomobili takoj zaprli najbližje ulice, so v naslednjih desetih minutah naredili zunanji krog na najpomembnejših glavnih cestah: E18 pri Fornebuju, Obroč 3 pri Ullevålu, Trondheimsveien pri akerski bolnišnici, Griniveien pri Røi in križišču na Trgu Carla Bernerja. »Rad bi videl, da bi temu lahko rekli železni obroč, ampak saj veste, kako smo danes kadrovsko podhranjeni.«

Toril Li je zaslišala pričo, ki je videla, da se je moški s kapuco čez glavo usedel na sopotnikovi strani v belo opel ascono, ki je stala prižgana na Majorstuveinu. Avto je zavil na levo v ulico Jacoba Aalla. Magnus Rian je povedal, da je druga priča videla bel avto, morda opla, ki je zapeljal v garažo na Vindernu in da je takoj zatem ven pripeljal moder volvo. Ivarsson je pogledal na zemljevid, ki je visel na beli tabli.

»Ne sliši se nemogoče. Ola, razširi iskanje še na modre volvote! Weber?«

»Tekstilna vlakna,« je rekel Weber. »Dve za okencem, kjer je skočil čez, in eno na vratih.«

»Yess!« Ivarsson je sunil s pestjo v zrak. Začel je hoditi gor pa dol za njihovimi hrbti, kar je Harryja vedno bolj živciralo. »Potem pa kar začnimo zbirati kandidate! Videoposnetek ropa bomo dali na internet, takoj ko bo Beate končala z njegovo redakcijo.«

»Pa je to pametno?« je vprašal Harry in se s stolom zagugal v steno, tako da je Ivarssonu presekal pot.

Načelnik policijskega oddelka ga je presenečen pogledal zviška. »Kaj se pravi pametno? Seveda nimamo nič proti, če nas bo kdo poklical in nam povedal, kdo je oseba na videu.«

Vskočil je Ola: »A se spomnite tiste mame, ki nas je poklicala in rekla, da je na videu na internetu videla svojega sina. Potem pa se je izkazalo, da že sedi zaradi drugega ropa.«

Glasen smeh. Ivarsson se je nasmehnil: »Hole, nikoli ne odslovimo nove priče.«

»Ali novega kopirca?« Harry si je dal roke za glavo.

»Posnemalca? Hole, nehajte, no!«

»A ja? Če bi jaz danes napadel banko, bi prav gotovo kopiral trenutno najbolj iskanega roparja na Norveškem, da bi sum padel nanj. Napad na Bogstadveinu je bil podrobno opisan na internetu.«

Ivarsson je odkimal. »Bojim se, Hole, da normalen bančni ropar ni tako izjemno prizemljen. Se da komu od prisotnih razložiti oddelku za nasilna dejanja, kaj je za serijskega roparja najznačilnejše? Ne? No, stvar je taka, da vedno – in to z mučno natančnostjo – ponavlja, kar je naredil v prejšnjih uspelih ropih. Šele ko mu rop spodleti – se pravi, da ne odnese denarja ali da ga primejo – bo spremenil vzorec.«

»To potrjuje vašo trditev, vendar ne izključuje moje,« je rekel Harry.

Ivarsson je ošvrknil omizje, kot da bi prosil na pomoč. »V redu je, Hole. Vi kar testirajte svoje teorije. Ravnokar sem namreč sklenil, da bomo preizkusili malce novo delovno metodo. Gre za to, da manjša skupina dela neodvisno, a vzporedno s preiskovalno skupino. Idejo sem dobil pri FBI-ju, preprečila naj bi, da se ne bi zapičili samo v en zorni kot in bi zato preiskava obtičala, kot se pogosto dogaja v velikih skupinah, kjer se zavedno ali nezavedno strinjajo o glavnih potezah. Mala skupina pa lahko na zadevo pogleda na nov in svež način, ker dela neodvisno in druga skupina nanjo ne vpliva. Metoda se še zlasti obnese v zahtevnih zadevah. Mislim, da se vas bo večina strinjala, da je Harry Hole že kar rojen za to, da postane del take enote.«

Splošno mrmranje. Ivarsson se je ustavil za Beatinim stolom. »Beate, pridružila se boš Harryju!«

Beate je zardela. Ivarsson ji je očetovsko položil roko na ramo: »Če se bo pokazalo, da ne funkcionira, pa kar povej!«

»Bom jaz povedal,« je rekel Harry.

Harry je hotel odkleniti glavna vrata, ko se je premislil in stopil deset metrov do trgovinice z živili, v katero je Ali s pločnika ravno nosil gajbice s sadjem in zelenjavo.

»Živjo, Harry! V boljši formi?« Ali se je široko zarežal in Harry je za hip pomižal. Točno to, česar se je bal.

»Ali, a si mi ti pomagal?«

»Samo gor po stopnicah. Ko sva odklenila vrata, si rekel, da boš že sam.«

»Kako sem prišel domov? Peš ali …«

»S taksijem. Dolžan si mi sto dvajset kron.«

Harry je zaječal in stopil za Alijem v trgovino. »Oprosti, Ali! Zares. A mi lahko poveš kratko verzijo brez mučnih podrobnosti?«

»S šoferjem sta se pričkala na cesti. Naša spalnica gleda pač na cesto.« Pritaknil je še ljubezniv smehljaj. »Jebemti sranje, da imaš okno glih na cesto!«

»In kdaj je bilo to?«

»Sredi noči.«

»Ali, ti vstaneš ob petih, jaz ne vem, kaj ljudem, kakršen si ti, pomeni sredi noči.«

»Pol polnoči. Najmanj.«

Harry je obljubil, da se to ne bo nikoli več ponovilo, Ali pa je kimal in kimal, kot se kima štorijam, ki jih že zdavnaj znaš na pamet. Harry ga je vprašal, kako se mu lahko oddolži, in Ali je rekel, da mu lahko posodi prazno klet. Harry je obljubil, da bo še bolj razmislil, kot je že, in poplačal Aliju dolg, pa kupil še eno kokakolo in vrečko testenin z mesnimi kroglicami.

»Potem sva si bot,« je rekel Harry.

Ali je odkimal. »Skupni izdatki za tri mesce,« je rekel zaupnik, blagajnik in hišnik v eni osebi.

»O pizda, to sem pa čisto pozabil!«

»Eriksen,« se je nasmehnil Ali.

»Kdo je to?«

»Poleti mi je poslal pismo. Prosil me je za številko računa, da bo lahko plačal skupne izdatke za maj in junij 1972. Menda zato zadnjih trideset let ne spi dobro. Odpisal sem mu, da se ga v hiši noben ne spomni, zato naj kar pozabi.« Ali je uperil v Harryja prst. »Tega pa ne mislim reči tebi.«

Harry je razširil roke. »Jutri bom nakazal.«

Ko se je zaklenil v stanovanje, je najprej vtipkal Annino številko. Odgovorila je ista halo-dama kot zadnjič. A komaj je stresel testenine in mesne kroglice v ponev, je skozi cvrčanje zaslišal telefon. Stekel je v vežo in zagrabil slušalko.

»Prosim!« je zavpil.

»Živjo,« je na drugi strani odgovoril dobro znani glas malce presenečeno.

»O, a ti si?«

»Ja, kdo pa si mislil, da je?«

Harry je spet zamižal. »Neka kolegica. Zgodil se je nov rop.« Besede so imele okus po žolču in čiliju. Za oči se je vrnila topa bolečina.

»Poskušala sem te poklicati po mobilcu,« je rekla Rakel.

»Izgubil sem ga.«

»Izgubil?«

»Založil ali ga je kdo ukradel, ne vem, Rakel.«

»Harry, a je kaj narobe?«

»Narobe?«

»Slišati si tako … stresno.«

»Jaz …«

»Ja?«

Harry je globoko vdihnil. »Kako gre na sodišču?«

Poslušal jo je, a besed ni znal povezati v smiselne stavke. Ujel je »ekonomski položaj«, »otrokovo dobro« in »pogajanja« in spoznal, da ni nič posebno novega, da je naslednja razprava prestavljena na petek in da gre Olegu dobro, le da se je naveličal hotela.

»Povej mu, da se že veselim, da se vrneta,« je rekel.

Ko sta odložila, je Harry kar stal in razmišljal, ali naj pokliče nazaj. A čemu? Da bi ji povedal, da je večerjal s staro ljubeznijo in da nima pojma, kaj se je zgodilo? Roko je položil na telefon, v istem hipu je v kuhinji zatulil javljalnik požara. Ko je potegnil ponev s plošče in odprl okno, je telefon spet zazvonil. Pozneje bo Harry pomislil, da bi se stvari utegnile razviti precej drugače, če ga tistega večera ne bi poklical Bjarne Møller.

»Vem, da si ravnokar prišel iz dežurstva,« je rekel Møller. »Ampak ljudi nam manjka in v enem stanovanju so našli mrtvo žensko. Kaže, da se je ustrelila. A bi lahko prišel pogledat?«

»Jasno, šef,« je rekel Harry. »Danes sem tvoj dolžnik. Mimogrede, Ivarsson je predstavil vzporedno preiskovalno skupino kot lastno idejo.«

»Kaj bi ti naredil, če bi bil ti šef in bi dobil tak ukaz od zgoraj?«

»Jaz pa šef? V tej zamisli ni kančka zdrave pameti, šef. Kako pridem do tega stanovanja?«

»Ostani doma, pridemo pote!«

Čez dvajset minut je zazvonil zvonec, Harry ga je tako redko slišal, da se je kar stresel. Glas, ki je povedal, da je taksi prišel, se je v domofonu kovinsko popačil, a Harry je vseeno začutil, da so se mu dvignile kocine v zatilju. In ko je prišel dol in zagledal nizki, rdeči športni avto, toyoto MR2, je bil sum potrjen.

»Dober večer, Hole.« Glas je prišel iz odprtega okna, a ker je bilo tako nizko ob asfaltu, Harry ni videl, kdo ga je pozdravil. Odprl je vrata, pričakala ga je dobrodošlica funky bassa, orgel, sintetičnih kot modri dropsi, in zelo znanega falzeta: »You sexy motherfucka!«

Harry je z dokajšnjo mujo zlezel v ozek jajčasti sedež.

»Danes zvečer bova torej delala midva,« je rekel višji inšpektor Tom Waaler, odprl tevtonsko čeljust in razgalil osupljivo brezhibne zobe na porjavelem obrazu. Polarno modre oči pa so ostale enako hladne. Na policijski centrali marsikdo ni maral Harryja, Harry pa je vedel, da ga zares sovraži samo eden. V Waalerjevih očeh je bil policiji v sramoto in zato osebna žalitev. Harry je ob več priložnostih dal vedeti, da ne deli rjavkastih pogledov Waalerja in še nekaterih drugih sodelavcev na pedre, komuniste, zlorabnike socialne pomoči, pakiče, rumenčke, zamorce, cigane in makaronarje, medtem ko je Waaler Harryja imenoval »rocknovinarska pijandura«. Harry je bil prepričan, da ga Waaler ne mara zato, ker pije. Kajti Tom Waaler ni trpel slabosti. Harry je domneval, da prav zaradi tega preživlja toliko ur v telovadnici in brca in pretepa žaklje s peskom in vedno nove telovadne partnerje. V kantini je slišal, kako je mlajši policaj navdušeno razlagal, kako je Waaler karateistu v vietnamski bandi na glavni železniški postaji polomil obe roki. Glede na Waalerjev odnos do barve kože se je Harryju zdelo paradoksalno, da sodelavec preživi toliko časa v solariju, ampak nemara je res, kar je trdil neki duhovitež: Waaler v bistvu ni rasist. Enako rad prebuta namreč tako neonacista kot črnca.

Temu, kar so vedeli vsi, se je pridružilo še to, česar ni vedel nihče, kar pa so vendarle občutili redki. Več kot leto je minilo, odkar so Sverreja Olsna – edinega, ki bi lahko povedal, zakaj je bila umorjena Ellen Gjelten – našli v postelji s sproženo pištolo in Waalerjevo kroglo med očmi.

»Previdno, Waaler!«

»Prosim?«

Harry je iztegnil roko in ugasnil ljubezensko stokanje. »Danes so ceste gladke.«

Motor je brnel kot šivalni stroj, a glas je varal, kajti od pospeška je Harryja pribilo v trdi sedež. Odbrzela sta po hribu mimo Stensparka v Suhms gato.

»Kam greva?« je vprašal Harry.

»Sem,« je rekel Waaler in sunkovito zavil na levo pred nasprotnim avtomobilom. Okno je bilo še vedno odprto in Harry je slišal mlaskanje mokrega listja, ki je lizalo kolesa.

»Dobrodošel nazaj na oddelku za nasilna dejanja,« je rekel Harry. »A te niso hoteli na policijski obveščevalni?«

»Prestrukturiranje,« je rekel Waaler. »Poleg tega sta me hotela šef kriminalistov in Møller nazaj. Če se še spomniš, sem bil na tem oddelku kar uspešen.«

»Kako bi mogel pozabiti?«

»Hja, ko pa se sliši vse mogoče o dolgotrajnih učinkih pitja!«

Harry se je ravno še oprl v armaturno ploščo, da ga nenadno zaviranje ni vrglo v šipo. Odprl se je predalček in nekaj težkega je zadelo Harryja v koleno in padlo na tla.

»Jebemti, kaj pa je to?« je zastokal.

»Jericho 941, izraelska policijska pištola,« je rekel Waaler in ugasnil motor. »Prazna je. Kar pusti jo, sva že tu!«

»Tu?« se je začudil Harry in se sklonil, da bi pogledal gor v rumeno hišo.

»Zakaj pa ne?« je rekel Waaler, ko je že napol izstopil.

Harryju je razbijalo srce. Ko je iskal kljuko, mu je od vseh misli, ki so mu begale po glavi, ostala ena sama: da bi moral poklicati Rakel.

Vrnila se je megla. Privalila se je s ceste, skozi špranjasta okna, izza mestnega drevoreda, skozi modra vrata, ki so se odprla, ko so zaslišala Webra na domofonu, in skozi ključavnice na vratih, mimo katerih sta se vzpenjala po stopnicah. Na Harryja se je spustila kot bombažna odeja, in ko sta stopila v stanovanje, je imel občutek, da hodi po oblakih in da je vse okrog njega – ljudje, glasovi, prasketavi vokitokiji, utripajoče bliskavice – zadobilo nekakšen sanjski sij, poprh brezbrižnosti, kajti to ni res, to ne more biti res. Ko pa sta stala pred posteljo, na kateri je ležala umrla s pištolo v desnici in z veliko luknjo v sencih, ni mogel gledati krvi na blazini ali ji pogledati v prazne, obtožujoče oči, raje je gledal v posteljni stebriček, v konja z odgriznjeno glavo, in upal, da se bo megla kmalu dvignila in da se bo prebudil.

10. poglavje

Brez skrbi

Glasovi okrog njega so prihajali in odhajali.

»Jaz sem višji inšpektor Tom Waaler. Mi lahko kdo na kratko pove, za kaj gre?«

»Prišli smo pred tri četrt ure. Našel jo je električar.«

»Kdaj?«

»Ob petih. Takoj je poklical policijo. Ime mu je … poglejmo … René Jensen. Tukaj imam njegovo osebno številko in tudi naslov.«

»Dobro. Pokličite in preverite njegovo kartoteko!«

»Okej.«

»René Jensen?«

»Ja, prosim.«

»A lahko pridete sem. Moje ime je Waaler. Kako ste prišli noter?«

»Kot sem povedal tistemu drugemu, z rezervnim ključem. V torek se je oglasila v trgovini in mi dala ključ, ker je ne bo doma, ko pridem popravljat.«

»Ker je morala v službo?«

»Pojma nimam. Po mojem nima službe. Mislim, take normalne. Govorila mi je o neki hudi razstavi in o vsem, kar sodi zraven.«

»Umetnica, torej. Je kdo tukaj že slišal zanjo?«

Tišina.

»Jensen, kaj ste delali v spalnici?«

»Iskal sem kopalnico.«

Drug glas: »Kopalnica je za tistimi vrati.«

»Okej. Ste opazili kaj sumljivega, Jensen, ko ste stopili v sta-novanje?«

»A … sumljivega kot kaj?«

»So bila vrata zaklenjena? Kakšno okno odprto? Kakšen poseben vonj ali zvok? Karkoli.«

»Vrata so bila zaklenjena. Nisem videl, da bi bilo kakšno okno odprto, ampak tudi pogledal nisem. Zaduhal sem samo nekakšno topilo …«

»Terpentin?«

Drug glas: »V eni sobi so malarske stvari.«

»Hvala. Jensen, ste opazili še kaj?

»Kaj ste že rekli na koncu?«

»Zvok.«

»Zvok, ja! Ne, nobenega posebnega zvoka, bilo je tiho ko v grobu. Aja … he, he, nisem hotel …«

»Že v redu, Jensen. Ste pokojnico srečali kdaj prej?«

»Nikoli videl, dokler se ni oglasila v trgovini. Bila je zelo dobre volje.«

»Kaj je hotela, da ji naredite?«

»Popravim termostat v kopalnici.«

»Nam naredite uslugo in pogledate, če je res kaj narobe? Če sploh ima talno ogrevanje?«

»Zakaj … o ja, že kapiram, da je vso reč splanirala in da bi jo mi našli, a ne?«

»Nekaj takega.«

»Ja, termostat je res spustil dušo.«

»Dušo?«

»Fuč.«

»Kako to veste?«

Premor.

»Jensen, a vam ni bilo rečeno, da se ničesar ne dotikajte?«

»Ja, že, ampak kaj, ko je trajalo tako prekleto dolgo, da ste prišli, jaz sem bil pa živčen pa sem si moral kaj zmisliti.«

»Torej zdaj pokojnici termostat dela?«

»A ja … he, he … ja.«

Harry se je hotel spraviti iz postelje, a ga noge niso ubogale. Zdravnik je Anni zatisnil oči in zdaj je bila videti, kot da spi. Tom Waaler je električarja poslal domov in mu naročil, naj bo v naslednjih dneh dosegljiv. Domov je poslal tudi policiste. Harry ne bi nikoli verjel, da se bo kdaj tako počutil, a res je bil vesel, da je z njim Tom Waaler. Brez izkušenega sodelavca ne bi bilo postavljeno eno samo razumno vprašanje, še manj bi bil sprejet kak razumen sklep.

Waaler je vprašal zdravnika, ali jim lahko postreže s kakšno začasno razlago.

»Krogla je šla očitno skozi lobanjo, poškodovala je možgane in ohromila vse vitalne telesne funkcije. Če predpostavljamo, da je bila sobna temperatura konstantna, potem kaže telesna temperatura, da je mrtva najmanj šestnajst ur. Sledi drugega nasilja ni. Nobenih modric od injekcij ali zunanjih znakov uporabe zdravil. Ampak …« Zdravnik je naredil umetniški premor. »Brazgotine na zapestjih kažejo, da je to poskušala že prej. Čisto spekulativna, a kvalificirana domneva bi mogla biti: manična depresija ali samo depresija in suicidalnost. Grem stavit, da bomo pri kakšnem psihologu našlo njeno kartoteko.«

Harry je poskušal nekaj reči, pa ga tudi jezik ni ubogal.

»Kaj bolj natančnega bom vedel, ko jo bom podrobneje pogledal.«

»Hvala, doktor. Kaj boš povedal, Weber?«

»Orožje je beretta M92F, zelo običajno orožje. Na ročaju smo našli samo en set prstnih odtisov, ki so lahko le njeni. Izstrelek je tičal v eni od posteljnih desk, vrsta municije pa se ujema z orožjem, tako da bo balistična analiza brez dvoma pokazala, da je bil izstreljen s to pištolo. Ampak kompletno poročilo boste dobili jutri.«

»Dobro, Weber. Še nekaj. Ko je prišel električar, je bilo torej zaklenjeno. Opazil sem, da na vratih ni zaskočne ključavnice, torej je izključeno, da bi bil kdo lahko notri in bi zapustil stanovanje. Razen če je vzel pokojničin ključ, seveda. Če bomo našli njen ključ, bomo z drugimi besedami hitro blizu rešitve.«

Weber je pokimal in dvignil rumen svinčnik, s katerega je visel obroček s ključem. »Bil je na komodi v veži. To je sistemski ključ, tak, ki odpira vhodna vrata in vse skupne prostore. Preveril sem: odpira tudi tole stanovanje.«

»Sijajno. Potem nam pa v bistvu manjka samo še podpisano poslovilno pismo. Ima kdo kaj proti, če rečemo, da je primer jasen ko beli dan?«

Waaler je pogledal Webra, zdravnika in Harryja. »Okej. Potem naj svojci dobijo žalostno sporočilo in naj jo pridejo identificirat.«

Odšel je v vežo, Harry pa je ostal pri postelji. Takoj zatem je Waaler spet vtaknil glavo skozi vrata.

»A ni super, Hole, če se pasjansa izide takoj?«

Harryjevi možgani so obvestili glavo, naj pokima, a ni imel pojma, ali jih je ubogala.

11. poglavje

Iluzija

Gledam prvi video. Ko se mi kaže slika za sliko, zagledam celo sikajoči plamen. Delce smodnika, ki se še niso spremenili v čisto energijo, kot žareči asteroidni roj, ki sledi velikemu kometu vse v atmosfero in tam zgori, komet pa nemoteno nadaljuje svojo pot. In nihče nič ne more, kajti ta tirnica je bila določena pred milijoni let, preden se je pojavil človek, preden so nastali občutki, preden sta se rodila sovraštvo in usmiljenje. Krogla gre v glavo, prereže misel, zasuče sanje. V svetu glave se scefra zadnja refleksija, živčni impulz središča bolečine, zadnji, sebi nasprotujoči SOS, potem vse obnemi. Pogledam naslov drugega videa. Gledam skozi okno, medtem ko računalnik melje in išče po internetni noči. Na nebu so zvezde, jaz pa pomislim, da je vsaka zase dokaz za neizogibnost usode. Nimajo smisla, dvigujejo se nad človeško potrebo po logičnem sklepanju. Zato so pa tudi tako lepe, pomislim.

Potem je pripravljen drugi video. Pritisnem na play. Play a play. Kot potujoče gledališče, ki kaže isto igro, le na drugem mestu. Isti stavki in gibi, isti kostumi, ista scena. Samo statisti so drugi. In končni prizor. Danes zvečer ni bila tragedija.

Zadovoljen sem s sabo. Našel sem jedro v liku, ki ga igram – hladnega, profesionalnega antagonista, ki natančno ve, kaj bi rad, in ki ubija, če mora. Nihče ne poskuša zapravljati časa, po dogodku na Bogstadveinu si tudi nihče ne upa. In zato sem Bog tisti dve minuti, sto dvajset sekund, kolikor sem si jih določil. In iluzija se obnese. Debela oblačila pod pajacem, dvojni vložek v čevljih, barvne kontaktne leče in priučeni gibi.

Izlogiram se in v sobi se stemni. Od zunaj me dosega samo oddaljeno brenčanje mesta. Danes sem srečal Princa. Čudna oseba, ob njem dobim ambivalenten občutek pluvianusa aegyptiusa, ptička, ki živi od čiščenja krokodiljega gobca. Povedal je, da je vse pod kontrolo in da oddelek za rope ni našel nobene sledi. Dobil je svoj delež, jaz pa židovsko pištolo, ki mi jo je obljubil.

Morda bi se moral veseliti, vendar me nič ne more več pozdraviti.

Potem sem iz telefonske govorilnice poklical policijsko centralo, vendar niso hoteli nič povedati, dokler nisem rekel, da sem sorodnik. Rekli so, da je bil samomor, da se je Anna ustrelila. Zadeva je zaključena. Komaj sem odložil slušalko, ko me je stisnil smeh.

Drugi del

12. poglavje

Freitod

»Albert Camus je rekel, da je samomor edini pravi problem filozofije,« je rekel Aune in vohljaje pogledal v sivo nebo nad Bogstadveinom. »Kajti odločitev, ali je življenje vredno živeti ali ne, odgovarja na temeljna filozofska vprašanja. Vse drugo – ali je svet tridimenzionalen in ali ima duša devet ali dvanajst kategorij – pride pozneje.«

»Mhm,« je rekel Harry.

»Mnogi moji sodelavci so raziskovali, zakaj človek naredi samomor. A veš, kaj so ugotovili, da je najpogostejši razlog?«

»Upal sem, da mi boš ti odgovarjal na taka vprašanja.« Harry je moral voziti slalom med ljudmi na ozkem pločniku, če je hotel vštric z okroglim psihologom.

»Da nočejo več živeti,« je rekel Aune.

»Sliši se, kot da si je nekdo za to zaslužil Nobelovo nagrado.« Harry je poklical Auneja prejšnji večer in se dogovoril, da ga ob devetih pobere v njegovi pisarni na Sporveisgati. Šla sta mimo podružnice Nordee in Harry je opazil, da zeleni smetnjak še vedno stoji pred 7-Elevnom na drugi strani ceste.

»Pogosto pozabljamo, da se za samomor zelo pogosto odločajo racionalno misleči in mentalno povsem zdravi ljudje, ki se jim zdi, da jim življenje nima več česa ponuditi,« je rekel Aune. »Stari ljudje, ki so izgubili partnerja ali jih je načelo zdravje, na primer.«

»Ta ženska je bila mlada in zdrava. Kakšne racionalne razloge bi utegnila imeti?«

»Najprej je treba definirati, kaj razumemo pod racionalen. Če se depresivna oseba odloči zbežati pred bolečinami s samomorom, domnevamo, da je odločitev dobro pretehtala. Po drugi strani je samomor težko razumeti racionalno v tipični situaciji, ko je depresivnež na poti iz solzne doline in šele takrat dobi dovolj energije, da izvrši aktivno dejanje, kar samomor je.«

»Se samomor lahko zgodi povsem spontano?«

»Lahko, seveda. A običajneje se začne s poskusi, še posebno med ženskami. V ZDA ugotavljajo, da je med ženskami deset tako imenovanih poskusov samomora.«

»Tako imenovanih?«

»Če vzameš pet uspavalnih tablet, je to dovolj resen klic na pomoč, vendar jaz tega ne štejem za poskus samomora, če je na omarici napol polna steklenička s tabletami.«

»Ta se je ustrelila.«

»Moški samomor, torej.«

»Moški?«

»Moški so pri samomoru uspešnejši tudi zato, ker segajo po agresivnejših in usodnejših metodah kot ženske. Strelno orožje in visoke zgradbe namesto rezanja zapestij in tablet. Da se ženska ustreli, je precej nenavadno.«

»Sumljivo nenavadno?«

Aune je pogledal Harryja. »Sumiš, da tukaj ne gre za samomor?«

Harry je odkimal. »Samo prepričal bi se rad. Tukaj greva na desno, njeno stanovanje je takoj tukaj ob cesti.«

»Na Sorgenfrigati?« Aune se je pridušeno zasmejal in pogledal v grozeče oblake na nebu. »Jasno.«

»Jasno?«

»Sans souci. Brez skrbi. Tako se je imenovala palača haitskega kralja Christopha, ki je naredil samomor, ko so ga ujeli Francozi. V nebo je usmeril topove, da bi se maščeval Bogu, a veš?«

»No …«

»In saj veš, kaj je o tej ulici rekel pisatelj Ola Bauer? ‘Preselil sem se na Sorgenfrigato, pa tudi to ni pomagalo.’« Aune se je tako zasmejal, da se mu je dvojni podbradek kar tresel.

Halvorsen ju je čakal pred vrati. »Na poti iz policijske centrale sem srečal Bjarneja Møllerja,« je rekel. »Dajal je vtis, da je ta zadeva že zaključena.«

»Preverili bomo samo še nekaj zadnjih odprtih vprašanj,« je rekel Harry in odklenil vrata s ključem, ki mu ga je dal električar.

Policijske trakove pred vrati v stanovanje so sicer odstranili in truplo odpeljali, drugače pa se od prejšnjega večera ni nihče dotikal ničesar. Stopili so v spalnico. Bela rjuha v veliki postelji se je svetila v poltemi.

»Kaj torej iščemo?« je vprašal Halvorsen, medtem ko je Harry odstrnil zavese.

»Rezervni ključ od stanovanja,« je rekel Harry.

»Zakaj pa?«

»Domnevamo, da je imela en rezervni ključ, namreč tega, ki ga je dala električarju. Malo sem preveril. Sistemskega ključa ti ne naredi kar vsak ključavničar, naročiti ga moraš pri fabrikantu prek pooblaščenega ključavničarja. Ker ključ odpira skupne prostore, kot so veža in klet in podobno, želi imeti hišni svet pregled nad vsemi ključi. Zato potrebujejo stanovalci pisno dovoljenje hišnega sveta, kadar naročajo nove ključe, a ne? In po dogovoru s svetom je tudi pooblaščeni ključavničar odgovoren za pregled nad izdanimi ključi za vsako stanovanje. Včeraj zvečer sem poklical ključavničarja v Vibes gati. Anna Bethsen je dobila dva rezervna ključa, se pravi, da je imela tri ključe. Enega smo našli v stanovanju, enega je imel pa električar. Kje pa je tretji? Dokler ga ne najdemo, ne moremo izključiti možnosti, da ni bil takrat, ko je umrla, kdo v stanovanju in ga potem zaklenil.«

Halvorsen je počasi prikimal: »Tretji ključ, torej.«

»Tretji ključ. Halvorsen, a lahko začneš iskati, jaz bom pa medtem Auneju nekaj pokazal?«

»Okej.«

»Aja, še nekaj. Da ne boš presenečen, če boš našel moj mobilnik. Po mojem je možno, da sem ga pustil tukaj včeraj popoldne.«

»A nisi rekel, da si ga izgubil predvčerajšnjim?«

»Našel sem ga. Pa spet izgubil. Saj veš …«

Halvorsen je odkimal. Harry je odpeljal Auneja skozi vežo proti sobam. »Vprašal sem tebe, ker od mojih znancev edino ti slikaš.«

»Na žalost v zadnjem času bolj malo.« Aune je bil še vedno zadihan od stopnic.

»No ja, vsekakor se pa spoznaš na umetnost, zato sem upal, da boš iz tega lahko kaj poštudiral.«

Harry je odprl drsna vrata najbolj oddaljene sobe in prižgal luč. A namesto da bi Aune pogledal tri slike, je zamomljal »ojojoj« in stopil do troglave stoječe svetilke. Iz notranjega žepa na tvidastem suknjiču je izvlekel očala, se sklonil in nekaj bral s težkega podstavka.

»Saj to ni res!« je navdušeno vzkliknil. »Prava Grimmerjeva svetilka.«

»Grimmerjeva?«

»Bertol Grimmer. Svetovno znani nemški oblikovalec. Med drugim je narisal spomenik zmage, ki ga je Hitler postavil v Parizu leta 1941. Lahko bi postal eden največjih sodobnih umetnikov, a na vrhuncu kariere je prišlo na dan, da je tri četrt Cigan. Poslali so ga v koncentracijsko taborišče, njegovo ime pa črtali z vseh zgradb in umetnin. Grimmer je preživel, vendar so mu v kamnolomu, v katerem so delali Cigani, zdrobili obe roki. Po vojni je nadaljeval delo, a zaradi poškodb ni nikdar več dosegel stare slave. Grem stavit, da je tale iz povojnih let.« Aune je dvignil senčilo.

Harry se je odkrhal: »Jaz sem v bistvu mislil tele portrete.«

»Amaterski,« se je zahihital Aune. »Raje poglej tale vitki ženski kip! Boginja Nemeza, najljubši povojni motiv Bertola Grimmerja. Boginja maščevanja. Maščevanje je mimogrede tudi pogost motiv za samomor, a veš. Občutek imaš, da so za tvoje zgrešeno življenje krivi drugi, in zato želiš krivdo prevaliti nanje, tako da si vzameš življenje. Tudi Bertol Grimmer si ga je vzel. Potem ko ga je vzel ženi, ker je imela ljubimca. Maščevanje, maščevanje, maščevanje. A si vedel, da je človek edino živo bitje, ki se maščuje? Zanimivo pri maščevanju …«

»Aune?«

»Aja, tele slike, ti bi rad, da iz njih kaj potegnem? Hja, malce so podobne Rorschachovim packam s črnilom.«

»A so to tiste slike, ko iz pacientov izvabljate asociacije?«

»Točno. Težava tukaj je, da če razlagam tele slike, potem to verjetno pove več o mojem duševnem življenju kot o njenem. Če pa pomislim, da nihče več ne verjame v Rorschachovo tinto, zakaj pa ne? Poglejva ... Slike so precej mračne. A morda bolj jezne kot depresivne. Ena pa očitno ni dokončana.«

»Mogoče je tak namen, mogoče je vse celota?«

»Kaj te napeljuje na to?«

»Ne vem. Mogoče to, da vsaka svetilka osvetljuje svojo sliko?«

»Hm.« Aune si je eno roko položil na prsi in kazalec zamišljeno na ustnice. »Prav imaš. Res imaš prav. In veš kaj, Harry?«

»Ee ... ne.«

»To mi ne pove – oprosti izrazu – za en drek nič. Sva končala?«

»Ja. Oziroma samo še podrobnost, ker slikaš. Kot vidiš, je paleta na levi strani stojala. A ni to zelo nepraktično?«

»Je, razen če nisi levičar.«

»Razumem. Grem pomagat Halvorsnu. Ne vem, Aune, kako naj se ti zahvalim.«

»Jaz pa vem. Naslednjič ti bom obračunal eno uro več.«

Halvorsen je preiskal spalnico.

»Prav veliko stvari ni imela,« je rekel. »Človek bi skoraj rekel, da išče po hotelski sobi. Samo obleke in toaletne potrebščine in likalnik in brisače in posteljnina in take stvari. Nobene družinske fotografije, nobenega pisma ali osebnih dokumentov.«

Čez eno uro je Harry doumel, kaj je mislil Halvorsen. Preiskala sta vse stanovanje in se vrnila v spalnico, pa še telefonskega računa in bančnega izpiska nista našla.

»To je nekaj najbolj čudnega, kar sem kdaj doživel,« je rekel Halvorsen in se usedel k Harryju na pisalno mizo. »Gotovo je pospravljala za sabo. Mogoče je hotela vzeti s sabo vse, kar je bilo njeno, zbrisati vso osebo, če me razumeš.«

»Razumem. Kakšnega laptopa nisi videl?«

»Laptopa?«

»Prenosnega računalnika.«

»O čem govoriš?«

»A ne vidiš bledega štirikotnika med nama?« Harry je pokazal na pisalno mizo. »Kaže, da je bil tukaj laptop in da je izginil.«

»A ja?«

Harry je začutil Halvorsnov motreči pogled.

Na ulici sta obstala in gledala v njena okna na bledo rumeni fasadi, medtem ko je Harry kadil pomečkano cigareto, ki jo je našel v plašču.

»Čudna reč to s svojci,« je rekel Halvorsen.

»Kaj pa?«

»A ti Møller ni povedal? Niso našli ne naslova staršev, bratov in sester, samo strica, ki je zaprt. Møller je moral poklicati pogrebni zavod, da so prišli po ubogo dekle. Kot da ni že dovolj žalostno, da umreš. Kot da že ob smrti nisi dovolj sam!«

»Hm. Kateri zavod pa?«

»Sandemann,« je rekel Halvorsen. »Stric hoče, da jo kremirajo.«

Harry je potegnil cigareto in gledal, kako dim izginja v nebo. Konec nekega procesa, ki se je začel takrat, ko je neki mehiški kmet posadil tobačno seme. V štirih mescih je iz semena zrasla rastlina, velika kot človek, čez dva mesca so jo poželi, osmukali, posušili, sortirali, zapakirali in poslali v tovarne RJ Reynolds na Floridi oziroma v Teksas, kjer so iz nje naredili cigarete Camel filter in jih vakuumsko zapakirane v rumenih škatlicah naložili na ladjo in jih poslali v Evropo. In osem mescev potem, ko je bil še list na zeleni, klijoči rastlini pod mehiškim soncem, pade iz škatlice iz žepa iz plašča pijanca, ko se spotakne po stopnicah ali iz taksija ali ko se ogrne s plaščem kot z odejo, ker ne more ali si ne upa odpreti vrat v spalnico z vsemi pošastmi pod posteljo. In potem ko cigareto končno najde, zmečkano in polno žepnih drobtin, si vtakne en konec v smrdeča usta in jo na drugem prižge. In potem ko posušeni, narezani tobačni list za kratek hip poskrbi za ugodje v telesu, ga pihneš ven in končno, končno je svoboden. Svoboden, da se razblini, da se izniči. Da se pozabi.

Halvorsen se je dvakrat odkašljal: »Kako si vedel, da je ključe naročila ravno pri ključavničarju v Vibes gati?«

Harry je spustil čik na tla in tesneje potegnil plašč k sebi. »Kaže, da je imel Aune prav,« je rekel. »Dež bo. Če greš naravnost na policijsko centralo, se z veseljem peljem zraven.«

»Harry, v Oslu je gotovo sto ključavničarjev.««

»Mhm. Poklical sem namestnika predsednika hišnega sveta. Knuta Arneja Ringnesa. Super dečko. S tem ključavničarjem sodelujejo že dvajset let. A greva?«

»Lepo, da ste prišli,« je rekla Beate Lønn, ko je Harry stopil v House of Pain. »Včeraj zvečer sem nekaj odkrila. Poglejte tole!« Zavrtela je video nazaj in pritisnila na pause. Platno je napolnilo migotavo obrazno tihožitje Stine Grette, obrnjeno v zamaskiranega roparja. »Eno polje v videu sem povečala. Hotela sem videti čim večji Stinin obraz.«

»Zakaj pa?« je vprašal Harry in se butnil na stol.

»Če pogledate na števec, boste videli, da je tole osem sekund, preden Klavec ustreli …«

»Klavec?«

Nasmehnila se je v zadregi. »Tako mu rečem, samo za lastne potrebe. Moj dedek je imel kmetijo, zato sem … ja.«

»Kje pa?«

»V Valleju v Setesdalnu.«

»In tam ste videli, kako so klali živali?«

»Ja.« Intonacija ni dovoljevala nadaljnjih vprašanj. Beate je pritisnila na slow in obraz Stine Grette je oživel. Harry je videl, kako v počasnem posnetku mežika, medtem ko premika ustnice. Groza ga je obšla še pred strelom, ko je Beate nenadoma ustavila video.

»Ste videli to?« je vprašala napeto.

Harry je potreboval nekaj sekund, da se mu je posvetilo.

»Govorila je!« je rekel. »Pred smrtjo nekaj pove, ampak na posnetku je tišina.«

»Zato, ker šepeta.«

»Da tega nisem opazil prej! Ampak zakaj? In kaj reče?«

»Upam, da bomo kmalu izvedeli. Poiskala sem strokovnjaka za branje z ustnic na zavodu za gluhe, na poti sem je.«

»Dobro.«

Beate je pogledala na uro. Harry se je ugriznil v spodnjo ustnico, vdihnil in rekel potihem: »Ti, Beate …«

Opazil je, da je otrpnila, ko jo je poklical po imenu. »Imel sem partnerico, ki ji je bilo ime Ellen Gjelten.«

»Vem,« je pohitela. »Ubili so jo ob Akerselvi.«

»Ja. Kadar sva v kakšni zadevi obtičala, sva uporabljala različne tehnike, da bi aktivirala podatke, ki so se ujeli nekje v podzavesti. Asociacijske igrice, ko sva pisala besede na papirčke in podobno.« Harry se je nasmehnil, kot bi mu bilo nerodno. »Mogoče se sliši čudno, ampak včasih je bilo uspešno. Zato sem pomislil, da bi lahko tudi midva poskusila podobno.«

»Da bi?« Harryja je prešinilo, kako je samozavestnejša, ko analizira video ali gleda v računalniški ekran. Zdaj pa, kot da ji je predlagal slačipoker.

»Rad bi vedel, kaj čutiš, ko gre za to zadevo,« je rekel.

Negotovo se je zasmejala. »Čutim, kaj naj pa čutim?«

»Za nekaj časa pozabi gole podatke!« Harry se je nagnil naprej. »Ne bodi pridna deklica! Ni treba, da to, kar rečeš, tudi drži. Reci samo to, kar ti govori trebuh!«

Nekaj časa je strmela v mizo. Harry je čakal. Potem je dvignila pogled in ga pogledala v oči. »Jaz verjamem v T.«

»T?«

»Zmago na tujem. Da enega od petdeset odstotkov ne bomo nikoli pojasnili.«

»A ja? In zakaj ne?«

»Preprosta matematika. Če pomisliš na vse idiote, ki jih ne ujamemo, potem ima možakar, kot je Klavec, ki je vse dobro premislil in očitno nekaj malega ve, kako delamo, sorazmerno dobre karte.«

»Mhm.« Harry se je pognetel po obrazu. »Tvoj trebuh se torej ukvarja samo z računanjem na pamet?«

»Ne samo s tem. Nekaj je v načinu, kako to počne. Tako odločno pač. Kot da bi ga gnalo nekaj ..«

»Kaj ga žene, Beate? Pohlep po denarju?«

»Ne vem. Po statistiki ropov je pohlep po denarju motiv številka ena, napetost številka dve in …«

»Beate, pozabi statistiko! Zdaj raziskuješ, zdaj ne analiziraš samo videoposnetkov, ampak tudi svoje nezavedne razlage vsega, kar si videla. Verjemi mi, to je za kriminalista najpomembnejše.«

Beate ga je pogledala. Harry je vedel, da jo beza na plano. »Daj, no!« je pritiskal. »Kaj žene Klavca?«

»Čustva.«

»Kakšna čustva?«

»Močna čustva.«

»Kakšna čustva, Beate?«

Zamižala je. »Ljubezen ali sovraštvo. Sovraštvo. Ne. Ljubezen. Ne vem.«

»Zakaj jo ustreli?«

»Ker … Ne.«

»Daj, no! Zakaj jo ustreli?« Harry je stol počasi primaknil vse do nje.

»Ker mora. Ker se je odločil … vnaprej.«

»Dobro. Zakaj se je odločil vnaprej?«

Potrkalo je po vratih.

Harry si je želel, da Fritz Bjelke z Zavoda za gluhe ne bi tako hitro kolesaril skozi center in jim hitel na pomoč. Ampak zdaj je stal na vratih, prijazen, okrogel možakar z okroglimi očali in rožnato kolesarsko čelado. Bjelke ni bil gluh in definitivno ne nem. Da bi čim več izvedel o premikanju ustnic Stine Grette, so najprej pogledali prvi del videa, na katerem se sliši, kaj govori. Medtem ko je trak tekel, je Bjelke govoril kot dež.

»Jaz sem strokovnjak, ampak v bistvu vsi beremo z ustnic, čeprav slišimo, kaj pravi govorec. Zato na primer občutimo nelagodje, kadar film ni dobro sinhroniziran, čeprav gre le za stotinke.«

»No ja,« je rekel Harry. »Jaz osebno nič ne razberem z njenih ustnic.«

»Težava je v tem, da direktno z ustnic preberemo samo trideset do štirideset odstotkov besed. Da bi razumeli preostalo, moramo upoštevati obrazne poteze in telesno govorico in uporabiti lasten jezikovni občutek in logiko, da bi vstavili manjkajoče besede. Misliti je prav tako pomembno kot gledati.«

»Tukaj začne šepetati,« je rekla Beate.

Bjelke je v hipu utihnil in globoko zamišljen sledil komaj zaznavnim premikom ustnic na platnu. Beate je ustavila video, preden je ropar ustrelil.

»Aha,« je rekel Bjelke. »Še enkrat!«

In potem: »Še enkrat!«

Nato: »Še enkrat, prosim!«

Po sedmih krogih je pokimal, češ da je videl dovolj.

»Ne razumem, kaj misli,« je rekel. Harry in Beate sta se spogledala. »Mislim pa, da vem, kaj pravi.«

Beate je napol tekla po hodniku, da je dohajala Harryja.

»Velja za najboljšega strokovnjaka na tem področju v državi,« je rekla.

»Nič ne pomaga,« je rekel Harry. »Sam je rekel, da ni prepričan.«

»Kaj pa, če je res rekla, kar pravi Bjelke?«

»Ne ujema se. Gotovo je spregledal ‘ne’.«

»Ne strinjam se.«

Harry se je tako sunkovito ustavil, da se je Beate skoraj zaletela vanj. Prestrašena se mu je zazrla v izbuljene oči.

»Dobro,« je rekel.

Beate je bila zmedena. »Kako to misliš?«

»Nestrinjanje je dobro. Nestrinjanje pomeni, da si mogoče videla ali razumela nekaj, čeprav še ne veš točno kaj. Jaz nisem razumel nič.« Odpravil se je naprej. »Reciva, da imaš prav. Razmisliva, kam naju to lahko pripelje.« Ustavil se je pred dvigalom in pritisnil na gumb.

»Kam greš zdaj?« je vprašala Beate.

»Preverit eno podrobnost. Čez slabo uro bom nazaj.«

Dvigalo se je odprlo in ven je stopil šef policijskega oddelka Ivarsson.

»No!« je zažarel. »Detektiva mojstra na vroči sledi? Mi bosta povedala kaj novega?«

»Bistvo vzporednih skupin je ravno v tem, da si ne smemo povedati preveč,« je rekel Harry in stopil okrog njega v dvigalo. »Če prav razumem vas in FBI.«

Ivarsson se je široko nasmehnil in zdržal Harryjev pogled. »Ključne podatke si moramo seveda deliti.«

Harry je pritisnil na gumb za pritličje, a Ivarsson se je postavil med vrata: »No?«

Harry je skomignil. »Stine Grete je roparju, preden jo je ustrelil, nekaj zašepetala.«

»A ja?«

»Misliva, da zašepeta: ‘Jaz sem kriva.’«

»Jaz sem kriva?«

»Ja.«

Ivarsson je nagrbančil čelo. »To pa že ne bo držalo! Veliko logičneje bi bilo, če bi rekla: ‘Jaz nisem kriva,’ se pravi, da ni ona kriva, ker je šef banke porabil šest sekund preveč, da bi zbasal denar v vrečo.«

»Ne strinjam se,« je rekel Harry in demonstrativno pogledal na uro. »Pomagal nama je najboljši strokovnjak na tem področju. Ampak o tem vam lahko natančneje pove Beate.«

Ivarsson se je naslonil na vrata, ki so se mu zaletavala v hrbet. »Torej je v osuplosti pozabila na ‘ne’. Je to vse, kar imata? Beate?«

Beate je zardela. »Ravnokar sem začela gledati video ropa na Kirkeveinu.«

»Kakšni sklepi?«

Pogled ji je zamigotal od Ivarssona k Harryju. »Zaenkrat ne.«

»Nič, torej,« je rekel Ivarsson. »Mogoče pa bosta rada slišala, da smo poklicali in zaslišali devet osumljencev. In imamo načrt, kako bomo končno izbezali kaj iz Raskola.«

»Raskola?« je vprašal Harry.

»Raskola Baxheta, kralja podgan osebno,« je rekel Ivarsson, se prijel za zanke na pasu, globoko vdihnil in z nasmehom potegnil hlače gor. »Ampak o tem vam bo gotovo kaj bolj natančnega povedala Beate.«

13. poglavje

Marmor

Harryju je bilo jasno, da je, kadar gre za posamezne stvari, drobnjakarski. Kot to z Bogstadveinom, na primer. Bogstadveina ni maral. Ni vedel povsem zakaj, mogoče samo zato, ker se na tej ulici, tlakovani z zlatom in nafto, v Deželi sreče, nihče ne nasmehne. Tudi Harry se ne smehlja, a živi na Bislettu, ni plačan za to, da se smehlja, in ravno zdaj ima nekaj dobrih razlogov, da se ne smehlja. Vendar to ne pomeni, da, podobno kot večina Norvežanov, ne ceni, če se mu nasmehne kdo drug.

Harry je poskušal sam pri sebi opravičevati fanta za pultom v 7-Elevnu s tem, da verjetno sovraži to službo, da mogoče tudi on živi na Bislettu in da se je spet ulilo.

Bledi obraz z rdečimi, vnetimi mozolji je malodušno pogledal v Harryjevo policijsko izkaznico: »Kako pa naj vem, koliko časa stoji smetnjak tukaj?«

»Ker je zelen in ti zakriva pol pogleda na Bogstadveien,« je rekel Harry.

Poba je zastokal in se z rokami uprl v boke, ki so mu komaj držali hlače. »En teden. Približno. Ej, za tabo čaka vrsta.«

»Hm. Pogledal sem vanj. Skoraj prazen je, samo nekaj steklenic in časopisov je v njem. A kaj veš, kdo ga je naročil?«

»Ne.«

»Vidim, da imaš nad pultom nadzorno kamero. Po kotu sodeč zgleda, da lovi smetnjak pred oknom?«

»Če ti tako praviš, bo pa že res.«

»Če si redno snemal od prejšnjega petka, bi si rad pogledal posnetke.«

»Pokliči jutri, ko bo Tobben tukaj.«

»Tobben?«

»Šef trgovine.«

»Predlagam, da ti pokličeš Tobbna in dobiš dovoljenje, da mi daš trak, pa te ne bom več zadrževal.«

»Daj, obrni se, no!« je rekel in mozolji so postali še bolj rdečkasti. »Vidiš, da nimam časa, da bi zdaj iskal še video.«

»Aha,« je rekel Harry, ne da bi se obrnil. »Kaj pa, ko boš zaprl štacuno?«

»Odprti smo noč in dan,« je poba zavil z očmi.

»Samo hecal sem se,« je rekel Harry.

»Ja, seveda, ha-ha,« je rekel poba kot mesečnik. »A misliš kaj kupit?«

Harry je odkimal in poba je rekel mimo njega: »Naprej, prosim!«

Harry je zavzdihnil in se obrnil proti vrsti, ki se je nabila na pult. »Nič naprej prosim! Jaz sem s policije.« Dvignil je izkaznico. In tega človeka bom aretiral, ker se iz mene heca.«

Harry je bil kot rečeno drobnjakarski, ko je šlo za posamezne zadeve. V tem trenutku pa je bil zadovoljen z odzivom. Cenil je, da so se mu kupci nasmehnili.

A ne s smehljajem, ki je očitno del poklica župnikov, politikov in pogrebnikov. Medtem ko govorijo, se smejejo z očmi, in zaradi tega je gospoda Sandemanna v pogrebnem zavodu Sandemann tako razganjalo od vneme, da je Harryja, v povezavi z vročino v mrliški vežici pod majorstujsko cerkvijo, kar zmrazilo. Razgledoval se je po prostoru. Dve krsti, en stol, en venec, en pogrebnik, ena črna obleka in ena prečka na strani.

»Kako je lepa,« je rekel Sandemann. »Mirna. Spokojna. Dostojanstvena. Ste morda njen svojec?«

»Ne povsem.« Harry je pokazal policijsko izkaznico v upanju, da je maziljenost rezervirana za svojce. Pa ni bila.

»Tragično, da mlad človek odide na tak način,« se je nasmehnil Sandemann in pritiskal dlan ob dlan. Pogrebnikovi prsti so bili nenavadno koščeni in zviti.

»Rad bi pregledal pokojničino obleko, ki jo je imela na sebi, ko so jo našli,« je rekel Harry. »V vašem zavodu so rekli, da ste jo prinesli sem.«

Sandemann je prikimal, prinesel belo plastično vrečo in pojasnil, da je to naredil za primer, če bi se pojavili starši ali bratje in sestre. Harry je zaman iskal žepe na črni obleki.

»Mar iščete kaj posebnega?« je vprašal Sandemann nedolžno, medtem ko se je sklanjal Harryju čez ramo.

»Hišni ključ,« je rekel Harry. »Vi niste našli nič, ko ste jo …« Strmel je v Sandemannove zvite prste. »… slačili?«

Sandemann je zamižal in odkimal. »Pod obleko je imela samo sebe. Razen slike v čevlju, seveda.«

»Slike?«

»Ja. Čudno, mar ne? Verjetno imajo tako navado. Še vedno je v čevlju.«

Harry je iz vreče dvignil črn visokopeti čevelj in jo za hip zagledal na vratih, ko je prišel: črna obleka, črni čevlji, rdeče ustnice. Zelo rdeče ustnice.

Zmečkana fotografija je kazala žensko in tri otroke na plaži, verjetno na počitnicah nekje na Norveškem, v ozadju so bile pečine in na hribih visoki bori.

»Je prišel kakšen sorodnik?« je vprašal Harry.

»Samo stric. V spremstvu vašega sodelavca, kakopak.«

»Kakopak?«

»Ja, če sem prav razumel, sedi za kazen v zaporu?«

Harry ni odgovoril. Sandemann se je nagnil naprej in ukrivil hrbet tako, da se mu je majhna glava poveznila med ramena in da je bil podoben jastrebu: »Bogve, zakaj si jo je zaslužil?« Šepetajoči glas se je slišal kot hripav ptičji krik: »Ker mu še na pogreb ne dovolijo, sem hotel reči.«

Harry se je odkašljal. »Jo lahko vidim?«

Sandemann je bil razočaran, a je vljudno pokazal v eno krsto.

Kot ponavadi je Harryja prešinilo, kako profesionalno izpeljano delo lahko polepša truplo. Ana je izgledala resnično spokojno. Dotaknil se ji je čela. Kot da bi prijel za marmor.

»Iz česa je verižica?« je vprašal Harry.

»Iz zlatnikov,« je rekel Sandemann. »Prinesel jo je stric.«

»In kaj je tole?« Harry je dvignil papirnati sveženj, povezan z debelo, rjavo vrvjo. Bili so sami stotaki.

»Tako navado imajo,« je rekel Sandemann.

»Kdo so ti, o katerih govorite, da ‘imajo’ tako navado?«

»Mar niste vedeli?« Sandemann se je nasmehnil s tankimi, vlažnimi ustnicami. »Bila je iz ciganske rodbine.«

Vse mize v kantini na policijski centrali so bile zasedene, sodelavci so se vneto pogovarjali. Razen ene. Harry je stopil do nje.

»Z ljudmi se boš spoznala sčasoma,« je rekel. Beate ga je nerazumevajoče pogledala in on je spoznal, da imata mogoče več skupnega, kot je mislil. Usedel se je in prednjo položil VHS-kaseto. »Tale je iz 7-Elevna nasproti banke na dan ropa. Pa še ena s četrtka pred tem. A boš pogledala, če boš našla kaj zanimivega?«

»Pogledala, če je bil ropar tam pred tem, misliš?« je zamomljala z usti, polnimi kruha in jetrne paštete. Harry je pogledal v doma narejeni sendvič.

»No,« je rekel. »Upati je pa le treba.«

»Seveda,« je rekla, oči so se ji navlažile, ko se ji je zaletelo. »Leta ‘93 je bila oropana posojilnica v Frognerju. Ropar je denar strpal v plastične vreče, na katerih je bila reklama za Shell, zato smo preverili posnetek z nadzorne kamere na najbližji shellovi črpalki. Izkazalo se je, da jih je tam kupil deset minut pred ropom. V isti obleki, le da ni bil maskiran. Prijeli smo ga čez pol ure.«

»Pred desetimi leti smo ga prijeli?« je ušlo iz Harryja.

Beatin obraz je spreminjal barve kot semafor. Pograbila je kruh in se poskušala skriti za njim. »Moj oče,« je zamomljala.

»Žal mi je, nisem mislil tako.«

»Že v redu,« je ustrelila.

»Tvoj oče …«

»Umrl je,« je rekla. »Že dolgo je tega.«

Harry je poslušal žvečenje in opazoval svoje roke.

»Zakaj si prinesel tudi posnetek iz enega tedna pred ropom?« je vprašala Beate.

»Smetnjak,« je rekel Harry.

»Kaj je z njim?«

»Poklical sem na komunalo in povprašal. V torek ga je naročil neki Stein Søbstad iz Industrigate, na dogovorjeno mesto pred 7-Eleven pa so ga pripeljali naslednji dan. V Oslu sta dva Steina Søbstada in oba sta zanikala, da bi ga naročila. Moja teorija je, da ga je ropar postavil tja, da bi zakril pogled skozi okno, tako da ga kamera ne bi posnela od spredaj, ko bi na poti iz banke prečkal ulico. Če je bil v 7-Elevnu isti dan, ko je smetnjak naročil, bi mogoče videla osebo, ki gleda v kamero in skozi okno v banko ter preverja kote in podobno.«

»Če bova imela srečo, ja. Priča pred 7-Elevnom pravi, da je bil ropar še vedno maskiran, ko je prečkal ulico, zakaj bi si potem dal toliko opraviti z navadnim smetnjakom?«

»Mogoče si jo je nameraval sneti, ko bi šel čez cesto.« Harry je zavzdihnil. »Ne vem, vem samo, da mi ta zeleni smetnjak nekam smrdi. En teden že stoji pred štacuno in razen mimoidočih, ki mečejo vanj smeti, ga ne uporablja nihče drug.«

»Okej,« je rekla Beate, vzela VHS-filma in vstala.

»Še nekaj,« je rekel Harry. »Kaj veš o tem Raskolu Baxhetu?«

»Raskolu?« Beate je nagrbančila čelo. »Dokler se ni sam prijavil, je bil prava mitska figura. Če res drži, kar se o njem šušlja, je imel prste vmes v devetdesetih odstotkih bančnih ropov v Oslu. Grem stavit, da pozna vse v tem mestu, ki so oropali kakšno banko v zadnjih dvajsetih letih.«

»Zato ga pa tudi hoče Ivarsson. Kje pa sedi?«

Beate je s palcem pokazala čez ramo. »A-oddelek na drugi strani travnika.«

»V Botsnu?«

»Ja. In odkar je zaprt, ni s policijo spregovoril ene same besede.«

»Zakaj torej Ivarsson misli, da bo iz njega kaj potegnil?«

»Končno je odkril nekaj, o čemer bi se Raskol rad pogajal. V Botsnu pravijo, da je od prihoda prosil edino za to. Gre za neko nedavno umrlo sorodnico.«

»A tako?« je rekel Harry in upal, da ga obraz ni izdal.

»Pokopali jo bojo čez dva dni in Raskol je napisal zaporniškemu direktorju iskreno prošnjo, da bi smel na pogreb.«

Ko je Beate odšla, je Harry še nekaj časa ostal za mizo. Čas za malico je minil in kantina se je praznila. Bila je, kot se reče, svetla in prijetna, vodile so jo državne kantine, zato je Harry rad jedel zunaj. Nenadoma pa se je spomnil, da je ravno tukaj plesal z Rakel na božičnem slavju, ravno na tem mestu se je odločil, da jo bo poskušal osvojiti. Ali nasprotno. Še vedno se je spominjal njenega pozibavajočega hrbta, na katerem je držal dlan.

Rakel.

Čez dva dni bodo pokopali Anno in nihče ni dvomil, da je umrla od lastne roke. Edini, ki je bil tam in ki bi jim lahko ugovarjal, je bil on, a se ni spomnil ničesar. Zakaj torej ne bi mogel vse reči pustiti vnemar? Lahko bi izgubil vse, pa nič dobil. Če drugega ne, zakaj ne bi pozabil primera zaradi sebe in zaradi Rakel?

Harry se je s komolci naslonil na mizo in skril obraz v dlani.

In če bi jim lahko nasprotoval, bi to tudi naredil?

Za sosednjo mizo so se obrnili, ko je zaškripal stol. Na balinčka pobriti, dolgonogi policist slabega slovesa je hitel iz kantine.

14. poglavje

Sreča

Zvonec nad vrati ozkega, temnega kioska je podivjal, ko sta vanj pridrvela dva moška. Elmerjev Sadje in Tobak je bil eden zadnjih kioskov svoje vrste, na eni steni so bile avtomobilske, lovske, športne in mehkopornografske revije, na drugi cigarete in cigare, na pultu med znoječimi se lakricastimi palčkami in suhimi marcipanskimi prašički z lanskoletnimi božičnimi pentljami so se razprostirali trije svežnji stavnih listkov.

»Tik pred zdajci,« je rekel Elmer, tanek, plešast možakar okrog šestdesetih, z brado in nordlandskim naglasom.

»Jebemti, tole se je pa kar usulo!« je rekel Halvorsen in si obrisal dež z ramen.

»Tipična oselska jesen,« je rekel Nordlandec v priučenem bokmålu. »Suša ali plohe. Škatlico camelc?«

Harry je prikimal in izvlekel denarnico.

»In dve srečki za mladega policaja?« Elmer je Halvorsnu pomolil srečki, ta se je široko nasmehnil in ju hitro vtaknil v žep.

»Elmer, a je v redu, če eno pokadim kar tukaj?« je vprašal Harry in poškilil ven v dež, ki je pral v hipu spraznjeni pločnik pred umazanim oknom.

»Ti kar!« je rekel Elmer in mu vrnil drobiž. »Strup in sreča mi dajeta kruh.«

Rahlo se je priklonil in izginil za postrani visečo rjavo zaveso, izza katere sta slišala brbotanje v kavniku.

»Tukaj je slika,« je rekel Harry. »Rad bi samo, da ugotoviš, kdo je ta ženska.«

»Samo?« Halvorsen je pogledal grobozrnato, zmečkano fotografijo, ki mu jo je molil Harry.

»Najprej ugotovi, kje je bila posneta!« je rekel Harry in nenadno in silovito zakašljal, ko je poskušal zadržati dim v pljučih. »Podobno je letovišču. Če to drži, je tu gotovo majhna trgovina s špecerijo, nekdo, ki izposoja vikende pa take stvari. Če družina na sliki redno prihaja sem, bojo tisti, ki tam delajo, že vedeli, za koga gre. Ko boš to izvedel, prepusti ostalo meni!«

»In to vse zato, ker je bila slika v čevlju?«

»Ne prav običajen kraj za shranjevanje slik, ni res?«

Halvorsen je skomignil z rameni in pogledal na cesto.

»Ne pojenjuje,« je rekel Harry.

»Vem, vendar moram domov.«

»Kam pa?«

»K stvarem, ki se jim reče življenje. Nič takega, kar bi te za-nimalo.«

Harry je dvignil kotičke ustnic, da bi pokazal, da je razumel, da gre za ironijo. »Lepo se imej!«

Zvonec je pozvonil in vrata so se zaloputnila za Halvorsnom. Harry je potegnil cigareto, in medtem ko je pregledoval Elmerjevo izbrano čtivo, ga je prešinilo, kako malo ima skupnega s povprečnim Norvežanom. Zato, ker ga sploh nič več ne zanima? Glasba, to že, ampak v zadnjih desetih letih ni prišlo na trg nič dobrega, še od starih junakov ne. Film? Če se je danes vračal iz kina, pa pri tem ni imel občutka, da so ga lobotomirali, je bil lahko še vesel. Sicer pa nič. Z drugimi besedami: zanimalo ga je samo še to, da je iskal ljudi in jih zapiral. Pa še od tega mu srce ni tako močno razbijalo kot včasih. Srhljivo pri tem, je pomislil in položil roko na hladni, gladki Elmerjev pult, je bilo, da ga to stanje sploh ne skrbi. Da je kapituliral. Da čuti, da ga staranje osvobaja.

Zvonec se je še enkrat razjezil.

»Pozabil sem povedati o tistem mulcu, ki smo ga včeraj prijeli zaradi nezakonitega posedovanja orožja,« je rekel Halvorsen. »Roy Kvinsvik, eden od obritoglavcev iz Herbertove Pizze.« Stal je pri vratih, medtem ko mu je dež plesal okrog mokrih čevljev.

»Mhm?«

»Pošteno se je ustrašil, zato sem rekel, da mi mora dati kaj uporabnega, če želi, da jo bo poceni odnesel!«

»In?«

»Rekel je, da je tisto noč, ko so ubili Ellen, videl Sverreja Olsna na Grünnerløkki.«

»Pa kaj? Saj ni bil edini!«

»Že, ampak ta tip je videl, da se je Olsen pogovarjal z nekom v avtu.«

Harryju je padla cigareta iz roke. Pustil jo je na tleh.

»A ga je prepoznal?« je počasi vprašal.

Halvorsen je odkimal. »Ne, prepoznal je samo Olsna.«

»A ti ga je znal opisati?«

»Samo to, da ga je tip spominjal na policaja. Ja, pa rekel je, da bi ga mogoče prepoznal.«

Harryju je pod plaščem zakurilo, vsako besedo je izrekel jasno in razločno: »Je povedal, kakšen avto je bil?«

»Ne, ker je tako hitel mimo.«

Harry je pokimal in z roko gladil pult.

Halvorsen se je odkrehnil: »Vendar se mu zdi, da je bil športni avto.«

Harry je pogledal cigareto, ki se je kadila s tal. »Barva?«

Halvorsen je obžalujoče iztegnil roke od sebe.

»Je bil rdeč?« je vprašal Harry z nizkim, raskavim glasom.

»Kaj si rekel?«

Harry se je zravnal. »Nič. Zapomni si to ime! In pojdi domov k svojemu življenju!«

Zvonec je zazvonil.

Harry ni več gladil pulta, samo roko je držal na njem. Naenkrat se mu je zazdel kot hladen marmor.

Astrid Monsen je bila stara 45 let, preživljala se je s prevajanjem francoskega leposlovja v domači pisarni na Sorgenfrigati. V njenem življenju ni bilo moškega, pač pa glasovni posnetek pasjega laježa, ki se je ponoči neprekinjeno vrtel pred glavnimi vrati. Harry je zaslišal korake za vrati, najmanj v treh ključavnicah je zarožljalo, preden je odškrnila vrata in izpod črnih kodrov pokazala pegast obrazek.

»Uh!« ji je ušlo, ko je zagledala Harryjevo ogromno pojavo.

Čeprav mu je bil obraz neznan, je takoj dobil občutek, da jo je že nekje videl. Verjetno zato, ker mu je Anna tako natančno opisala bojazljivo sosedo.

»Harry Hole z oddelka za nasilna dejanja,« je rekel in ji pokazal izkaznico. »Oprostite, ker vas motim tako pozno popoldne. Nekaj vprašanj imam v zvezi s smrtjo Anne Bethsen.«

Poskušal se ji je pomirljivo nasmehniti, ko je opazil, da ima težave in da ne more zapreti ust. S kotičkom očesa je opazil, da se premika zavesa pri sosednjih vratih.

»Gospa Monsen, a grem lahko naprej? Ena, dve, tri bova kon-čala.«

Astrid Monsen je stopila dva koraka nazaj, Harry je izkoristil priložnost, se zrinil v stanovanje in zaprl vrata. Zdaj šele je zagledal afrofrizuro v celoti. Lase si je očitno barvala na črno, frizura je obkrožala belo glavico kot ogromen globus.

Stala sta v pičlo osvetljeni veži s posušenimi rožami in z uokvirjenim posterjem iz Chagallovega muzeja v Nici.

»Ste me že kdaj videli?« je vprašal Harry.

»Kaj … hočete reči?«

»Samo, če ste me že kdaj videli. Drugo še pride.«

Usta so se ji odpirala in zapirala. Potem je močno odkimala.

»Dobro,« je rekel Harry. »Ste bili v torek zvečer doma?«

Oklevaje je prikimala.

»Ste kaj videli ali slišali?«

»Nič,« je rekla. Malce prehitro za Harryjev okus.

»Vzemite si čas in pomislite!« je rekel in se poskušal prijazno nasmehniti, tega dela svojega omejenega repertoarja obraznega izrazja se še ni najbolj naučil.

»Čisto,« je rekla in z očmi iskala vrata za Harryjem, »nič.«

Na ulici si je prižgal cigareto. Kakor hitro je odšel skozi vrata, je zaslišal, kako Astrid Monsen zaklepa ključavnico. Ubožica. Bila je zadnja na vrsti, zato je sklepal, da nihče v hiši ni videl ali slišal niti njega niti koga drugega na hodniku tistega večera, ko je Anna umrla.

Dvakrat je potegnil in cigareto odvrgel.

Doma je iz ušesastega naslonjača dolgo pogledoval v rdeče očesce na telefonskem odzivniku, šele potem ga je vključil. Rakel mu je voščila lahko noč, neki novinar je želel komentar k obema ropoma. Potem je še enkrat zavrtel Annino sporočilo: »In če bi bil tako prijazen pa bi oblekel kavbojke, tiste, saj veš, ki so mi bile tako všeč?«

Pomel si je obraz. Potem je vzel trak ven in ga vrgel v smeti.

Zunaj je kapljal dež, notri je Harry prestavljal kanale. Ženska odbojka, žajfnica in kviz, kako postaneš milijonar. Ustavil se je na nekem švedskem programu, kjer sta filozof in socialni antropolog razglabljala o pojmu maščevanja. Eden je trdil, da je država, kot recimo ZDA, ki zagovarjajo moralne vrednote kot svobodo in demokracijo, moralno odgovorna, da se maščuje za napad na svoje ozemlje, ker je to tudi napad na njene vrednote. »Samo obljuba o povračilnih ukrepih – in njihova izvedba – lahko zaščiti tako ranljiv sistem, kot je demokracija.«

»Kaj pa, če vrednote, ki jih zagovarja demokracija, same postanejo žrtev maščevalne akcije?« mu je odgovarjal drugi. »Kaj, če mednarodno pravo krši zakonodajo nekega naroda? Kakšne vrednote zagovarjamo, ko v lovu na krivce ustvarjamo nedolžne civilne brezpravneže? In kaj je s tisto moralno vrednoto, ki pravi, da nastavi še drugo lice?«

»Problem,« se je nasmehnil drugi, »je v tem, da imamo samo dve lici, mar ne?«

Harry je ugasnil. Pomislil je, ali naj pokliče Rakel, vendar se mu je zdelo prepozno. Lotil se je neke knjige Jima Thompsona, a je odkril, da manjkajo strani od 24 do 38. Vstal je in hodil sem ter tja po sobi. Odprl je hladilnik in brezciljno strmel v beli sir in kozarec z jagodovo marmelado. Nekaj se mu je zahotelo, pa ni vedel kaj. Zaloputnil je z vrati. Koga bi rad pretental? Zahotelo se mu je pijače.

Ob dveh se je oblečen zbudil v fotelju. Vstal je, odšel v kopalnico in popil kozarec vode.

»Jebemti!« si je rekel v ogledalo. Odšel je v spalnico in prižgal računalnik. Na internetu je našel 104 članke o samomoru, a nobenega o maščevanju, samo iztočnice in ogromno namigov na maščevalne motive v literaturi in grški mitologiji. Hotel je ugasniti, ko se je spomnil, da že nekaj tednov ni pogledal mejlov. Prišla sta dva. Enega je poslal omrežni operater in mu sporočal o zaprtju pred štirinajstimi dnevi. Pošiljateljev naslov drugega se je glasil anna.beth@chello.no. Dvakrat je kliknil in prebral sporočilo: Živjo, Harry. Ne pozabi na ključe! Anna. Čas pošiljke je pokazal, da je sporočilo poslala dve uri, preden jo je zadnjič srečal. Še enkrat ga je prebral. Tako kratko. Tako … normalno pač. Verjetno si ljudje pošiljajo take mejle. Živjo, Harry. Avtsajderju bi se verjetno zdelo, da sta stara prijatelja, v resnici pa sta se poznala samo šest tednov enkrat v zgodovini in on še tega ni vedel, da ima ona njegov naslov elektronske pošte.

Ko je zaspal, je sanjal, da spet stoji v banki s puško. Ljudje okrog njega so bili iz marmorja.

15. poglavje

Gadzo

»Mater, kakšno lepo vreme!« je rekel Bjarne Møller, ko ga je naslednje jutro prineslo v Harryjevo in Halvorsnovo pisarno.

»Ti boš že vedel, ko imaš okno,« je rekel Harry, ne da bi pogledal od kave. »In nov stol,« je še dodal, ko se je Møller butnil v Halvorsnov pokvarjeni stol, ki je kriknil od bolečine.

»No, no!« je rekel Møller. »Smo slabe volje?«

Harry je skomignil. »Bližam se štiridesetim in začenjam ceniti, da postajam tečen. Je s tem kaj narobe?«

»Nikakor ne. Drugače si pa prav šik v obleki.«

Harry je začuden pridvignil ovratnik, kot da bi šele zdaj opazil temno obleko.

»Včeraj smo imeli sestanek šefov oddelkov,« je rekel Møller. »A bi rad slišal kratko ali dolgo verzijo?«

Harry je s svinčnikom mešal po skodelici. »Nič več ne smemo raziskovati primera Ellen, a gre za to?«

»Zadeva je že zdavnaj pojasnjena, Harry. Šef kriminalističnotehničnega pravi, da jim težiš, naj preverijo prastare tehnične sledi.«

»Včeraj je ena nova priča …«

»Harry, vedno bo kakšna nova priča. Čisto enostavno želijo, da se to konča.«

»Ampak …«

»Konec, Harry, pa pika! Žal mi je.«

Møller se je obrnil pri vratih. »Pojdi malo na sonce! Mogoče bo za nekaj časa zadnji topel dan.«

»Šušlja se, da sije sonce,« je rekel Harry, ko je prišel k Beate v House of Pain. »Samo toliko, da boš vedela!«

»Ugasni luč!« je rekla. »Ti bom nekaj pokazala.«

Po telefonu je bila razburjena, ni pa povedala, za kaj gre. Dvignila je daljinca: »Nič nisem našla na traku s tistega dne, ko je bil smetnjak naročen, ampak poglej tega z dne ropa!«

Na platnu je Harry zagledal razgled iz 7-Elevna. Pred oknom je videl zeleni smetnjak, notri pa buhteljne, zaglavje in rit fanta, s katerim se je pogovarjal pred dnevi. Stregel je dekletu, ki je kupila mleko, žensko revijo in kondome.

»Posneto ob 15.05, se pravi petnajst minut pred ropom. Pazi zdaj!«

Punca je vzela stvari in odšla, vrsta se je premaknila naprej in moški v črnem pajacu in s čepico s ščitnikom in ušesniki, potegnjeno globoko na obraz, je pokazal nekaj na pultu. Glavo je sklanjal, tako da ga nista videla v obraz. Pod roko je držal črno, zloženo torbo.

»O hudiča!« je zašepetal Harry.

»To je Klavec,« je rekla Beate.

»Prepričana? Marsikdo nosi pajaca in ropar ni imel na glavi čepice.«

»Ko se bo odmaknil od pulta, boš videl, da ima iste čevlje kot na videu. A vidiš, da ima obleko na levi strani nekam napihnjeno. To je AG3.«

»Prilepil si jo je na telo. Ampak kaj hudiča dela v 7-Elevnu?«

»Čaka, kdaj bojo pripeljali denar, in mora zato biti na preži, kjer ga nihče ne bo opazil. Že prej je bil na tem koncu, zato ve, da transport pripelje med 15.15 in 15.20. V tem času ne more ravno skakati naokrog z masko in oznanjati, da bo napadel banko, zato si s čepico čim bolj zakriva obraz. Ko pride do blagajne, vidiš, če dobro pogledaš, da se po pultu premika majhen svetlobni štirikotnik. To je odsev od stekla. Sončna očala nosiš, ti hudič klavski!« Govorila je potihem, a hitro in razburjeno, kot je Harry še ni slišal. »Očitno ve, da je v 7-Elevnu kamera, nič obraza nam ne pokaže. Glej, kako pazi na kote! V bistvu zelo dobro opravljeno, to mu je treba priznati.«

Poba za pultom je dal moškemu v pajacu en buhtelj in hkrati vzel kovanec za deset kron, ki ga je moški položil na pult.

»Ej!« je vzkliknil Harry.

»Točno,« je rekla Beate. »Brez rokavic je. Ampak kaže, da se v štacuni ni dotaknil ničesar. In tamle vidiš svetlobni štirikotnik, o katerem sem govorila.

Harry ni videl ničesar.

Moški je odšel iz trgovine, ko je fant postregel zadnjemu v vrsti.

»Hm. Spet bomo morali iskati priče,« je rekel Harry in se dvignil.

»Jaz ne bi bila preveč optimistična,« je rekla Beate in pogled še naprej usmerjala v platno. »Ne pozabi, da se je javila samo ena priča, ki je videla Klavca zbežati v petkovo gnečo. Ljudske množice so za roparje najboljše skrivališče.«

»Lepo, ampak a imaš kakšen drug predlog?«

»Da se usedeš. Zamudil boš višek.«

Harry jo je pogledal blago začuden in se obrnil k platnu. Fant za pultom se je zasukal v kamero in si s prstom globoko vrtal po nosu.

»To pa je višek!« je zamomljal Harry.

»Poglej smetnjak pred oknom!«

V steklu je odsevalo, a vseeno sta razločno videla moškega v črnem pajacu. Stal je na pločniku, med smetnjakom in parkiranim avtomobilom. Hrbet je obračal v kamero, z eno roko se je opiral na smetnjak. Očitno je opazoval banko, medtem pa jedel buhtelj. Torbo je odložil na asfalt.

»To je njegov razglednik,« je rekla Beate. »On je naročil smetnjak in ga postavil ravno tja. Genialno preprosto. Od tu lahko opazuje, kdaj bo pripeljal denarni transport, hkrati pa se skriva pred bančnimi kamerami. In samo poglej, kako stoji. Prvič ga polovica mimoidočih na pločniku zaradi smetnjaka sploh ne vidi. Tisti, ki pa ga, vidijo moškega v pajacu in čepici ob smetnjaku, zidarja, delavca selitvenega podjetja, delavca, ki v bližini nekaj obnavlja. Na kratko, nič, kar bi se zapisalo v možgansko skorjo. Nič čudnega, če nimamo prič!«

»Na smetnjaku je pustil nekaj super odtisov,« je rekel Harry. »Škoda, da je ves prejšnji teden deževalo.«

»Ampak ta buhtelj …«

»Prstne odtise je še pojedel,« je zavzdihnil Harry.

»… ga je užejal. Glej tole!«

Moški se je sklonil, odprl zadrgo na torbi in izvlekel belo plastično vrečko. Iz nje je potegnil steklenico.

»Kokakola,« je zašepetala Beate. »Preden si prišel, sem zumirala in ustavila sliko. To je steklena steklenica z vinskim zamaškom.«

Pajac je prijel steklenico čisto na vrhu in izvlekel zamašek. Potem je nagnil glavo, dvignil steklenico visoko v zrak in jo spraznil. Videla sta zadnjo kapljico steči iz vratu, a čepica mu je zakrivala usta in obraz. Potem je steklenico dal nazaj v vrečko, jo zavozljal in nameraval položiti v torbo, pa se je premislil.

»Poglej, zdaj razmišlja,« je zašepetala Beate. »Koliko prostora zavzame denar? Koliko prostora zavzame denar?«

Glavna oseba je strmela v torbo. Potem v smetnjak. Potem se je odločil in vrečka s steklenico je v velikem loku poletela v smetnjak.

»Terna!« je zarjovel Harry.

»Zmaga doma!« je zatulila Beate.

»Jebemti!« je zavpil Harry.

»O ne!« je zastokala Beate in od obupa udarila s čelom v volan.

»Ravnokar so morali biti tukaj,« je rekel Harry. »Počakaj!«

Odsunil je avtomobilska vrata tik pred kolesarjem, ki je prigonil mimo, stekel čez cesto in se pognal v 7-Eleven.

»Kdaj so odpeljali smetnjak?« je vprašal fanta, ki je ravno pekel dve klobasi Big Bite dvema širokoritima puncama.

»Mater, počakte na vrsto!« je rekel poba, ne da bi pogledal gor.

Ena od punc je ogorčeno zajamrala, ko se je Harry stegnil naprej, tako da je zablokiral kečap in zgrabil fanta za zeleno srajco.

»Ej ti, spet sem jaz,« je rekel Harry. »Dobro me poslušaj, drugače ti bom tole klobaso zabasal …«

Fant je bil tako zaprepaden, da se je Harry unesel. Spustil ga je in pokazal v okno, skozi katero se je zdaj videla banka na drugi strani ceste zaradi zevajočega, praznega prostora, kjer je prej stal smetnjak. »Kdaj so prišli po smetnjak? Hitro!«

Poba je požiral slino in strmel v Harryja. »Zdaj. Točno zdaj.«

»Kdaj je to ‘zdaj’?«

»Pred … dvema minutama.« Nad očmi se mu je naježila koža.

»Kam so šli?«

»Kako pa naj vem? Jaz se ne spoznam na te kumunalce.«

»Komunalce!«

»A?«

A Harry je že izginil skozi vrata.

Harry je pritisnil Beatinega rdečega mobilca na uho.

»Mestna komunala? Tukaj policija, Harry Hole. Kje praznite smetnjake? Privatne, ja. Metodica, kje je … Verkseier Furulunds-vei v Alnabruju? Hvala. Kaj? Ali Grønmoju? Kako naj vem, kje …«

»Lej!« je rekla Beate. »Kolona.«

Avtomobili so naredili neprehodno steno vse do križišča pred Lorryjem na Hegdehaugveinu.

»Morala bi po Uranienborgveinu,« je rekel Harry. »Ali Kirke-veinu.«

»Škoda, da ti ne voziš,« je rekla Beate, zapeljala z desnim kolesom na pločnik, pritisnila na hupo in na plin. Ljudje so odskočili.

»Halo?« je rekel Harry v telefon. »Ravnokar ste odpeljali zelen smetnjak, ki je stal na Bogstadveinu tik ob križišču z Industrigato. Kam ga peljete? Ja, bom počakal.«

»Reciva, da v Alnabru,« je rekla Beate in zdrvela v križišče pred tramvajem. Kolesa so se vpela v jeklene tirnice, preden so prijela v asfalt. Harryja je obšel občutek déjà-vuja.

Pripeljala sta na Pilestredet, ko se jima je oglasil moški iz mestne komunale in sporočil, da ne dobijo šoferja po mobilcu, da pa je smetnjak verjetno na poti v Alnabru.

»Prav,« je rekel Harry. »A lahko pokličete Metodico in jim naročite, naj počakajo in naj ne stresejo vsebine v peč, dokler ne prideva … Kaj, da imajo zaprto med pol dvanajsto in dvanajsto?! Pazi! Ne, šoferju sem rekel. Ne, mojemu šoferju.«

V Ibsnovem predoru je Harry poklical policijsko centralo Grønland in jim naročil, naj pošljejo k Metodici patruljo, a prvi avto ne bo prišel prej kot v petnajstih minutah.

»Jebemti!« Harry je zabrisal mobilca čez ramo in udaril po armaturni plošči.

Na krožišču med Byportom in Plazo se je Beate zrinila med rdeči avtobus in chevy van na beli črti, in ko sta pri sto desetih kilometrih prišla z avtocestnega vozlišča in na tulečih gumah prigonila v kačjo rido na morski strani v Oslu S, je Harry pomislil, da imata še upanje.

»Kateri hudič te je pa učil voziti?« je vprašal in se trdo držal, medtem ko sta vijugala med avtomobili na tripasovnici proti ekeberškemu predoru.

»Jaz,« je rekla Beate.

Na sredi vålerenškega predora se je pred njima pojavil velik tovornjak, iz katerega se je grdo kadilo. Sopihal je po desnem pasu, na njem pa je stal, pritrjen z dvema rumenima ročicama na vsaki strani, zelen smetnjak z napisom Mestna komunala Oslo.

»Yess!« je rekel Harry.

Beate je zapeljala pred tovornjak, zmanjšala hitrost in prižgala desni smernik. Harry je spustil okno in iztegnil roko z izkaznico, z drugo pa mahal vozniku, naj zapelje na stran.

Voznik ni imel nič proti, če Harry pogleda v smetnjak, zanimalo ga je le, ali ne bi mogel počakati, da pridejo do Metodice, ker bi potem vsebino lahko stresli na tla.

»Nočem, da bi se steklenica razbila!« je zavpil Harry s tovornjaka, da bi preglasil mimovozeče avtomobile.

»No, mislil sem na vašo lepo obleko,« je rekel voznik, a takrat se je Harry že spustil v smetnjak. V naslednjem hipu je iz njega zagrmelo in voznik in Beate sta slišala, da je Harry naglas zaklel. Potem je še nekaj vneto rogovilil. In na koncu nov yess! Dvignil se je iz smetnjaka in nad glavo držal kot trofejo belo plastično vrečko.

»Takoj odpelji steklenico Webru in mu reci, da se mudi,« je rekel Harry, medtem ko je Beate vžgala avto. »Pozdravi ga!«

»Bo to pomagalo?«

Harry se je popraskal po glavi. »Ne. Reci samo, da se mudi.«

Zasmejala se je. Na kratko in ne od srca, a Harry je prepoznal smeh.

»A si vedno tako zagnan?« je vprašala.

»Jaz? Kaj pa ti? Skoraj si naju ubila, samo da bi prišla do tega dokaza, a ni res?«

Nasmehnila se je, odgovorila pa ni. Dolgo je gledala v ogledalo, preden je zavila na cesto.

Harry je odsekano pogledal na uro. »Porkaduš!«

»Zamujaš na sestanek?«

»A bi me lahko zapeljala do majorstujske cerkve?«

»Seveda. Je to razlog za temno obleko?«

»Ja. En … moj prijatelj.«

»Potem pa ne bi bilo slabo, če bi si očistil tisto rjavo reč z ramena.«

Harry je zasukal glavo. »Iz smetnjaka,« je rekel in čistil madež z roko. »A je šlo stran?«

Beate mu je dala žepni robček. »Malce poslini. Je bil tesen prijatelj?«

»Ne. Oziroma ja …Nekaj časa, mogoče. Ampak na pogreb pa moraš.«

»Moraš?«

»Ti ne bi?«

»V vsem življenju sem bila na enem samem pogrebu.«

Nekaj časa sta vozila v tišini.

»Očetovem?«

Prikimala je.

Zapeljala sta skozi sinsensko križišče. Na Muselundu, veliki zelenici pod Haraldsheimom, so en moški in dva fantka spuščali zmaja. Vsi trije so strmeli v modro nebo in Harry je opazil, da je moški dal vrvico večjemu fantu.

»Nisva pa še našla storilca,« je rekla.

»Ne, nisva,« je rekel Harry. »Ne še.«

»Gospod daje, Gospod jemlje,« je rekel duhovnik praznim vrstam in visokemu, na balinčka pobritemu moškemu, ki se je ravnokar prismukal in iskal sedež v zadnji vrsti. Počakal je, dokler ni odmev glasnega, srce parajočega hlipanja zamrl pod obokom.

»Velikokrat pa se nam zdi, da samo jemlje.«

Duhovnik je poudaril ‘jemlje’ in akustika je dvignila besedo in jo ponesla na konec cerkvene ladje. Hlipanje se je spet okrepilo. Harry je pogledal naokrog. Mislil je, da je imela tako družabna in živahna Anna veliko prijateljev, a Harry je naštel vsega osem ljudi, šest v prvi vrsti in dva bolj zadaj. Osem. No ja. Koliko jih bo pa prišlo na njegov pogreb? Osem ljudi morda sploh ni tako slabo.

Hlipanje je prihajalo iz prve vrste. Harry je videl tri glave, pokrite s pisanimi rutami, in tri gologlave moške. Druga dva sta bila moški, ki je sedel na levi, in ženska tik ob prehodu. Prepoznal je globusno afrofrizuro Astrid Monsen.

V orgelskih pedalih je zaječalo, zazvenela je glasba. Psalm. Božja milost. Harry je zamižal in začutil, kako je utrujen. Orgelski toni so rasli in padali, visoki toni so pršeli kot voda s stropa. Tanki glasovi so peli o odpuščanju in usmiljenju. Najraje bi se nekam potopil, v nekaj, kar bi ga ogrelo in za nekaj časa skrilo. Gospod bo sodil žive in mrtve. Božje maščevanje, Bog kot Nemeza. Od orgelskih tonov v nižjih registrih so vibrirale prazne lesene klopi. Meč v eni roki, tehtnica v drugi, maščevanje in pravica. Oziroma nemaščevanje in nepravica. Harry je odprl oči.

Štirje možje so nesli krsto. Harry je prepoznal policista Ola Lija za dvema mrkima možema v zdelanih armanijevih oblekah in belih srajcah, na vratu odpetih. Četrti je bil tako velik, da je krsto nosilo postrani. Obleka mu je visela na tankem telesu, od četverice pa se očitno edino on ni mučil s krsto. Harryja je prevzel predvsem njegov obraz. Ozek, lepo oblikovan, z rjavimi, velikimi in trpečimi očmi v globokih duplinah. Črne lase je imel spete v dolgo kito, tako da se je videlo visoko in svetleče se čelo. Čutne srčaste ustnice je zaljšala dolga, a negovana brada. Kot da bi se z oltarja za duhovnikom spustil sam Kristus. Pa še nekaj je bilo: za zelo malo obrazov to velja, ampak njegov je žarel. Ko so se štirje možje bližali Harryju po sredini cerkve, je poskušal ugotoviti, od česa žari. Od žalosti? Veselja ne. Dobrote? Zla?

Ko so šli mimo, sta se za hip spogledala. Za njimi so šli Astrid Monsen, oči je uperjala v tla, revizorju podoben moški srednjih let in tri ženske, dve starejši in ena mlajša, oblečene v pisana krila. Hlipale so in glasno jadikovale ter zavijale z očmi in sklepale roke kot v tiho spremljavo.

Harry je stal, dokler malo spremstvo ni odšlo iz cerkve.

»Hecni tile Cigani, a ne, Harry?«

Besede so zadonele po cerkveni ladji. Harry se je zasukal. Bil je Ivarsson, smehljal se je v temni obleki in s kravato.

»Ko sem bil še majhen, smo imeli za vrtnarja Cigana. Medvedarja, potovali so s plešočimi medvedi, a veste. Josef mu je bilo ime. Ves čas glasba in norčavost. Ampak smrt, vidiš … Ti ljudje imajo še strožji odnos do smrti kot mi. Na smrt se bojijo mul – mrtvih. Verjamejo, da se vračajo med žive. Josef je hodil k neki ženski, ki jih je preganjala. Samo ženske jih znajo. Pridite!«

Ivarsson ga je nalahno prijel pod roko in Harry se je moral prav zadržati, da se mu ni iztrgal. Stopila sta na cerkveno stopnišče. Prometni hrup s Kirkenveina je preglušil zvonove. Črn cadillac z odprtim prtljažnikom je stal na Schønings gati in čakal na pogrebce.

»Krsto bodo odpeljali v zahodni krematorij,« je rekel Ivarsson. »Sežiganje trupla je ena od hindujskih navad, ki so jih prinesli iz Indije. V Angliji zažgejo še pokojnikovo stanovanjsko prikolico, vendar pa v njej več ne sme biti njegove vdove.« Zasmejal se je. »Toda s sabo vzamejo pomembno lastnino. Josef je povedal, da ciganska minerjeva družina na Madžarskem da v krsto ostanke dinamita in požene ves krematorij v nebo.«

Harry je izvlekel škatlico camelc.

»Hole, vem, zakaj ste tukaj,« se je še naprej smehljal Ivarsson. »Hoteli ste videti, ali se vam bo ponudila priložnost, da boste z njim pokramljali, a ne?« Ivarsson je pokimal v pogrebce in visoko, tanko pojavo, ki je počasi korakala, medtem ko je ostala trojica drobencljala, da bi držala takt.

»A on je ta Raskol?« je vprašal Harry in vtaknil cigareto med ustnice.

Ivarsson je pokimal. »On je njen stric.«

»Pa drugi?«

»Znanci, baje.«

»Kaj pa družina?«

»Odrekli so se ji.«

»A?«

»Taka je Raskolova verzija. Cigani so notorični lažnivci, ampak kar pravi, se lepo ujema z Josefovimi pripovedmi o njihovem razmišljanju.«

»In to je?«

»Da je ni čez družinsko čast. Zato so jo izobčili. Po Raskolovih besedah so jo pri štirinajstih omožili z grško govorečim gringo Ciganom v Španiji, a preden je bil zakon sklenjen, jo je popihala z gadzom.«

»Gadzom?«

»Neciganom. Z danskim mornarjem. Ga ni hujšega na svetu. Sramota za vso družino.«

»Hm.« Neprižgana cigareta je skakala po Harryjevih ustih, ko je govoril: »Sklepam, da se s tem Raskolom dobro poznata?«

Ivarsson je z roko podil stran namišljen cigaretni dim. »Pogovarjala sva se. Predmečevanje bi jaz rekel temu. Vsebinski pogovori pridejo na vrsto potem, ko bo izpolnjen naš del dogovora, se pravi potem, ko bo prišel od pogreba.«

»Torej do zdaj ni povedal veliko?«

»Nič pomembnega za preiskavo, ne. Vzdušje je bilo pa dobro.«

»Tako dobro, da mu še celo policija pomaga nositi sorodnike do groba?«

»Duhovnik je prosil, če bi lahko nosila ali Li ali jaz, da bi jih bilo dovolj za krsto. Je že v redu, tukaj sva samo zato, da paziva nanj. In to bova delala še naprej. Se pravi, pazila nanj.«

Harry je mežikal v ostro jesensko sonce.

Ivarsson se je obrnil k njemu. »Bom kar direkten, Hole. Nobeden ne sme govoriti z Raskolom, dokler mi ne opravimo z njim. Nobeden. Tri leta že poskušam doseči dogovor z možakarjem, ki ve vse. In zdaj mi je uspelo. Nihče mi tega ne bo uničil, a me razumete?«

»Povejte mi, Ivarsson, ko se že pogovarjava na štiri oči,« je rekel Harry in pobral tobačno mrvico z jezika, »sva v tej zadevi nenadoma postala tekmeca?«

Ivarsson je nastavil obraz soncu in se zahihital. »A veste, kaj bi jaz naredil na vašem mestu?« je rekel miže.

»Kaj pa?« je vprašal Harry, ko se je premor nevzdržno vlekel.

»Jaz bi tole obleko nesel v čistilnico, zgledate, kot da ste se valjali na kakšnem smetišču.« Dva prsta je pritaknil k čelu. »Pa lep dan želim!«

Harry je obstal na stopnicah in kadil ter opazoval nerodno pozibavanje bele krste po pločniku.

Halvorsen se je vrtel na stolu, ko je v pisarno stopil Harry.

»Dobro, da si prišel, dobre novice imam. Jaz … mater, kako smrdi!« Halvorsen se je prijel za nos in rekel: »Kaj pa si naredil z obleko?«

»Zdrsnilo mi je v smetnjaku. Kakšne novice?«

»Ee … ja, pomislil sem, da je slika mogoče s kakega letovišča v Sørlandu. Potem sem jo pomejlal vsem občinam v Aust-Agderju. In res, takoj zatem je poklical en občinar iz Risørja in povedal, da to plažo dobro pozna. Ampak, a veš kaj?«

»V bistvu ne.«

»Ni Sørland, ampak Larkollen.«

Halvorsen je pogledal Harryja z nadobudnim nasmeškom in dodal, ko Harry ni odreagiral: »Se pravi, v Østfoldu. Pred Mossom.«

»Halvorsen, jaz vem, kje je Larkollen.«

»Že, ampak ta občinar je pa iz …«

»Se zgodi, da gredo tudi Sørlandci na dopust. A si poklical Larkollen?«

Halvorsen je obupano zavil z očmi. »Sem, poklical sem kamping in na dva konca, kjer oddajajo vikende. In obe trgovini z živili.«

»Si kaj dobil?«

»Sem.« Halvorsen je spet zažarel. »Pofaksal sem sliko in lastnik ene trgovine je dobro vedel, kdo je ta ženska. Imajo enega najimenitnejših vikendov tam okrog, včasih jim vozi živila.«

»In gospe je ime?«

»Vigdis Albu.«

»Albu kot … eh … smešno, skoraj kot album?«

»Jap. Na Norveškem sta samo dve, ena se je rodila 1909. Druga je stara triinštirideset in živi na Bjørnetråkketu 12 v Slemdalu z Arnejem Albujem. In – hokuspokus – šef, izvoli telefonsko številko.«

»Ne kliči me tako!« je rekel Harry in zgrabil telefon.

Halvorsen je zastokal: »Kaj je zdaj? A si jezen, ali kaj?!«

»Ja, ampak tega nisem rekel zato. Møller je šef. Jaz nisem šef. Okej?«

Halvorsen je hotel nekaj odgovoriti, a Harry je dvignil roko, češ, naj bo tiho:

»Gospa Albu?«

Za hišo Albujevih je bilo potrebno veliko denarja, veliko časa in veliko prostora. In veliko okusa. Harry je to videl takole: veliko slabega okusa. Očitno je arhitekt, če je sploh kakšen bil, poskušal združiti norveško kmečko stavbno dediščino z ameriškim kolonialističnim plantažnim slogom in s ščepcem racmansko rožnate predmestne idile. Harryju so se noge ugrezale v grušč na dovozu, ki je peljal mimo negovanega vrta z okrasnimi grmovnicami in bronastim jelenčkom, ki je pil iz vodnjaka. Na zatrepu nad dvojno garažo je bila pritrjena ovalna bakrena ploščica z modro zastavo z rumenim trikotnikom.

Izza hiše se je zaslišal besen pasji lajež. Harry se je povzpel po širokih stopnicah med stebri, pozvonil in kar čakal, da mu bo odprla črna matrona v belem predpasniku.

»Živjo!« je zažgolelo skoraj hkrati, ko so se odprla vrata. Vigdis Albu je izgledala kot na reklami za fitnes, ki jo je Harry včasih videl na televiziji, ko se je ponoči vrnil domov. Imela je enak bel smehljaj, pobeljene barbikaste lase in strenirano telo zgornjega razreda, zapakirano v pajkice in kratek top. Če si je kupila prsi, je vsekakor imela dovolj pameti, da ni pretiravala z velikostjo.

»Harry …«

»Kar naprej!« se je nasmehnila zgolj z nakazanimi gubami okrog diskretno naličenih, velikih modrih oči.

Harry je stopil v veliko vežo, polno debelih, grdih lesenih trolov, ki so mu segali do bokov.

»Ravno perem,« je pojasnila Vigdis Albu, pokazala bel smehljaj in si s kazalcem previdno otrnila znoj, da si ne bi razmazala maskare.

»Potem se bom pa sezul,« je rekel Harry in se v istem hipu spomnil luknje na desnem palcu.

»Ne, bog ne daj, ne po hiši, to nam delajo drugi,« se je zasmejala. »Rada pa sama perem obleke. Mora biti neka meja, do koder lahko spustiš tujca v življenje, a ni res?«

»Če tako pravite,« je izmomljal Harry in se prav mujal, da ji je sledil po stopnicah. Šla sta mimo velike kuhinje in prišla v dnevno sobo. Za dvojimi velikimi steklenimi drsnimi vrati je bila velika terasa. Na vzdolžni steni je bila ogromna opečnata konstrukcija, nekaj med oselsko mestno hišo in nagrobnim spomenikom.

»Zasnoval Per Hummel za Arnejev štirideseti rojstni dan,« je rekla Vigdis. »Per je najin prijatelj.«

»Ja, to je pa res … zanimiv kamin.«

»Saj poznate Pera Hummla, arhitekta? Nova kapela na Holmenkollnu, a veste?«

»Na žalost ne,« je rekel Harry in ji pomolil fotografijo. »Rad bi, da pogledate tole.«

Opazoval je, kako se ji je presenečenje razlezlo po obrazu.

»To sliko je Arne posnel pred dvema letoma v Larkollnu. Kje ste jo dobili?«

Harry je počakal z odgovorom, da bi videl, ali ji bo uspelo obdržati ta iskreno začudeni izraz na obrazu. Uspelo ji je.

»Našli smo jo v čevlju ženske z imenom Anna Bethsen,« je rekel.

Harry je bil priča verižni reakciji misli, sklepanj in občutkov, ki se je na obrazu Vigdis Albu risala kot na hitro previta žajfnica. Najprej začudenje, potem čudenje in potem zmeda. Potem nenadna misel, ki jo je najprej zavrgla z blaznim smehom, ki pa se je vendar ni mogla otresti in iz katere je očitno zraslo grozljivo spoznanje. In na koncu sunkovito zaprt obraz z napisom ‘mora biti neka meja, do koder lahko spustiš tujca v življenje, a ni res?’.

Harry se je igračkal s cigaretno škatlico. Na salonski mizici je kraljeval velik kristalni pepelnik.

»A poznate Anno Bethsen, gospa Albu?«

»Sploh ne. A bi jo morala?«

»Ne vem,« je bil iskren Harry. »Umrla je. Zanima me samo, kaj je tako osebna fotografija delala v njenem čevlju. Vam pride kaj na misel?«

Vigdis Albuse se je poskušala popustljivo nasmehniti, a je usta očitna niso ubogala. Zadovoljila se je s tem, da je odločno odkimala.

Harry je čakal. Mirno in sproščeno. Tako kot so se mu čevlji udirali v grušč, se mu je telo pogreznilo v globok bel kavč. Izkušnje so ga naučile, da je od vseh metod, kako pripraviti človeka do besede, najučinkovitejša tišina. Kadar si dva tujca sedita nasproti, učinkuje tišina kot nekakšen vakuum, ki kar izsesava besede. Tako sta sedela deset neskončnih sekund. Vigdis Albu je požrla slino. »Mogoče je perica videla, da se valja kje v hiši, pa jo je vzela. In jo dala tej … A ste rekli, da ji je ime Anna?

»Mhm. Gospa Albu, a imate kaj proti, če kadim?

»Pri nas ne kadimo, ne jaz ne mož …« Z roko si je segla v lase. »Pa Alexander, najmlajši, ima astmo.«

»Žal mi je. Kaj počne vaš mož?«

Pogledala ga je, tokrat so se ji velike modre oči še bolj povečale.

»S čim se ukvarja, sem hotel reči.« Cigarete je vtaknil nazaj v žep.

»Vlagatelj je. Pred tremi leti je prodal podjetje.«

»Katero podjetje?«

»Albu d. d. Uvažali smo brisače in podloge za prho in jih prodajali hotelom in velikim gospodinjstvom.«

»To je moralo biti pa ogromno brisač. In podlog.«

»Bili smo zastopniki za vso Skandinavijo.«

»Čestitam. Zastava na garaži, a ni nekakšna konzularna zastava?«

Vigdis Albu se je spet zbrala in iz las potegnila iglo. Harryja je prešinilo, da je nekaj naredila z obrazom. Proporci se nekako niso ujemali. Se pravi, bili so predobri, skoraj umetno simetrični.

»Sveta Lucija. Moj mož je že enajst let njihov konzul. V tamkajšnji tovarni delajo podloge za prhe. Pa tudi hišico imamo tam. A ste že bili …?«

»Ne.«

»Fantastično prekrasen otok. Del domorodcev še vedno govori francosko. Resda je nekam nerazumljiva, a vendar tako privlačna, da ne morete verjeti.«

»Kreolska francoščina?«

»Kaj?«

»Nekaj sem bral o tem. A bi po vašem vaš mož vedel, kako se je slika znašla pri pokojnici?«

»Ne bi rekla. Kako pa naj bi?«

»No.« Harry se je nasmehnil. »Najbrž je na to enako težko odgovoriti, kot zakaj imaš v čevlju sliko neznanih ljudi.« Vstal je. »Kje ga dobim, gospa Albu?«

Ko si je zapisoval telefonsko številko in naslov pisarne Arneja Albuja, mu je pogled ušel na kavč, na katerem je sedel.

»Ee …« je rekel, ko je videl, da mu Vigdis Albu sledi s pogledom. »Zdrsnilo mi je v smetnjaku. Seveda bom …«

»Nič hudega,« ga je prekinila. »Prevleka bi šla naslednji teden itak v čistilnico.«

Zunaj na stopnicah ga je vprašala, ali bi moža lahko poklical šele po petih.

»Takrat bo doma in ne bo tako zaposlen.«

Harry ni odgovoril, čakal je, medtem ko so Vigdis trzali kotički ustnic.

»Takrat bova … videla, ali vam lahko kako pomagava.«

»Hvala, zelo prijazno, vendar sem z avtom in to mi je ravno na poti, zato se bom kar zapeljal do njegove pisarne in pogledal, če je tam.«

»Ja, ja,« se je pogumno nasmehnila.

Pasji lajež je zasledoval Harryja po dolgem dovozu. Ob vrtnih vratih se je obrnil. Vigdis Albu je še vedno stala na stopnicah pred rožnato plantažno stavbo. Sklanjala je glavo, sonce ji je sijalo v lase in svetlečo se trenirko. Od daleč je zgledala kot majcen, majcen bronasti jelenček.

Harry ni našel niti zakonitega parkirnega mesta niti Arneja Albuja na naslovu v Vika Atriumu. Vratarka mu je povedala, da Albu deli pisarno še s tremi vlagatelji. In da je na »delovnem« kosilu.

Med tem mu je mestno redarstvo zataknilo pod brisalce obvestilo o kazni zaradi prepovedanega parkiranja, Harry je z njim in s slabo voljo odšel v Parnik Louise na Aker Brygge. Louise ni bil parnik, ampak restavracija. V nasprotju s Schrøderjem so tu stregli užitno hrano petičnim gostom iz pisarn v predelu, ki bi mu mogli s kančkom dobrohotnosti reči oselski Wall Street. Harry se na Aker Bryggeju ni nikoli počutil zelo doma, mogoče tudi zato, ker je zrasel v Oslu in ni bil turist. Nekaj besed je izmenjal z natakarjem, ki je pokazal v mizo ob oknu.

»Gospodje, brez zamere, ker motim!« je rekel.

»No, končno!« je vzkliknil eden od trojice in vrgel pramen na čelu nazaj. »A je po vašem tole vino prav temperirano, gospod natakar?«

»Po mojem je tole norveško vino, nalito v steklenico Clos-de-Papesa,« je rekel Harry.

Pramenec je osuplo premeril Harryja in njegovo temno obleko od vrha do tal.

»Hecam se,« se je nasmehnil Harry. »S policije sem.«

Osuplost je prešla v grozo.

»Pa ne z oddelka za gospodarski kriminal.«

Olajšanje je prešlo v zvedavost. Harry je zaslišal fantovski smeh, zajel je sapo. Že prej se je odločil, kako se bo stvari lotil, vendar ni imel pojma, kako se bo končalo. »Arne Albu?«

»To sem jaz,« je odgovoril tisti, ki se je zasmejal, vitek moški s kratkimi, temnimi kodri in smejalnimi gubicami okrog oči. Oboje je govorilo, da se veliko smeji in da je verjetno starejši od petintrideset let, kolikor mu jih je Harry najprej prisodil. »Oprostite za nesporazum!« je nadaljeval, še vedno s smehom v glasu. »Kako vam lahko pomagam, gospod konstabel?«

Harry ga je pogledal in si poskusil o njem ustvariti hitro podobo, preden je nadaljeval. Glas je imel krepak. Pogled odločen. Snežno bel ovratnik, vozel na kravati je bil čvrst, a ne preveč zategnjen. Da se ni zadovoljil samo s »to sem jaz«, ampak da je dodal še opravičilo in »kako vam lahko pomagam, gospod konstabel« – z rahlo ujedljivim poudarkom na »konstabel« – je kazalo na to, da je Arne Albu ali karseda samozavesten ali pa, da se dobro pretvarja, da je.

Harry se je koncentriral. Ne na to, kaj bo povedal, ampak kako se bo odzval Albu.

»Ja, res mi lahko, gospod Albu. A poznate Anno Bethsen?«

Albu je pogledal Harryja z očmi, ki so bile enako modre in nedolžne kot ženine, in čez eno sekundo odgovoril naglas in razločno: »Ne.«

Albujev obraz ni pokazal ničesar, po čemer bi Harry lahko sklepal, da je za to besedo še kaj več. Saj ne, da ni s tem računal. Že zdavnaj ni več verjel v mit, da se ljudje v poklicih, kjer se vsak dan srečujejo z lažmi, naučijo laž tudi prepoznati. V nekem postopku, kjer je neki policist trdil, da »po mojih izkušnjah obtoženec laže«, je Aune spet pomagal obrambi, ker je na njeno vprašanje odgovoril, da raziskave kažejo, da nobena poklicna skupina ni boljša od druge v razkrivanju laži, hišna pomočnica je enako dobra kot psiholog ali policist. Oziroma: enako slaba. V raziskavah so se bolje odrezali edino agentje Secret Servicea. Ampak Harry ni agent Secret Servicea. Je preprosto fant iz Oppsala, ki se mu mudi, je slabe volje in v tem hipu nima pravega občutka. Soočiti človeka – v prisotnosti drugih – z mogočimi kompromitirajočimi dejstvi kot prvo ni posebej učinkovito. Kot drugo se temu ne reče poštena igra. Torej je vedel, da ga ne bi smel vprašati: »A se vam kaj sanja, kdo bi ji utegnil dati tole sliko?«

Vsi trije so pogledali fotografijo, ki jo je Harry položil na mizo.

»Nimam pojma,« je rekel Albu. »Moja žena? Mogoče kateri od otrok?«

»Hm.« Harry je iskal spremembe v zenicah, znake povečanega utripa, kot recimo znojenje ali rdečica.

»Ne vem, za kaj gre, gospod konstabel, ker pa ste se tako namatrali, da ste me našli tukaj, domnevam, da ne gre za malenkost. Zato bi se mogoče raje pogovorila na samem, ko bom končal pogovor s predstavnikoma poslovne banke. Če bi radi počakali, bom naročil natakarju, naj vam da mizo v oddelku za kadilce.«

Harry ni znal presoditi, ali se mu Albu smehlja posmehljivo ali ustrežljivo. Še to ne.

»Ne utegnem.« je rekel Harry. »Če bi se torej lahko usedla …«

»Bojim se, da tudi jaz ne utegnem,« ga je mirno, a odločno prekinil Albu. »Zdajle sem v službi, zato se raje pogovoriva popoldne. Če seveda še vedno mislite, da vam lahko s čim pomagam.«

Harry je požrl slino. Bil je nemočen in se je zavedal, da to ve tudi Albu.

»Zmenjena,« je rekel Harry, vedoč, kako nebogljeno se je to slišalo.

»Hvala, gospod konstabel.« Albu mu je smehljaje se prikimal. »Kar se pa tiče vina, imate pa najbrž prav.« Obrnil se je k poslovnima bančnikoma. »Kaj ste že rekli o Opticomu, Stein?«

Harry je pobral sliko, in preden je odšel iz restavracije, še ujel slabo prikrit pramenčev smehljaj.

Na robu pomola si je prižgal cigareto, a mu ni dišala in jo je zabrisal stran. Sonce se je svetlikalo v šipi na Akershuški trdnjavi, morje pa je bilo tako mirno, kot da se je na njem naredil tanek led. Zakaj se ga je lotil na tak način? Zakaj je kot kamikaze poskušal ponižati človeka, ki ga ni poznal? Samo zato, da so ga pobrali s svileno rokavico in ga mehko pahnili skozi vrata.

Obraz je nastavil soncu, zamižal in pomislil, da bi danes za spremembo lahko naredil kaj pametnega. Kot recimo, da bi vse skupaj pustil. Ni šlo namreč za to, da se nekaj ne ujema, šlo je samo za običajni kaos in nepojmljivost stvari. Ura v mestni hiši se je oglasila.

Harry še ni vedel, da je imel Møller prav, ko je rekel, da bo ta dan zadnji topel dan v letu.

16. poglavje

Namco G-Con 45

Korajžni Oleg.

»Vse bo še v redu,« je rekel po telefonu. Vsakokrat, kot da bi imel kak skrivni načrt. »Z mami se bova kmalu vrnila.«

Harry je stal ob oknu v dnevni sobi in gledal v nebo nad streho sosednje hiše. Večerno sonce je barvalo spodnjo stran tanke, nagubane plasti oblakov na rdeče in oranžno. Ko se je vračal domov, je temperatura nerazložljivo hitro padla, kot da bi kdo odprl nevidna vrata in bi vso toploto izsesalo ven. V stanovanju se je mraz že počasi zažiral v leseni pod. Kje že ima filcaste copate, v kleti ali na podstrešju? Sploh ima filcaste copate? Ničesar več si ne zapomni. Na srečo si je zapisal ime za tisto reč od playstationa. Olegu je obljubil, da mu jo bo kupil, če bo posekal Harryjev rekord v tetrisu na gameboyu. Namco G-Con 45.

Za njim so na 14-palčnem ekranu žuborela poročila. Umetniki spet zbirajo sredstva za pomoč žrtvam. Julia Roberts je pokazala sočutje, Silvester Stallone je sprejemal klice donatorjev. In prišel je čas povračilnih ukrepov. Slike so kazale zbombardirana gorska pobočja. Črni stolpi dima so se dvigali iz kamna in iz niča v prazni pokrajini. Pozvonil je telefon.

Poklical je Weber. Na policijski centrali je veljal za trmasto tečnobo, s katero je težko delati. Harryju se je zdelo prav nasprotno. Moral si se le zavedati, da je rad zatrmaril, če se ga nisi pravilno lotil ali če si nanj pritiskal.

»Vem, da čakaš na poročilo,« je rekel Weber. »Na steklenici nismo našli nobenih sledi DNK, pač pa nekaj krasnih prstnih odtisov.«

»Dobro. Sem se že bal, da bojo sledi uničene, čeprav je bila steklenica v vrečki.«

»Sama sreča, da je steklenica iz stekla. V plastenki bi se mast v odtisih po toliko dnevih lahko vpila.«

Harry je v ozadju slišal klikklakanje laboratorijske aparature. »A si še vedno v službi, Weber?«

»Ja.«

»Kdaj boste odtise primerjali z banko podatkov?«

»A pritiskaš name?« je nejeverno zabrundal stari kriminalist.

»Sploh ne. Jaz imam morje časa, Weber.«

»Jutri. Pri teh podatkih se ne znajdem tako hitro, fantje so pa že pred večerom odšli domov.«

»Pa ti?«

»Odtise bom primerjal z nekaterimi možnimi kandidati, in to po starem. Dobro spi, Hole, teta policija bo pazila nate.«

Harry je odložil, odšel v spalnico in prižgal računalnik. Microsoftov optimistični tralala je za sekundo preglasil ameriško maščevalno retoriko v dnevni sobi. Priklikal se je do videa ropa na Kirkeveinu. Trak je prevrtel znova in znova, ne da bi poštudiral kaj novega. Kliknil je na ikono za elektronsko pošto. Prikazala sta se peščena ura in sporočilo »prejeto 1 od 1 sporočila«. V veži je spet zazvonil telefon. Harry je pogledal na uro, preden je dvignil slušalko, in rekel »živjo« z mehkim glasom, ki je bil rezerviran za Rakel.

»Tukaj Arne Albu. Oprostite, ker kličem zvečer na dom, ampak žena mi je dala vašo številko, pa sem pomislil, da bi to zadevo kar takoj razčistil. A vam je prav?«

»V redu,« je rekel Harry, rahlo v zadregi, z običajnim glasom.

»Govoril sem torej z ženo in nihče od naju ne pozna te ženske niti ne ve, kako je prišla do slike. Ampak slika je bila razvita pri fotografu in mogoče je kak delavec vzel s sabo kopijo. Poleg tega k nam prihaja in odhaja veliko ljudi, zato je veliko, ja, zelo veliko možnih razlag.«

»Mhm.« Harry je opazil, da v glasu Arneja Albuja ni več tiste samozavestne spokojnosti, kot jo je bilo čutiti v restavraciji. In čez nekaj sekund prasketajoče tišine je Albu tudi nadaljeval: »Če bi se želeli še kaj pogovoriti, me, prosim, pokličite v pisarno. Če prav vem, vam je žena dala mojo telefonsko številko.«

»Če pa jaz prav vem, ne marate, če vas kdo moti v službenem času, gospod Albu?«

»Rad bi samo … Moja žena je čisto preč. Mrtva ženska s sliko v čevlju, ljubi bog! Prosim, da to reč urejate direktno z mano!«

»Razumem. Ampak na sliki so žena in otroci«

»Ona o tem ne ve ničesar, sem vam že povedal!« In dodal še, kot da bi obžaloval napadalni ton: »Obljubim, da bom razmislil o vseh možnostih, kako se je to lahko zgodilo.«

»Hvala za ponudbo, a kljub temu si pridržujem pravico, da bom govoril, s komer me je volja.« Harry je poslušal Albujevo dihanje, potem pa dodal: »Upam, da me razumete.«

»Poslušajte …«

»In bojim se, da tu nimava kaj diskutirati, gospod Albu. Če bi rad kaj zvedel, se bom obrnil na vas ali na vašo ženo.«

»Počakajte! Ne razumete. Moja žena je … čisto iz sebe.«

»Prav imate, ne razumem. A je bolna?«

»Bolna?« se je začudil Albu. »Ne, ampak …«

»Potem pa predlagam, da tale pogovor zaključiva.« Harry se je pogledal v ogledalo. »Zdajle nisem v službi. Lahko noč, gospod Albu!«

Odložil je in spet pogledal v ogledalo. Izginilo je, škodoželjno smehljanje. Samozagledanost. Samopravičnost. Sadizem. Štirje s-ji maščevanja. Pa še nekaj drugega je bilo. Nekaj se ne ujema, nekaj manjka. Opazoval je zrcalno podobo. Mogoče zato, ker tako pada svetloba.

Usedel se je pred računalnik in pomislil, da si mora zapomniti to z maščevanjem in štirimi s-ji in povedati Auneju. On zbira take reči. Na mejlu, ki ga je dobil, je bil naslov, ki ga ni še nikoli videl: furie@bolde.com. Kliknil je nanj.

Ko je tako sedel, se mu je mraz zalezel v telo za preostanek leta.

To se je zgodilo, ko je bral sporočilo in so se mu naježile kocine v zatilju in se mu je koža napela po telesu kot skrčena oblačila:

Si za igrico? Predstavljajva si, da si bil na večerji pri neki ženski in naslednji dan jo najdejo mrtvo. Kaj boš naredil?

SSMN

Telefon je obtožujoče zapel. Harry je vedel, da kliče Rakel. Pustil ga je zvoniti.

17. poglavje

Solze Arabije

Halvorsen je bil zelo presenečen, ko je odprl vrata in zagledal Harryja

»Že v službi? Pa veš, da je ura šele …«

»Nisem mogel spati,« je zamomljal Harry, ki je s prekrižanimi rokami strmel v računalniški ekran. »Jebemti, kako počasi delajo te mašine!«

Halvorsen mu je pogledal čez ramo. »Kadar iščeš na internetu, moraš izbrati iskalni niz. Zdaj si na navadni ISDN-liniji, a bodi vesel, kmalu dobimo širokopasovno. Iščeš članke na gospodarskih straneh?«

»Eh … ja.«

»Arne Albu? A si govoril z Vigdis Albu?«

»Ja, sem.«

»Kaj imata onadva v bistvu z bančnim ropom?«

Harry ni pogledal gor. Ni rekel, da gre za bančni rop, pa tudi ničesar drugega ni rekel, zato je naravno, da sodelavec tako domneva. Ni mu odgovoril, kajti v istem hipu se je ekran pred njima napolnil z obrazom Arneja Albuja. Nad tesnim kravatnim vozlom je kraljeval brez dvoma najširši smehljaj, kar jih je Harry videl ta dan. Halvorsen je naglas zacmokal in glasno bral:

»Trideset milijonov za družinsko podjetje. Arne Albu lahko danes položi na svoj bančni račun trideset milijonov kron, potem ko je hotelska veriga Choice včeraj prevzela vse delnice v Albu d. d. Arne Albu pravi, da prodaja uspešno podjetje zato, ker bi rad več časa preživel z družino. ‘Rad bi gledal, kako odraščajo otroci,’ pravi Albu v nekem komentarju. ‘Družina je moja najpomembnejša investicija.’«

Harry je pritisnil na print.

»A ne boš naročil ostanka članka?«

»Ne, samo do slike mi je,« je rekel Harry.

»Trideset milijonov na banki in zdaj jih je začel še ropati?«

»Ti bom pozneje razložil,« je rekel Harry in se dvignil. »A bi mi ti medtem pokazal, kako najdem pošiljatelja imejla.«

»Pošiljateljev naslov je zapisan na mejlu.«

»In ga najdem v telefonskem imeniku?«

»Ne, najdeš pa, prek katerega strežnika je bil poslan. To se vidi v naslovu. In lastniki strežnika imajo pregled, kateri naročniki imajo katere naslove. Zelo preprosto. A si dobil kakšen zanimiv mejl?«

Harry je odkimal.

»Daj mi naslov, ti bom jaz poiskal en, dva, tri!« je rekel Hal-vorsen.

»Prav. A si že slišal za strežnik, ki se mu reče bolde pika com?«

»Ne, lahko pa pogledam. Kakšen pa je ostanek naslova?«

Harry je okleval. »Ne spomnim se,« je rekel.

Harry je zaplenil avto v garaži in počasi peljal po Grønlandu. Oster veter je vrtinčil listje, ki se je včeraj v soncu sušilo ob robovih pločnikov. Ljudje so imeli roke zakopane v žepih in glave vlekli med ramena.

Na Pilestredet je Harry vozil za tramvajem in na radiu poiskal Novice ves dan. O zadevi Stine niso rekli nič. Bojijo se, da bo v ostri afganistanski zimi umrlo na stotisoče begunskih otrok. En ameriški vojak je bil ubit. Pogovarjali so se z njegovo družino. Radi bi se maščevali. Na Bislettu je bila cesta zaprta zaradi obvoza.

»Ja? » En zlog na domofonu je bil dovolj, da je slišal, da je Astrid Monsen zelo prehlajena.

»Harry Hole. Hvala, ker ste mi zadnjič pomagali. Rad bi vam postavil še nekaj vprašanj. Utegnete?«

Preden je odgovorila, je dvakrat posmrkala. »O čem pa?«

»Najraje ne bi govoril zunaj.«

Posmrkala je še dvakrat.

»Vam ni pogodu?«

Potem je zabrnelo in Harry je odrinil vrata.

Astrid Monsen je stala v veži s šalom čez ramena in s prekrižanimi rokami, ko je Harry prišel po stopnicah.

»Videl sem vas na pogrebu,« je rekel Harry.

»Zdelo se mi je prav, da pride vsaj en sosed.« Slišalo se je, kot da bi govorila skozi megafon.

»Zanima me, če prepoznate tole osebo.«

Oklevaje je vzela zmečkano fotografijo. »Katero?«

»V bistvu kogarkoli.« Harryjev glas je odmeval po stopnišču.

Astrid Monsen je strmela v sliko. Dolgo.

»Torej?«

Odkimala je.

»Prepričani?«

Prikimala je.

»Hm. Veste, če je imela Anna kakšnega ljubimca?«

»Kakšnega?«

Harry je globoko vdihnil. »Hočete reči, da jih je imela več?«

Skomignila je. »Tukaj se vse sliši. Včasih se hodi po stopnicah, če smem tako reči.«

»Kaj resnega?«

»Tega pa ne vem.«

Harry je počakal. Ni zdržala dolgo: »Poleti je bil na nabiralniku ob njenem imenu nalepljen listič z nekim imenom. Čeprav ne vem, če je bilo tako resno …«

»Ne?«

»Zgledalo je, kot da je ime napisala ona. Samo ‘Eriksen’ je pisalo.« Ozke ustnice so nakazovale smehljaj. »Mogoče ji je pozabil povedati, kako mu je ime? Kakorkoli, čez en teden listka ni bilo več.«

Harry je pogledal čez ograjo. Stopnišče je bilo strmo. »En teden je lahko bolje kot noben teden. Ali kako?«

»Za koga morda že,« je rekla in prijela za kljuko. »Zdaj pa moram noter, slišala sem, da sem dobila imejl.«

»Saj vam je ne bo popihal?«

Napadlo jo je kihanje. »Odgovoriti moram,« je rekla s solznimi očmi. »Pisatelj je. Pogovarjava se o prevodu.«

»Potem bom pa kratek,« je rekel Harry. »Rad bi samo, da pogledate še tole.«

Pomolil ji je list papirja. Vzela ga je, ga ošinila in nezaupljivo pogledala Harryja.

»Dobro poglejte sliko! Vzemite si dovolj časa!«

»Ni treba,« je rekla in mu list vrnila.

Harry je potreboval deset minut od policijske centrale do Kjølber-ggate 21 A. Zdelana opečnata hiša je bila v zgodovini usnjarna, tiskarna, kovačnica pa verjetno še marsikaj. Spomin na to, da je bila v Oslu nekoč industrija. Zdaj se je vanjo naselil kriminalističnotehnični oddelek. Kljub sodobni osvetljavi in opremi se je stavbe držal industrijski pečat. Harry je našel Webra v enem od hladnih, velikih prostorov.

»Jebemti!« je rekel Harry. »A si povsem prepričan?«

Weber se je utrujeno nasmehnil. »Prstni odtisi na steklenici so tako dobri, da bi jih, če bi jih imeli v arhivu, računalnik zlahka primerjal. Seveda lahko iščemo ročno, če hočemo biti stodesetprocentni, vendar bo to vzelo nekaj tednov, pa še vedno ni nujno, da kaj najdemo. Garantiram.«

»Sorry,« je rekel Harry. »Pa tako sem bil prepričan, da ga že imamo. Računal sem, da je verjetnost, da takega tipa še niso ujeli kdaj prej, malce preveč mikroskopska.«

»Da nimamo tipa v arhivu, pomeni le, da moramo iskati drugje. Imamo pa vsaj konkretne sledi. Prstne odtise in vlakna s Kirkenveina. Če vi najdete možakarja, imamo mi obremenilne dokaze. Helgesen!«

Mladenič, ki je šel ravno mimo, se je sunkovito ustavil.

»Čepico z Akerselve sem dobil v nezapečateni vrečki,« je zabrundal Weber. »A smo mar v svinjaku?! Razumel?«

Helgesen je prikimal in zgovorno pogledal Harryja.

»Prenesi po moško!« je rekel Weber, spet obrnjen v Harryja. »Vsekakor si zamudil, kar je danes doživel Ivarsson.«

»Ivarsson?«

»A res nisi slišal, kaj se je danes zgodilo na Kulvertnu?«

Harry je odkimal, Weber se je pridušeno zasmejal in si pognetel roke. »Potem, Hole, boš pa slišal zelo dobro zgodbo!«

Webrova pripoved je bila podobna njegovim poročilom. Kratki, neobtesani stavki so skicirali potek dejanja brez slikovitih opisov čustev, brez izrazite intonacije in obraznih potez. Vendar Harry ni imel težav z zapolnjevanjem praznih polj. Predstavljal si je, kako sta šef policijskega oddelka Rune Ivarsson in Weber stopila v enega od dveh prostorov za obiskovalce na oddelku A in slišala, da so vrata za njima zaklenili. Oba prostora sta bila ob sprejemnici in sta bila namenjena družinskim obiskom. Zapornik je lahko v skopo odmerjenem času posedel s svojimi najbližjimi v sobi, ki so jo celo poskusili olepšati – s preprostim pohištvom, plastičnimi rožami in nekaj bledimi akvareli na steni.

Ko sta vstopila, je notri stal Raskol. Pod roko je držal debelo knjigo in na nizki mizici pred njim je ležala šahovnica, na katero je postavil figure. Rekel ni nobene, samo gledal ju je z rjavimi, trpečimi očmi. Oblečen je bil v belo, obleki podobno srajco, ki mu je visela skoraj do kolen. Ivarsson se je počutil nelagodno, osorno je ukazal visokemu, tankemu Ciganu, naj se usede. Raskol je povelje pospremil s smehljajčkom.

Ivarsson je s sabo pripeljal Webra namesto kakšnega mlajšega iz preiskovalne skupine, ker je menil, da bi mu on kot star lisjak najbolje pomagal ‘pogledati Raskola’, kot se je izrazil. Weber je pred vrata porinil stol in izvlekel beležko, Ivarsson pa se je usedel prav pred zloglasnega ujetnika.

»Prosim, šef policijskega oddelka Ivarsson!« je rekel Raskol in z odprto dlanjo pokazal, naj policist odpre šahovsko partijo.

»Prišla sva po informacije, ne na igro,« je rekel Ivarsson in po mizici razporedil pet fotografij ropa na Bogstadveinu. »Rada bi zvedela, kdo je to.«

Raskol je dvigal eno fotografijo za drugo in se jih ogledoval z glasnimi hm-ji.

»A si lahko sposodim svinčnik?« je vprašal, ko je pogledal vse.

Weber in Ivarsson sta se spogledala.

»Vzemite mojega!« je rekel Weber in mu pomolil nalivnik.

»Raje bi navadnega,« je rekel Raskol, ne da bi dvignil pogled od Ivarssona.

Načelnik policijskega oddelka je skomignil, vzel iz notranjega žepa kemični svinčnik in mu ga dal.

»Najprej bi vama rad povedal nekaj o principu barvnih ampul,« je rekel Raskol, vmes pa že razstavljal beli Ivarssonov svinčnik, na katerem je bil slučajno logotip Norveške banke. »Kot vesta, poskušajo bančni uslužbenci v primeru ropa vedno vtakniti med denar barvno ampulo. V denarnih kasetah v avtomatu je ampula že vstavljena. Nekatere barvne ampule so povezane z oddajnikom in se aktivirajo, če jih kdo premakne in da recimo v torbo. Druge se aktivirajo, ko greš mimo senzorja, ki je v banki na primer nameščen nad vrati. Barvna ampula ima lahko mikrooddajnik, ki je povezan s prejemnikom, ki to ampulo sproži tako, da jo raznese, ko je na določeni razdalji od sprejemnika, recimo sto metrov. Druge eksplodirajo s časovnim zamikom, potem ko so aktivirane. Ampula sama je lahko oblikovana na vse mogoče načine, mora pa biti tako majhna, da se jo lahko skrije med bankovce. Nekatere so tako majhne.« Raskol je držal palec in kazalec dva centimetra narazen. »Eksplozija za storilca ni nevarna, problem je barva, črnilo.«

Dvignil je patrono s črnilom.

»Moj dedek je bil črnilar. Naučil me je, da so v starih časih za izdelavo železno galusove tinte uporabljali gumiarabikum. Gumi pridobivajo iz akacijevih dreves in ga imenujejo solze Arabije, ker kaplja iz njih v rumenkastih solzah tele velikosti.«

S palcem in kazalcem je naredil krog v velikosti oreha.

»Bistvo gumija je, da daje polnost in da se črnilo ne razliva. In ohranja železove soli tekoče. Poleg tega potrebujemo še raztopilo. Včasih so priporočali deževnico ali belo vino. Ali kis. Dedek je rekel, da v črnilo zamešaj kis, ko pišeš sovražniku, in vino, ko pišeš prijatelju.«

Ivarsson se je odkašljal, a Raskol se ni dal motiti.

»Črnilo je bilo na začetku nevidno. Šele ob stiku s papirjem je postalo vidno. V barvni ampuli je rdeč črnilov prah, ki sproži kemijsko reakcijo, ko pride v stik z bankovci, in povzroči, da se ga ne da odstraniti. Denar je na vekov veke označen za roparski denar.«

»Vem, kako deluje barvna ampula,« je rekel Ivarsson. »Raje bi vedel …«

»Potrpežljivost, dragi šef policije! Osupljivo pri tej tehnologiji je, da je tako presneto preprosta. Tako preprosta, da bi sam lahko izdelal tako ampulo, jo nastavil kamorkoli in sprožil v določeni razdalji od prejemnika. Vso potrebno opremo bi lahko zložil v škatlico.«

Weber si ni več zapisoval.

»Ampak skrivnost barvne ampule ni v tehnologiji, šef Ivarsson. Skrivnost je v tem, da te izda.« Raskolu je obraz zažarel v širok smehljaj. »Črnilo se prime tudi na roparjevo obleko in kožo. In črnilo je tako močno, da ko ga imaš enkrat na rokah, ga ne spereš stran. Poncij Pilat in Juda, a ne? Krvave roke. Krvav denar. Sodnikove muke. Ovaduhova kazen.«

Raskolu je vložek padel na tla za mizo, in ko se je sklonil, da bi ga pobral, je Ivarsson namignil Webru, da bi rad njegovo beležko.

»Rad bi, da napišete ime osebe na slikah,« je rekel Ivarsson in položil beležko na mizo. »Sem se, kot rečeno, nismo prišli igrat.«

»Ne igrat, ne,« je rekel Raskol in počasi sestavljal svinčnik. »Obljubil sem, da vam bom povedal ime človeka, ki je vzel denar, a ne?«

»Tak je bil dogovor, ja,« je rekel Ivarsson in se napeto nagnil naprej, ko je Raskol začel pisati.

»Mi xoraxani vemo, kaj je dogovor,« je rekel. »Tukaj ne pišem samo njegovega imena, ampak tudi ime prostitutke, kamor redno zahaja, in koga je kontaktiral, da bi zdrobil koleno mladeniču, ki je njegovi hčerki pred kratkim strl srce. Kontaktna oseba je sicer njegovo naročilo odklonila.«

»Eh … izvrstno.« Ivarsson se je obrnil k Webru in se vedro nasmehnil.

»Nate!« Raskol je Ivarssonu pomolil blok in svinčnik. Ivarsson se ni obiral.

Vedri nasmešek je izginil. »Ampak …« je zajecljal. »Helge Klementsen. On je vendar šef banke.« Posvetilo se mu je. »Je mar on vpleten?«

»Pa še kako,« je rekel Raskol. »On je vzel denar, a ne?«

»In ga položil v roparjevo torbo,« je zabrundal Weber od vrat.

Ivarssonov obraz se je počasi spreminjal, prej je spraševal, zdaj je besnel. »Kaj me zdaj zajebavate? Obljubili ste mi, da mi boste pomagali.«

Raskol si je ogledoval dolg, zašpičen noht na desnem mezincu. Potem je resno pokimal, se nagnil čez mizo in pomahal Ivarssonu, naj pride bliže. »Prav imate,« je zašepetal. »Evo vam pomoči! Naučite se, kaj je življenje. Usedite se in opazujte svojega otroka. Kar si izgubil, ni lahko najti, je pa mogoče.« Potrepljal je šefa policijskega oddelka po ramenu, se usedel nazaj, prekrižal roke in pokimal v šahovnico. »Na potezi ste, gospod šef!«

Ivarsson se je penil od besa, ko sta šla z Webrom po Kulvertnu, tristometrskem podzemnem hodniku, ki je povezoval zapor Botsen s policijsko centralo.

»Zaupal sem enemu od tistih, ki so si izmislili laganje!« je zasikal Ivarsson. »Zaupal sem navadnemu Ciganu!« Odmev se je odbijal od opečnatih sten. Weber je stopal hitro, želel je iz hladnega, vlažnega predora. Skozi Kulverten so vodili zapornike na zaslišanja na policijsko centralo ali z njih in na veliko se je šušljalo, kaj vse da se dogaja tu spodaj.

Ivarsson se je tesneje zavil v suknjič in pohitel. »Weber, obljubite mi nekaj! Da ne boste o tem nikomur rekli besede. Prav?«

Z dvignjenimi obrvmi se je obrnil k Webru. »No?«

Odgovor na šefovo vprašanje je bil očitno pritrdilen, ker sta ravno v tem trenutku prišla do točke v Kulvertnu, od koder so bile stene pobarvane oranžno. Weber je zaslišal kratek »pof«. Ivarsson je prestrašeno kriknil, padel na kolena v lužo in se prijel za prsi.

Webra je zasukalo, gledal je gor in dol po predoru. Nikogar. Potem se je obrnil nazaj k Ivarssonu, ki je ohromljen od strahu strmel v rdečo roko.

»Krvavim!« je zastokal. »Umiram!«

Weber je videl, kako Ivarrsonu kar razganja oči.

»Kaj je to?« je prestrašeno vprašal Ivarsson, ko je zagledal Webrov začudeni obraz.

»V čistilnico bo treba,« je rekel Weber.

Ivarsson je pogledal po sebi. Rdeča barva se je razširila po vsej srajci in delno po limonasto zelenem suknjiču.

»Rdeče črnilo,« je rekel Weber.

Ivarsson je izbrskal ostanke svinčnika Norveške banke. Mikroeksplozija ga je razgnala na sredini. Sedeč je mižal, dokler ni prišel do sape. Potem se je zazrl v Webra.

»A veste, kateri Hitlerjev greh je bil največji?« je vprašal in iztegnil čisto roko. Weber jo je prijel in potegnil Ivarssona na noge. Ivarsson je poškilil po predoru, od koder sta prišla. »Da ni temeljiteje opravil s Cigani.«

»Nobenemu nobene besede!« ga je oponašal Weber in se pridušeno zasmejal. »Ivarsson je šel naravnost v garažo in se odpeljal domov. Črnilo se ga bo držalo še najmanj tri dni.«

Harry je nejeverno odkimal. »In kaj sta naredila z Raskolom?«

Weber je skomignil. »Ivarsson je rekel, da bo poskrbel, da ga vtaknejo v samico. Jaz sicer ne verjamem, da bo to kaj prida pomagalo. Tip je … drugačen. Ko sva že pri drugačnosti, kako gre pa vama z Beate? Imata še kaj razen prstnih odtisov?«

Harry je odkimal.

»Punca je posebna,« je rekel Weber. »To ima po očetu. Iz nje bo še nekaj.«

»Bo kar držalo. A si poznal očeta?«

Weber je prikimal. »Dober človek. Zvest. Škoda, da se je tako končalo.«

»Čudno, da ga tak izkušeni policaj polomi.«

»Po mojem ga ni polomil,« je rekel Weber in poplaknil skodelico.

»A?«

Weber je nekaj zamomljal.

»Kaj si rekel, Weber?«

»Nič,« je zabrundal. »Je že vedel, zakaj, samo to rečem.«

»Možno je, da je bolde pika com strežnik,« je rekel Halvorsen. »Pravim samo, da ni nikjer registriran. Lahko je na primer v kakšni kijevski kleti in ima anonimne naročnike, ki si pošiljajo čisto posebno pornografijo, kaj jaz vem! Teh, ki se skrivajo v tej džungli, mi navadni smrtniki ne bomo našli. Dobiti moraš krvosledca, pravega specialista.«

Potrkalo je tako nalahno, da Harry ni slišal, Halvorsen pa je zavpil: »Naprej!«

Vrata so se previdno odprla.

»Živjo!« se je nasmehnil Halvorsen. »Beate, a ne?«

Prikimala mu je in ošinila Harryja. »Iskala sem te. Številka mobilca na telefonskem seznamu …«

»Izgubil ga je,« je rekel Halvorsen in vstal. »Usedi se, ti bom skuhal Halvorsnov ekspreso.«

Obotavljala se je. »Hvala, ampak nekaj ti moram pokazati v House of Painu, Harry. A imaš kaj časa?«

»Na pretek,« je rekel Harry in se zleknil v stolu. »Weber ima samo slabe novice. Prstni odtisi se ne ujemajo. In Raskol je danes nategnil Ivarssona.«

»A je to slaba novica?« je ušlo Beate, prestrašena si je usta pokrila z roko. Harry in Halvorsen sta se zasmejala.

»Še kdaj se oglasi, Beate!« je rekel Halvorsen, preden sta ona in Harry odšla ven. Odgovora ni dobil, samo Harry ga je čudno pogledal. Malce v zadregi je ostal sam na sredi sobe.

Harry je v kotu House of Paina zagledal pomečkano odejo na Ikejinem dvosedu. »A si spala tukaj?«

»Komaj kaj,« je rekla in zavrtela videorekorder. »Poglej Klavca in Stine Grette na tej sliki!«

Pokazala je na platno, zamrznila je sliko roparja in Stine, ki se je nagnila k njemu. Harry je začutil, kako se mu ježijo kocine v zatilju.

»Nekaj na tej sliki je narobe,« je rekla. »A ne?«

Harry je pogledal roparja. Potem Stine. In vedel, da je prav zaradi te slike gledal video znova in znova, iščoč nekaj, kar je bilo ves čas tam, ki pa se je vendarle izmikalo. In še vedno se izmika.

»Kaj je?« je vprašal. »Kaj vidiš ti, česar jaz ne?«

»Poglej!«

»Pogledal sem.«

»Shrani sliko na mrežnico, zapri oči in začuti!«

»Po pravici rečeno …«

»Daj no, Harry!« Nasmehnila se je. »To je pravo preiskovanje, a ne?«

Blago presenečen jo je pogledal. Potem je skomignil in jo ubogal.

»Kaj vidiš, Harry?«

»Veke z notranje strani.«

»Skoncentriraj se! Kaj ne štima?«

»Nekaj je med njim in njo. Nekaj … kako stojita.«

»Dobro. Kako stojita?«

»Stojita … Ne vem, narobe stojita.«

»Kako narobe?«

Harryju se je zazdelo, da se pogreza točno tako kot pri Vigdis Albu. Stine Grette se sedeč sklanja naprej. Kot da bi ga hotela bolje slišati. On strmi iz lukenj v maski v obraz človeku, ki mu bo kmalu vzel življenje. Kaj razmišlja on? In kaj razmišlja ona? Mar tudi ona v tem zamrznjenem trenutku poskuša ugotoviti, kdo se skriva za masko?

»Kako narobe?« je ponovila Beate.

»Stojita … nekam …«

Puška v roki, prst na petelinu. Vsi ljudje naokrog so iz marmorja. Ona odpre usta. On jo gleda v oči čez muho. Cev ji pritisne na zobe.

»Kako narobe?«

»Nekam … preblizu stojita.«

»Bravo, Harry!«

Ko je odprl oči, se mu je iskrilo in migotalo od amebastih fragmentov.

»Bravo?« je zamomljal. »Kaj misliš?«

»Uspelo ti je ubesediti, kar že ves čas gledava. Pravilno si uganil, Harry, preblizu stojita.«

»Ja. Saj sem slišal, kaj sem rekel. Ampak preblizu glede na kaj?«

»Glede na to, kako blizu si stojita dva, ki se nikoli nista srečala.«

»A?«

»A si že slišal za Edwarda Halla?«

»Ne prav veliko.«

»Antropolog. Prvi je pokazal, kaj pomeni razdalja med dvema, ki se pogovarjata, in v kakšnem odnosu sta. Razmerje je zelo jasno.«

»Da slišim!«

»Razdalja med ljudmi, ki se ne poznajo, je od enega do treh metrov in pol. Takšne razdalje se držimo, če dopušča situacija, samo pomisli na vrsto za avtobus ali na pisoarje. V Tokiu so navajeni stati malce tesneje, ampak razlike med kulturami so v bistvu dokaj zanemarljive.«

»Kako ji bo pa zašepetal z enega metra?«

»Seveda ne, mu je pa lepo uspelo vzpostaviti, čemur se reče osebna razdalja, ki šteje od petinštirideset centimetrov do enega metra. Tako je med prijatelji in tako imenovanimi znanci. Ampak kot vidiš, sta Klavec in Stine Grette to mejo še skrajšala. Izmerila sem razdaljo, dvajset centimetrov. To pomeni, da sta globoko v intimni coni. Takrat si tako blizu, da ne moreš videti nasprotnikovega obraza v celoti ali da ne bi začutil njegovega vonja ali telesne toplote. Ta razdalja je rezervirana za ljubimce in ožje družinske člane.«

»Mhm,« je rekel Harry. »Očaran sem nad tvojim znanjem, ampak tukaj gre za dva, ki sta se znašla v zelo dramatičnem položaju.«

»Saj ravno to je tako fascinantno!« je vzkliknila Beate in se prijela za naslonjali, kot bi se bala, da jo bo odneslo v zrak. »Če ni treba, nočemo kršiti meja, o katerih govori Edward Hall. In Stine Grette in Klavcu ni treba.«

Harry se je počohal po bradi. »Okej, razmišljajva naprej!«

»Po mojem sta se Klavec in Stine Grette poznala,« je rekla Beate. »In to dobro.«

»Dobro, dobro.« Harry je objel obraz z dlanmi in govoril skozi prste. »Torej je Stine poznala profesionalnega bančnega roparja, ki izpelje popoln rop, preden jo ustreli. Saj veš, kam vodi takšno sklepanje, a ne?«

Beate je prikimala. »Takoj bom pogledala, kaj lahko izvem o Stine Grette.«

»Dobro. Potem bova pa pokramljala s tistim, ki je bil z njo pogosto v intimni razdalji.«

18. poglavje

Lep dan

»Od tega kraja me kar spreleti,« je rekla Beate.

»Tukaj so imeli pacienta, ki mu je bilo ime Arnold Juklerød,« je rekel Harry. »Rekel je, da so tole možgani bolne zveri, ki se ji reče psihiatrija. Torej nisi nič odkrila o Stine Grette?«

»Ne. Življenjepis je brezmadežen in bančni računi ne kažejo na ekonomske težave. Po kreditni kartici sodeč, ni pretirano zapravljala za oblačila ali v restavracijah. Nobenih izplačil od konjskih stav ali kakšnih drugih znakov zasvojenosti z igrami na srečo. Še najbolj ekstravagantno je bilo poletno potovanje v São Paulo.«

»Pa njen mož?«

»Popolnoma isto. Soliden in trezen.«

Stopila sta skozi portal gaustadske bolnišnice in prišla na prostor med velikimi, rdečimi opečnatimi stavbami.

»Spominja na zapor,« je rekla Beate.

»Heinrich Schirmer,« je rekel Harry. »Nemški arhitekt iz 19. stoletja. Narisal je tudi Botsen.«

Neki negovalec je prišel ponju na recepcijo. Lase je imel pobarvano na črno in je izgledal, kot da igra v kakem bendu ali se ukvarja z dizajnom. Kar se v resnici tudi je.

»Grette v glavnem strmi skozi okno,« je rekel, ko so šli po hodniku oddelka G2.

»Je sposoben za pogovor?« je vprašal Harry.

»Ja, govori že …« Negovalec je plačal šeststo kron, da bi bila črna frizura, ki mu je padala na oči, točno tako skuštrana, in zdaj je odrinil en pramen na stran in pogledal Harryja skozi črna roževinasta očala, zaradi katerih je izgledal ravno prav neroden, tako da so tisti, ki se na to spoznajo, vedeli, da ni neroden, ampak zadet.

»Mojega kolega zanima, če je Grette dovolj zdrav, da bi se pogovarjal o svoji ženi,« je rekla Beate.

»Poskusite!« je rekel negovalec in spet potegnil pramen na očala. »Če ga bo spet usekala psiha, ne bo sposoben.«

Harry ni vprašal, kako veš, kdaj te useka psiha. Prišli so do konca hodnika in negovalec je odklenil vrata s kukalom.

»Mora biti na zaprtem oddelku?« je vprašala Beate in se razgledovala po svetlem bivalnem prostoru.

»Ne,« je rekel negovalec, ne da bi podrobneje razložil, in pokazal na osamljen hrbet v jutranji halji na stolu ob oknu. »Ko bosta šla, bom v dežurni sobi na levi strani hodnika.«

Stopila sta do moškega na stolu, ki je strmel skozi okno. Premikal je samo desnico in z njo svinčnik po risalnem bloku, trzavo in mehansko kot kakšen robotov krempelj.

»Trond Grette?« je vprašal Harry.

Osebe, ki se je obrnila k njima, ni prepoznal. Grette si je odstrigel vse lase, obraz je bil še bolj mršav, divje oči na teniškem igrišču je zamenjal miren, prazen tisočmetrski pogled, ki je šel skoznju. Harry je to že nekoč videl. Tako so zgledali prve tedne za zaporniškimi zidovi tisti, ki so se prvič pokorili. Harry je instinktivno vedel, da je z možakarjem na stolu točno taka reč. Spokoril se je.

»S policije sva,« je rekel Harry.

Grette ju je pogledal.

»Gre za bančni rop in vašo ženo.«

Grette je napol zamižal, kot da bi se moral skoncentrirati, da bi razumel, kaj je rekel Harry.

»A bi vam lahko postavila nekaj vprašanj?« je naglas rekla Beate.

Grette je počasi prikimal. Beate je potegnila stol bliže in se usedla.

»Nama lahko kaj poveste o njej?« je vprašala.

»Povem?« Glas mu je zaškripal kot slabo naoljena vrata.

»Ja,« je rekla Beate in se blago nasmehnila. »Rada bi vedela, kakšna je bila Stine. Kaj je delala. Kaj je imela rada. Kakšne načrte je imela. Take stvari.«

»Take stvari?« Grette je pogledal Beate. Potem je odložil svinčnik. »Hotela sva imeti otroke. Tako sva načrtovala. Iz epruvete. Upala je na dvojčka. ‘Dva in dva,’ je ponavljala. ‘Dva in dva.’ Ravno sva se pripravljala. Ravno zdaj.« Oči so se mu zasolzile.

»Ravno zdaj?«

»Danes, se mi zdi. Ali jutri. Katerega smo?«

»Sedemnajstega,« je rekel Harry. »Dolgo sta bila poročena, a ne?«

»Deset let,« je rekel Grette. »Če ne bi hoteli igrati tenisa, bi mi bilo tudi v redu. Saj ne moreš prisiliti otrok, da bojo podobni staršem, a ne? Mogoče bi pa raje jahali. Konji so super.«

»Kakšne vrste človek je bila?«

»Deset let,« je ponovil Grette in se spet zasukal k oknu. »Srečala sva se 1988. Jaz sem začel na poslovni šoli, ona pa je hodila v zadnji letnik gimnazije. Lepše od nje nisem videl. Resda vsi tako rečejo, najlepša je vedno tista, ki je ne dobiš ali ki si jo morda pozabil. A Stinne je bila res najlepša. Nikoli nisem mislil drugače. Čez en mesec sva se preselila in tri leta preživela drug ob drugem noč in dan. Kljub temu nisem verjel ušesom, ko je rekla, da bi rada postala Stine Grette. A ni to čudno? Če koga zares ljubiš, se ti zdi nepojmljivo, da te tudi drugi ljubi. Moralo bi biti nasprotno, ni res?«

Solza je kanila na naslonjalo.

»Bila je prijazna. Ne zna jih prav veliko ceniti te lastnosti. Bila je zanesljiva, zvesta in vedno blaga. In pogumna. Če sem spal, je sama vstala in šla dol pogledat, če se ji je zazdelo, da je slišala glasove. Rekel sem ji, naj me zbudi, ker kaj če bojo nekega dne spodaj res vlomilci? Pa se je samo zasmejala in rekla: ‘Povabila jih bom na palačinke, pa se boš zbudil zaradi vonja, vedno se zbudiš.’ Res sem se prebudil, kadar jih je cvrla … ja.«

Globoko je dihal skozi nos. Gole brezove veje so jim mahale v sunkih vetra. »Morala bi mi speči palačinke,« je zašepetal. Potem se je poskušal zasmejati, pa se je slišalo kot jok.

»Kakšne prijatelje je imela?« je vprašala Beate.

Grette se je še kar smejal, morala je ponoviti vprašanje.

»Rada je bila sama,« je rekel. »Mogoče zato, ker je bila edinka. Dobro se je razumela s starši. In imela sva še drug drugega. Več nama ni bilo treba.«

»Kaj, če je srečevala še koga, pa niste vedeli?« je rekla Beate.

Grette jo je pogledal. »Kako to mislite?«

Beate je zardela kot kuhan rak in se urno nasmehnila. »Hočem reči, da vam žena ni nujno poročala o vseh pogovorih z vsemi mogočimi ljudmi, ki jih je srečala.«

»Zakaj pa ne bi? Na kaj namigujete?«

Beate je požrla slino in se spogledala s Harryjem. Prevzel je besedo. »Pri bančnem ropu moramo vedno preveriti vse možnosti, pa če so še tako neverjetne. In ena takih je, da je mogoče nekdo iz banke roparju pomagal. Roparji se pri načrtovanju in izvedbi ropa spajdašijo z insajderji. Tako ni nobenega dvoma, da je ropar vedel, kdaj polnijo bankomat.« Harry je opazoval Grettejev obraz, da bi odkril kakšen namig, kako je to sprejel. Vendar je po očeh videl, da ju je že spet zapustil. »To smo preverili tudi pri vseh drugih uslužbencih,« se je zlagal.

V drevesu se je zadrla sraka. Obtožujoče, osamljeno. Grette je pokimaval. Najprej počasi, potem hitreje.

»Aha,« je rekel. »Že razumem. Vidva mislita, da jo je ubil zato. Vidva mislita, da je poznala roparja. In da jo je, ko je ni več potreboval, ustrelil, da bi zabrisal vsako možno povezavo med njima. A ne?«

»Vsekakor je teoretično mogoče,« je rekel Harry.

Grette je odkimal in se spet zasmejal, votlo, žalostno. »Vidi se, da ne poznata moje Stine. Nikoli ne bi naredila česa takega. In zakaj tudi bi? Če bi še malce živela, bi postala milijonarka.«

»A?«

»Walle Bødtker, njen dedek. Petinosemdeset let je star in ima v centru tri velike hiše. Poleti so mu odkrili raka na pljučih in od takrat gre z njim samo še navzdol. Vsak vnuk naj bi dobil eno.«

Harry je vprašal iz čistega refleksa. »Kdo bo zdaj dobil njeno?«

»Ostala dva.« Grette je z gnusom še dodal: »In zdaj bosta preverila še njun alibi, a ne?«

»Mislite, da ni potrebno, Grette?« je vprašal Harry.

Grette je hotel odgovoriti, a se je zadržal, ko je videl Harryjev pogled. Ugriznil se je v spodnjo ustnico.

»Oprostite,« je rekel in z roko potegnil po strnišču na glavi. »Seveda bi moral biti vesel, da preverite vse možnosti. Samo kaj, ko se mi vse skupaj zdi tako brezupno. In nesmiselno. Kajti tudi če ga ujamete, mi ne bo nikoli poplačal, kar mi je naredil. Tudi s smrtno kaznijo ne. Ni najhujše, da izgubiš življenje.« Harry je vedel, kaj bo sledilo. »Najhujše je, če izgubiš smisel življenja.«

»No, prav,« je rekel Harry in se dvignil. »Nate mojo vizitko! Pokličite, če se boste česa spomnili! Lahko vprašate tudi za Beate Lønn.«

Grette se je spet zasukal k oknu in ni pogledal vizitke, ki mu jo je molil Harry, zato jo je položil na mizo. Zunaj se je že stemnilo in na šipi so se prikazovale, kot strahovi, njihove napol prosojne zrcalne podobe.

»Občutek imam, da sem ga videl,« je rekel Grette. »Ob petkih grem iz službe naravnost na skvoš v vadbeni center Odskok na Sporveisgati. Ker nisem imel partnerja, sem šel v fitnes. Dvigal sem uteži, bicikliral in podobno. Ampak ob tem času je takšen dren, da kar naprej čakaš v vrsti.«

»Vem,« je rekel Harry.

»Bil sem tam, ko so ubili Stine. Tristo metrov od banke. Veselil sem se že prhe, da bi se potem odpeljal kuhat večerjo. Ob petkih sem vedno jaz kuhal. Rad sem jo čakal. Rad … čakal. Tega ne marajo vsi moški.«

»Kaj mislite s tem, da ste ga videli?« je vprašala Beate.

»Nekoga sem videl iti mimo mene v garderobo. Nosil je široko črno obleko. Pajaca ali nekaj takega.«

»In kapo?«

Grette je odkimal.

»Morda čepico s ščitnikom?« je vprašal Harry.

»V roki je držal čepico. Lahko, da je bila kapa. Ali čepica s ščitnikom.«

»Ste ga videli v obra…« je začel Harry, pa ga je prekinila Beate:

»Višina?«

»Ne vem,« je rekel Grette. »Normalno velik. Kaj je normalno? Meter osemdeset, mogoče.«

»Zakaj nama tega niste povedali prej?« je vprašal Harry.

»Zato,« je rekel Grette in pritisnil prste na šipo. »Kot rečeno, gre samo za občutek. Vem, da ni bil on.«

»Kako ste lahko tako prepričani?« je vprašal Harry.

»Ker sta se pri meni pred nekaj dnevi oglasila dva vajina sodelavca. Oba se pišeta Li.« Sunkovito se je obrnil k Harryju. »A sta v sorodstvu?«

»Ne, kaj sta pa hotela?«

Grette je potegnil roko k sebi. Okrog mastnih odtisov na oknu se je zarosilo.

»Hotela sta vedeti, ali je Stine pomagala roparju. In pokazala sta mi slike ropa.«

»In?«

»Pajac na slikah je bil črn brez posebnosti. Tisti, ki sem ga videl v vadbenem centru Odskok, je imel na hrbtu velike bele črke.«

»Kakšne črke?« je vprašala Beate.

»P-O-L-I-C-I-J-A,« je rekel Grette, medtem ko je brisal prstne madeže. »Ko sem prišel spet na ulico, sem na Majorstui zaslišal policijske sirene. Najprej sem pomislil, kako je mogoče, da se tat lahko izmuzne tolikšni policiji.«

»Aha. Zakaj ste na to pomislili prav takrat?«

»Ne vem. Mogoče zato, ker mi je nekdo, ko sem treniral, v garderobi ukradel lopar za skvoš. Nato sem pomislil, da ropajo Stinino banko. Tako razmišljaš, kadar se ti možgani malce odpeljejo, a ne. Potem sem se odpeljal domov in spekel lazanjo. Stine je bila nora na lazanjo.« Grette se je poskušal nasmehniti. Potem so se mu ulile solze.

Harry se je zagledal v list, na katerega je pisal Grette, da ne bi gledal, kako joka odrasel moški.

»Na vašem bančnem računu sem videla, da ste v zadnjem polletju dvignili precej denarja.« Beatin glas je bil trd in kovinski. »Trideset tisoč kron v São Paulu. Za kaj ste ga porabili?«

Harry jo je presenečeno pogledal. »S Stine sva tam praznovala deseto obletnico poroke. Imela je še nekaj dopusta, pa je odletela en teden pred mano. Tako dolgo nisva bila še nikdar ločena.«

»Vprašala sem, za kaj sta porabila trideset tisoč kron v brazilski valuti,« je rekla Beate.

Grette je pogledal skozi okno. »Gre za zasebno zadevo.«

»In gre za umor, gospod Grette.«

Grette se je obrnil k Beate in jo dolgo gledal. »Gotovo niste bili nikoli ljubljeni, a ne?«

Beatin obraz se je zmračil.

»Nemški draguljarji v São Paulu veljajo za najboljše na svetu,« je rekel Grette. »Kupil sem ji diamantni prstan, ki ga je nosila, ko so jo ubili.«

Dva negovalca sta prišla po Gretteja. Večerja. Harry in Beate sta obstala pri oknu in gledala za njim in čakala na negovalca, da ju pospremi ven.

»Žal mi je,« je rekla Beate. »Osmešila sem se …«

»Že v redu,« je rekel Harry.

»Kadar gre za rop, vedno preverimo finance osumljenih, tukaj sem šla pa čez …«

»Rekel sem, da je v redu, Beate. Nikdar se ne opravičuj za to, kar si vprašala, temveč za to, česar nisi!«

Prišel je negovalec in ju odpeljal.

»Koliko časa bo še tukaj?« je vprašal Harry.

»V sredo ga bomo poslali domov,« je rekel negovalec.

V avtu na poti v center je Harry vprašal Beate, zakaj negovalci paciente vedno ‘pošiljajo domov’. Menda jih ja ne transportirajo? Pacienti se vendar sami odločajo, ali želijo domov ali kam drugam, a ne? Zakaj potem ne rečejo ‘odšel domov’? Ali ‘odpuščen’?

Beate ni imela o tem nobenega mnenja, Harry pa je zrl v sivo vreme in razmišljal, da postaja star in tečen. Nekoč je bil le tečen.

»Spremenil je frizuro,« je rekla Beate. »Pa očala nosi.«

»Kdo pa?«

»Negovalec.«

»A? A se mar poznata?«

»Ne. Enkrat sem ga videla na plaži v Huku. In v Eldoradu. In na Stortingsgati. Mislim, da je bilo na Stortingsgati … Pred kakšnimi petimi leti.«

»Harry jo je pogledal. »Nisem vedel, da je tvoj tip.«

»Saj ni,« je rekla.

»Oh!« je rekel Harry. »Pozabil sem, da imaš to možgansko okvaro.«

Nasmehnila se je. »Oslo je majhno mesto.«

»A ja? Kolikokrat si pa mene srečala, preden si prišla na policijsko centralo.«

»Enkrat. Pred šestimi leti.«

»Kje pa?«

»Na televiziji. Rešil si primer v Sydneju.«

»Mhm. Sem pa moral narediti strašen vtis nate.«

»Spomnim se samo, da me je zmotilo, ker so te predstavljali za junaka, čeprav si zamočil.«

»A?«

»Morilca nisi spravil na sodišče, ustrelil si ga.«

Harry je zamižal in pomislil, kako mu bo dobro delo, ko bo prvič potegnil naslednjo cigareto, in potipal za škatlico v notranjem žepu. Izvlekel je prepognjen papir in ga pokazal Beate.

»Kaj je to?« je vprašala.

List, po katerem je čečkal Grette.

»‘Lep dan’,« je prebrala.

Trinajstkrat je zapisal. Podobno kot Shining, a ne?

»Shining?«

»Tista grozljivka, a veš. Stanley Kubrick.« Skrivaj jo je pogledal. »Tam, ko Jack Nicholson sedi v hotelu in prepisuje en in isti stavek.«

»Grozljivk ne maram,« je rekla potihem.

Harry se je zasukal k nji. Hotel je nekaj reči, pa je začutil, da je bolje, če molči.

»Kje živiš?« je vprašala.

»Na Bislettu.«

»To je na poti.«

»Mhm. Na poti kam?«

»V Oppsal.«

»A ja? Kje pa v Oppsalu?«

»Na Vetlandsveinu. Tik ob postaji. A veš, kje je Jørnløkkveien?«

»Ja, na voglu je velika rumena brunarica.«

»Točno. Tam stanujem. V prvem nadstropju. Mama živi v pritličju. V tej hiši sem odrasla.«

»Tudi jaz sem odraščal v Oppsalu,« je rekel Harry. »Mogoče imava skupne znance?«

»Mogoče,« je rekla Beate in pogledala skozi stransko okno.

»Bi bilo čisto možno,« je rekel Harry.

Nihče ni več spregovoril.

Zvečerilo se je in veter se je okrepil. Pri vremenu so napovedali nevihto južno od Stada in naraščajočo oblačnost in plohe na severu. Harry je zakašljal. Vzel je pulover, ki ga je mama spletla očetu. Oče mu ga je poklonil za božič nekaj let po njeni smrti. Čudna odločitev, se je zdelo Harryju. Skuhal je testenine in mesne cmočke in potem poklical Rakel in ji povedal za hišo, v kateri je odraščal.

Govorila ni veliko, je pa slišal, da rada posluša, če ji govori o svoji otroški sobi. O igračah in majhni komodi. O tem, kako si je izmišljeval zgodbe iz vzorcev na tapeti, kot da bi bile zakodirane pustolovščine. In o predalu v komodi, za katerega sta se z materjo dogovorila, da bo samo njegov in da ga nikoli ne bo odprla.

»Tam sem imel sličice nogometašev,« je rekel Harry. »Avtogram Toma Lunda. In pismo od Sølvi, punce, ki sem jo spoznal na poletnih počitnicah v Åndalsnesu. In potem prve cigarete. In potem kondome. Ostali so zaprti, dokler jim ni potekel rok. Tako so se posušili, da so počili, ko sva jih s sestro napihovala.«

Rakel se je smejala. Harry je še kar govoril, samo da bi slišal njen smeh.

Potem je brezciljno hodil gor in dol. Poročila so bila kot ponovitev s prejšnjega dne. Naraščajoča nevihtnost nad Džalalabadom.

Šel je v spalnico in prižgal računalnik. Ko je stroj hreščal in mlel, je videl, da je dobil nov mejl. Ko je zagledal pošiljatelja, mu je pognalo kri po žilah. Kliknil je.

Živjo, Harry,

igra se je začela. Obdukcija je pokazala, da si morda bil tam, ko je umrla. Se zato držiš ob strani? Neumno gotovo ni. Čeprav kaže, da gre za samomor. Nekaj stvari se namreč ne ujema, a ne? Ti si na potezi!

SSMN

Harrry se je prestrašil poka in se šele potem zavedel, da je z vso močjo udaril z dlanjo po mizi. Oziral se je po temni sobi. Bil je besen in prestrašen, najgrozljivejši pa je bil občutek, da je pošiljatelj tako … blizu. Iztegnil je roko in položil še vedno pekočo dlan na ekran. Čeprav mu je hladno steklo hladilo kožo, je čutil, da se toplota iz telesa preliva v računalnik.

19. poglavje

Čevlji na žici

Elmer je hitel dol po Grønlandsleiru in smehljaje se, a urno, pozdravljal stranke in zaposlene v sosednjih trgovinah. Jezil se je nase, spet mu je zmanjkalo drobiža, na zaprt kiosk je obesil obvestilo »Takoj se vrnem!« in stekel v banko.

Odprl je vrata, pohitel v banko, zapel svoj običajni »dobro jutro« in pohitel do avtomata z listki za vrsto. Nihče mu ni odgovoril, ampak tega je bil vajen, tukaj delajo pač samo beli Norvežani. Neki moški je popravljal bankomat in edini dve stranki, ki ju je videl, sta stali ob oknu in gledali na cesto. Bilo je nenavadno tiho. Se mar zunaj dogaja kaj, česar ni opazil?

»Dvajset,« je vzkliknil ženski glas. Elmer je pogledal na svoj listek. Na njem je pisalo enainpetdeset, ker pa so bila vsa okenca odprta, je stopil do tistega, od koder so ga poklicali.

»Živjo, Cathrine, lepotica moja!« je rekel in radovedno kukal v okno. »Pet rolc s po pet in eno krono!«

»Enaindvajset!« Začuden se je obrnil h Cathrine Schøyen in šele zdaj opazil moškega, ki je stal ob njej. Na prvi pogled se mu je zdel črnec, potem je pa le videl, da ima na sebi črno maskirno pokrivalo. Cev puške AG3 se je obrnila od nje in se ustavila na Elmerju.

»Dvaindvajset!« je vzkliknila Cathrine s pločevinastim glasom.

»Zakaj sva prišla sem?« je vprašal Halvorsen in mežikal v Oselski fjord pod njima. Veter mu je kuštral lase. V manj kot petih minutah sta se pripeljala od zaplinjenega Grønlanda na vrh Ekeberga, ki je štrlel kot kakšen zelen stražni stolp z jugovzhodnega konca mesta. Poiskala sta klop pod drevesi s pogledom na staro, lepo kamnito stavbo, ki jo je Harry še vedno klical pomorska šola, čeprav so zdaj v njej že lep čas izobraževali gospodarstvenike.

»Kot prvo zato, ker je tukaj lepo,« je rekel Harry. »Kot drugo pa, da priseljenca naučim nekaj iz zgodovine mesta. Os v Oslu pomeni ås, hrib, točno ta hrib, na katerem sediva zdaj. Ekebergåsen, Ekeberški hrib, Lo je pa nižina tam spodaj.« Pokazal je v dolino. »Kot tretje, vsak dan gledava ta hrib, zato je dobro vedeti, kaj se skriva za njim, a se ti ne zdi?«

Halvorsen ni odgovoril.

»Tega nisem hotel načeti v pisarni,« je rekel Harry. »Niti pri Elmerju. Nekaj ti moram povedati.« Čeprav sta bila tako visoko nad zalivom, se je Harryju zdelo, da v vetrovnih sunkih čuti vonj po slani vodi. »Poznal sem Anno Bethsen.«

Halvorsen je pokimal.

»Ni videti, da bi te ravno vrglo na rit,« je pripomnil Harry.

»Sem kar računal, da bo nekaj takega.«

»Je pa še nekaj več.«

»Okej?«

Harry je v usta vtaknil neprižgano cigareto. »Preden nadaljujem, te moram posvariti. Kar ti bom povedal, mora ostati med nama, in ravno tu se lahko znajdeš v dilemi. A razumeš? Če torej nočeš biti vpleten, ne bom rekel nobene več in se bova tukaj ustavila. Greš naprej ali ne?«

Halvorsen je pogledal Harryja. Če je dilemo pretuhtal, jo je kaj hitro. Prikimal je.

»Nekdo mi je domov začel pošiljati imejle,« je rekel Harry. »O njeni smrti.«

»Ga poznaš?«

»Pojma nimam. Naslov mi ne pove nič.«

»Zato si me včeraj spraševal o sledenju elektronskih naslovov?«

»Meni se o tem še malo ne sanja. Tebi pa se.« Harry je zaman poskušal prižgati cigareto v vetru. »Potrebujem pomoč. Mislim, da so Anno umorili.«

Medtem ko je severozahodnik trgal še zadnje liste z drevja na Ekebergu, je Harry razlagal o čudnih mejlih človeka, ki očitno ve vse, kar vejo oni, in verjetno še več. Zamolčal mu je, da pisma govorijo o tem, da je bil tistega večera, ko je Anna umrla, pri njej doma. Povedal pa je o pištoli, ki jo je Anna držala v desnici, čeprav je bila po paleti sodeč levičarka. O sliki v čevlju. O pogovoru z Astrid Monsen.

»Astrid Monsen je rekla, da ni nikoli videla Vigdis Albu in otrok na sliki,« je rekel Harry. »Ko pa sem ji pokazal sliko moža Arneja Albuja v reviji o gospodarstvu, ji je zadostoval le bežen pogled. Ni vedela, kako mu je ime, je pa bil reden gost pri Anni. Ko je šla po pošto, ga je večkrat videla. Prihajal je popoldne in odhajal pozno zvečer.«

»Temu se reče nadure.«

»Monsnovo sem vprašal, če sta se srečevala samo ob delavnikih, pa mi je rekla, da je prišel ponjo z avtom tudi kdaj ob koncu tedna.«

»Mogoče sta hotela razmerje poživiti z izleti v naravo.«

»Mogoče, razen narave. Astrid Monsen je namreč natančna opazovalka. Povedala je, da ni nikoli prišel ponjo poleti. To mi je dalo misliti.«

»Misliti kaj? Hotel?«

»Mogoče. Ampak v hotel greš lahko tudi poleti. Misli, Halvorsen! Misli na tisto, kar je najbližje!«

Halvorsen je izbočil spodnjo ustnico in se nakremžil, da bi pokazal, da se ne spomni ničesar pametnega. Harry se je nasmehnil in trdo izpuhnil dim: »Saj si ti našel ta kraj!«

Halvorsen je presenečen dvignil obrvi. »Vikend! Seveda!«

»A ne? Luksuzno in diskretno ljubezensko gnezdece, ko se je za družino sezona končala in je odšla domov, radovedni sosedje pa so zaprli polkna. In samo uro vožnje iz Osla.«

»No, pa kaj?« je rekel Halvorsen. »S tem nisva nič veliko pri-dobila.«

»Ne govori tako! Če dokaževa, da je bila Anna v tem vikendu, se bo Albu vsekakor moral zagovarjati. Ne bo treba prav veliko. En majhen prstni odtis. En las. Pozoren trgovec z živili, ki včasih pripelje hrano.«

Halvorsen se je pogladil po zatilju. »Ampak zakaj se ne bi stvari lotila direktno in bi raje iskala Albujeve prstne odtise v Anninem stanovanju? Gotovo jih kar mrgoli.«

»Ker jih gotovo ni več. Po besedah Astrid Monsen je pred enim letom nenadoma nehal prihajati. Do neke sobote prejšnji mesec. Nenadoma je prišel ponjo z avtom. Monsnova se tega dobro spomni, ker je Anna pozvonila pri nji in jo prosila, naj popazi, če bi bil v stanovanju slučajno kakšen vlomilec.«

»In po tvojem sta se odpeljala v vikend?«

»Po mojem,« je rekel Harry in zabrisal kadeči se čik v lužo, da je zacvrčal in ugasnil, »je to eden od razlogov, da je Anna imela v čevlju to fotografijo. Se še spomniš, ko so vas na policijski šoli učili, kako zavarovati tehnične sledi?«

»Ja, tisto malo, kar smo izvedeli. A se ti ne?«

»Ne. V treh službenih avtomobilih je v prtljažniku kovček s standardno opremo. Prašek, čopič in plastična folija za prstne odtise. Meter, baterija, klešče in podobno. Rad bi, da jutri rezerviraš enega od njih.«

»Harry …«

»In prej pokliči trgovca z živili in ga vprašaj za natančen opis poti. Sprašuj ga tako, da ne bo česa posumil. Reci, da ravno gradiš vikend in da ti je arhitekt, s katerim sodeluješ, navedel Albujevo kočo kot vzorčni primer. In da bi rad samo pogledal.«

»Harry, pa ne moreva kar …«

»Vzemi s sabo še vitrih!«

»Poslušaj me!«

Halvorsnov klic je prestrašil dva galeba, da sta se dvignila in vrešče odletela proti zalivu. Štel je na prste: »Nimava naloga za preiskavo, nimava prav nobenih dokazov, da bi ga dobila, nimava … nič nimava. Najpomembnejše pa je, da ne poznava – oziroma bolje rečeno – ne poznam vseh dejstev. Ker mi nisi povedal vsega, Harry, a ne, da ne?«

»Zakaj misliš, da …«

»Preprosto. Tvoj motiv ni dovolj dober. Da si žensko poznal, še ni dovoljšen motiv, da bi zdaj nenadoma prekršil vsa pravila in vlamljal v koče in postavil svojo službo na kocko. In mojo. Vem, Harry, da znaš biti malo utrgan, idiot pa nisi.«

Harry je gledal moker čik, ki je plaval v luži. »Halvorsen, kako dolgo se že poznava?«

»Kmalu bo dve leti.«

»Sem te v tem času kdaj nalagal?«

»Dve leti je prekratek čas.«

»Sem se ti kdaj zlagal, te vprašam?«

»Prav gotovo.«

»Sem se kdaj zlagal zaradi česa res pomembnega?«

»Ne da bi vedel.«

»Okej. Tudi zdaj se ti nisem hotel. Prav imaš, nisem ti povedal vsega. In res je – če mi boš pomagal, tvegaš službo. Rečem lahko samo to, da bi bil lahko v še hujši godlji, če bi ti povedal še ostalo. Moraš mi zaupati tako, kot je. Ali pa pusti. Še vedno se lahko umakneš.«

Gledala sta po zalivu. Galeba sta bili v daljavi kot dve pikici.

»Kaj bi ti naredil?« je vprašal Halvorsen.

»Umaknil bi se.«

Pikici sta se večali. Galeba sta se obrnila.

Ko sta se vrnila na policijsko centralo, ju je čakalo telefonsko sporočilo od Møllerja.

»Pojdiva na kratek sprehod!« je rekel, ko ga je Harry poklical nazaj.

»Kamorkoli,« je rekel Møller, ko sta stopila iz hiše.

»K Elmerju,« je rekel Harry. »Cigarete potrebujem.«

Møller mu je sledil po blatni poti, ki je tekla čez trato med policijsko centralo in tlakovanim dovozom v Botsen. Harry je opazil, da načrtovalcem očitno nikoli ne bo kapnilo, da bodo ljudje vedno ubrali najkrajšo pot med dvema točkama, ne glede na to, kje je pot. Na koncu poti je stal napol pohojen napis: Ne hodi po travi!

»A si obveščen o današnjem ropu v banko na Grønlandsleiru?« je vprašal Møller.

Harry je pokimal. »Zanimivo, da se odloči pa to naredi nekaj sto metrov stran od policije.«

»Imel je srečo, da so ravno popravljali alarmni sistem.«

»Jaz ne verjamem v srečo,« je rekel Harry.

»A? Misliš, da je imel informacije od koga iz banke?«

Harry je skomignil. »Ali od koga drugega, ki se spozna na popravilo.«

»Samo banka in serviser se spoznata na te stvari. No, pa mi, seveda.«

»Ampak, šef, saj se nisi hotel pogovarjati o bančnem ropu?«

»Ne,« je rekel Møller in podrobencljal okrog luže. »Šef policije je bil na sestanku z županom. Vsi ti ropi ga skrbijo.«

Spotoma sta se ustavila pred žensko, ki je za sabo vlekla tri otroke. Nadirala jih je in se ognila Harryjevemu pogledu. Na Botsnu je bil čas obiskov.

»Ivarsson je sposoben, o tem nihče ne dvomi,« je rekel Møller. »Ampak ta Klavec je očitno drugačnega kalibra, kakršnih smo vajeni. Šef policije meni, da tokrat ne bodo zadostovale konvencionalne metode.«

»Mogoče ne. Kaj pa bomo potem? Ena zmaga na tujem gor ali dol pač tudi ni škandal.«

»Na tujem?«

»Nepojasnjen primer. Današnji žargon, šef.«

»V igri je več kot samo to, Harry. Novinarji so nam dihali za ovratnik ves dan, čista norišnica. Kličejo ga novi Martin Pedersen. Internetna redakcija časopisa VG pa je izbrskala, da mu mi rečemo Klavec.«

»Stara plošča,« je rekel Harry in prečkal cesto pri rdeči z oklevajočim Møllerjem za petami. »Novinarji nam diktirajo, kaj naj bojo naše prioritete!«

»No ja, kljub vsemu je umoril človeka.«

»In umori, o katerih se več ne piše, so ad acta!«

»Ne!« je butnilo iz Møllerja. »Tega ne bova spet načenjala!«

Harry je skomignil in stopil čez časopisno stojalo, ki ga je prevrnil veter. Na cesti je ležal časopis in se besno prelistaval.

»Kaj torej hočeš?« je vprašal Harry.

»Šefa policije seveda obseda prestižna plat tega primera. Javnost pozabi navaden poštni rop veliko prej, preden je stvar zaključena, nihče ne opazi, da roparja niso ujeli. V tem primeru pa smo na očeh vseh. In bolj ko se govori o bančnih ropih, bolj bo razpihovalo radovednost. Martin Pedersen je bil čisto navaden človek. Naredil je to, o čemer mnogi sanjajo, bil je nekakšen sodobni Jesse James na begu pred zakonom. Tako se ustvarjajo miti, podobe junakov in istovetenje z njimi. In posledično novi roparski rekruti. Ko je tisk pisal o Martinu Pedersenu, je število bančnih ropov poskočilo po vsej državi.«

»Bojite se učinka nalezljivosti. Prav. Kaj imam jaz pri tem?«

»Ivarsson je sposoben, o tem ne dvomi nihče. Je pošten, klasičen policaj, ki nikoli ne izstopa. Klavec pa ni klasičen ropar. Policijski direktor ni zadovoljen z dozdajšnjimi rezultati.« Møller je pokimal proti zaporu. »Na uho mu je prišla štorija z Raskolom.«

»Mhm.«

»Pred kosilom sem bil v njegovi pisarni, omenil je tvoje ime. Večkrat, pravzaprav.«

»O bog, bi se moral počutiti počaščenega?«

»Vsekakor si kriminalist, ki je že dosegel rezultate z nekonvencionalnimi metodami.«

Harry se je kislo nasmehnil. »Prijazna oznaka za pilota kamikaza …«

»Na kratko je sporočilo takole, Harry. Pusti vse, s čimer se ukvarjaš, in mi povej, če potrebuješ več ljudi. Ivarsson bo nadaljeval kot prej s svojo skupino. Ampak mi stavimo nate. Pa še nekaj …« Møller je stopil čisto do Harryja. »Malce bomo popustili vajeti. Pripravljeni smo raztegniti pravila. V zameno, da ne pride v javnost, se razume.«

»Mhm. Mislim, da razumem. Kaj pa, če bo?«

»Podpirali te bomo, dokler bo šlo. Ampak ena meja pa seveda mora biti.«

Elmer se je obrnil, ko je pozvonil zvonec nad vrati, in pokimal v mali prenosni radio: »Jaz sem pa mislil, da se Kandahar reče smučarskim vezem! Škatlico camelc?«

Harry je pokimal. Elmer je utišal radio in napovedovalčev glas se je izgubil v zmešnjavi glasov, ki so prihajali od zunaj – avtomobilov, vetra, ki je napihoval markizo, listja, ki je šumelo po asfaltu.

»Kaj pa bo tvoj kolega?« Elmer je pokimal k vratom, na katerih je stal Møller.

»On bo pa enega pilota kamikaza,« je rekel Harry in odprl zavojček.

»A ja?«

»Samo pozabil je vprašati za ceno,« je rekel Harry, ni se mu bilo treba obrniti, da bi videl Møllerjev smehljaj, ki ga je vleklo zdaj navzgor zdaj navzdol.

»In po koliko so kamikaze danes?« je vprašal lastnik kioska in vrnil Harryju drobiž.

»Če preživi, mora imeti proste roke, da naredi, kot se mu zdi prav,« je rekel Harry. »Samo ta pogoj postavlja. In samo tega sprejema.«

»Sliši se pametno,« je rekel Elmer. »Gospoda, želim vama lep dan.«

Ko sta se vračala, je Møller rekel, da bo govoril s šefom policije o možnosti, da bi Harry dobil še tri mesce za zadevo Ellen. Pod pogojem, da ujame Klavca, se razume. Harry je pokimal. Møller se je obotavljal pred napisom Ne hodi po travi!

»Šef, to je krajšnjica.«

»Ja,« je rekel Møller. »Čevlje si bom umazal.«

»Kot želiš,« je rekel Harry in stopil na blatno stezo. »Jaz imam že itak umazane.«

Kolona se je zredčila takoj za izvozom na Ulvøyo. Nehalo je deževati in že pri Ljanu je bil asfalt suh. Cesta se je razširila na štiri pasove in avtomobili so se kot s štartne črte zagnali po njih kot strela. Harry je pogledal Halvorsna, zanimalo ga je, kdaj bo tudi on zaslišal te srce parajoče krike. A Halvorsen ni slišal ničesar, ker je dobesedno vzel Travisov poziv na radiu:

»Sing, sing, siiing!«

»Halvorsen …«

»For the love you bring …«

Harry je utišal radio in Halvorsen ga je nerazumevajoče pogledal.

»Brisalci,« je rekel Harry. »Zdaj jih lahko ugasneš.«

»Saj res. Sorry.«

Vozila sta molče. Peljala sta mimo izvoza v Drøbak.

»Kaj si rekel trgovcu z živili?« je vprašal Harry.

»Bolje, da ne slišiš.«

»Ampak on je v četrtek pred petimi tedni pripeljal živila k Albujevim?«

»Tako je povedal, ja.«

»Preden je prišel Albu?«

»Rekel je samo, da vedno sam odklene hišo.«

»Torej ima ključ?«

»Harry, s tako tanko pretvezo ga pa tega res nisem mogel vprašati.«

»Kakšno pretvezo?«

Halvorsen je zavzdihnil. »Zemljemerec.«

»Zemlje…«

»…merec.«

»Kaj je to ?«

»Ne vem.«

Larkollen je ležal ob izvozu, trinajst počasnih kilometrov in štirinajst lenobnih ovinkov od avtoceste.

»Tamle pri rdeči hiši za bencinsko črpalko na desno,« se je spomnil Halvorsen in zavil na gruščnato pot.

»Zelo veliko podlog za prhe,« je zamomljal Harry čez pet minut, ko je Halvorsen ustavil avto in pokazal na ogromno brunarico med drevjem. Izgledala je kot kakšna zaraščena planšarija, ki je pomotoma pristala ob morju.

»Kaže, da ni ljudi,« je rekel Halvorsen in pomignil v sosednje vikende. »Samo galebi. Mater, koliko galebov! Da ni v bližini kakšno smetišče?«

»Mhm.« Harry je pogledal na uro. »Vseeno bova parkirala malo višje na poti.«

Pot se je končala z obračališčem. Halvorsen je ugasnil motor, Harry je odprl vrata in izstopil. Pretegnil se je in prisluhnil galebjim krikom in daljnjemu butanju valov v skale na obali.

»Ah,« je rekel Halvorsen in si napolnil pljuča. »To je pa čisto nekaj drugega od zraka v Oslu, kaj?«

»Kot noč in dan,« je rekel Harry in iskal cigarete. »A boš ti vzel kovček?«

Po stezi do vikenda je Harry opazil velikega rumeno belega galeba na stebru ograje. Ko sta šla mimo, je počasi obračal glavo. Harryju se je zdelo, da v hrbtu ves čas čuti ptičji pogled.

»Tole ne bo preprosto,« je ugotovil Halvorsen, ko sta si pobliže ogledala solidno ključavnico na vratih. Čepico s ščitnikom je obesil na kovano železno svetilko nad težkimi hrastovimi vrati.

»Mhm. Kar začni!« Harry si je prižgal cigareto. »Jaz se bom medtem malo razgledal.«

»Kako je mogoče,« je rekel Halvorsen in odprl kovinsko okovani kovček, »da nenadoma kadiš veliko več kot prej?«

Harry je za hip postal. Gledal je v gozd. »Da ti dam možnost, da me boš nekoč namahal na kolesu v fitnesu.«

Ogljeno črna bruna, trdna okna. Zdelo se je, da je koča trdna in neosvojljiva. Harry se je vprašal, ali bi se v hišo lahko spustil skozi mogočen kamnit dimnik, vendar je zamisel zavrgel. Spustil se je po stezi. Od zadnjega dežja je bila blatna in rjava, vendar si je zlahka predstavljal drobne, gole otroške noge, ki poleti tečejo po od sonca ogreti stezi na obalo za pečine. Ustavil se je in mižal, dokler ni zaslišal glasov. Brenčanje insektov, pošumevanje visoke trave v vetru, pesem iz oddaljenega radia, ki jo je prinašal in odnašal veter, in prešerno otroško vpitje na obali. Star je bil deset let, smuknil je v trgovino po mleko in kruh, grušč ga je žulil v podplate. A stisnil je zobe, odločil se je namreč, da si bo to poletje utrdil noge, zato da bo tekel vštric z Øysteinom, ko se bo vrnil domov. Na poti domov ga je težka vrečka iz trgovine tako pritiskala v grušč, da je imel občutek, kot da bi hodil po žarečem oglju. Takrat pa je pred sabo zagledal – večji kamen ali list – in pomislil, samo da pridem do tja, samo še ta košček! Ko je čez uro in pol končno prišel domov, se je mleko od sonca skisalo, mama pa jezila. Harry je odprl oči. Po nebu so brzeli sivi oblaki.

V rjavi travi ob poti je odkril sledi avtomobilskih koles. Grobi, globoki odtisi so kazali, da je šlo za težek avto s terenskimi gumami, landrover ali kaj podobnega. Ob vsem dežju v zadnjem času je nemogoče, da bi tod vozil pred več tedni. Sledi so stare kvečjemu nekaj dni.

Ozrl se je in pomislil, da je jeseni ni bolj pozabljene stvari od letovišč. Navkreber do koče je pokimal galebu.

Halvorsen je zgrbljen obdeloval ključavnico z električnim vitrihom in stokal.

»Kako gre?«

»Slabo.« Halvorsen se je dvignil in si obrisal znoj. »Tole ni amaterska ključavnica. Brez lomilke lahko kar odnehava.«

»Nobene lomilke!« Harry se je popraskal po bradi. »A si pogledal pod predpražnik«

Halvorsen je zavzdihnil. »Ne. In tudi ne mislim.«

»Zakaj ne?«

»Ker v novem tisočletju ključev več ne skrivamo pod predpražnik. Še zlasti ne v takih milijonarskih vikendih. Pogledal bom edino, če staviš za stotaka. A je prav?«

Harry je pokimal.

»Dobro,« je rekel Halvorsen in počepnil, da bi spakiral orodje.

»S stotakom sem mislil zares,« je rekel Harry.

Halvorsen ga je pogledal gor. »A se hecaš?«

Harry je odkimal.

Halvorsen je prijel za zeleni predpražnik iz umetnih vlaken.

»Daj, sedemka!« je zamomljal in ga potegnil stran. Na sivih tleh so oživele in zagomazele tri mravlje, dva srebrni ribici in ene škarjice. Ključa pa nobenega.

»Včasih, Harry, si tako neverjetno naiven,« je rekel Halvorsen in iztegnil roko. »Zakaj bi puščal ključ zunaj?«

»Zato,« je rekel Harry, ki ni videl roke, ker se je zagledal v kroparsko svetilko ob vratih. »Mleko se na soncu skisa.« Stopil je do svetilke in začel odvijati vijake na pokrovu.

»Kaj misliš s tem?«

»Živila so pripeljali dan pred Albujevim prihodom, a ne? Razumljivo, da so jih nesli v hišo.«

»Ja, in? Mogoče imajo v štacuni rezervni ključ?«

»Ne verjamem. Po mojem Albu ne bi hotel, da bi kdorkoli uletel v hišo, ko sta bila z Anno tu.« Odmaknil je pokrov in pogledal v kozarec. »In zdaj sem prepričan.«

Halvorsen je momljaje potegnil roko k sebi.

»A duhaš?« je rekel Harry, ko sta stopila v dnevno sobo.

»Milo,« je rekel Halvorsen. »Nekomu se je pravkar zdelo potrebno, da pomije po tleh.«

Težko pohištvo, kmečke starine in velik kamin iz salovca so krepili vtis velikonočnih počitnic. Harry je stopil do borovega regala na drugi strani dnevne sobe. Na policah so bile stare knjige. Ogledoval si je naslove na zdelanih knjižnih hrbtiščih, a kljub temu je imel občutek, da niso bile nikoli prebrane. Ne tukaj. Mogoče so bile kupljene na metre v kakšnem antikvariatu na Majorstui. Stari albumi. Predali. V predalih so bile škatle za cigare cohiba in bolivar. En predal je bil zaklenjen.

»Toliko o čistoči,« je rekel Halvorsen. Harry se je zasukal in videl, da sodelavec kaže na mokre, rjave sledi podplatov.

V veži sta se sezula, v kuhinji poiskala krpo in se potem, ko sta tla pobrisala, zmenila, da bo Halvorsen pregledal dnevno sobo, Harry pa se bo posvetil spalnicam in kopalnici.

Harry je vedel o hišnih preiskavah samo to, kar se je naučil v toplem razredu na policijski visoki šoli nekega petka popoldne, ko so vsi komaj čakali, da gredo domov, se oprhajo in odidejo v mesto. Učbenika niso imeli, pač pa višjega inšpektorja z imenom Røkke. Prav on mu je tistega petka dal nasvet, ki se ga je pri hišnih preiskavah držal kot klop. »Ne misli na to, kaj iščeš! Misli na to, kaj najdeš! Zakaj je to tam? Mora biti tam? Kaj to pomeni? Kot da bi bral – če misliš na l, ko vidiš k, ne boš prebral besed.«

Ko je Harry stopil v prvo spalnico, je najprej zagledal veliko zakonsko posteljo in na nočni omarici sliko gospoda in gospe Albu. Slika ni bila velika, a kljub temu vpadljiva, ker v sobi ni bilo nobene druge.

Harry je odprl eno od omar. Vonj tujih oblačil mu je butnil v nos. To niso bila športna oblačila, ampak svečane obleke, bluze in nekaj moških oblek. Pa še nekaj napikanih čevljev za golf.

Harry je sistematično pregledal vse tri omare. Predolgo je bil že kriminalist, da bi se ženiral ogledovati in tipati tujo lastnino.

Usedel se je na posteljo in pogledal sliko na nočni omarici. V ozadju sta bila samo nebo in morje, a glede na to, kako je padala svetloba, je Harry pomislil, da je bila posneta v južnejših krajih. Arne Albu je bil porjavel, gledal je prav tako navihano kot v restavraciji na Aker Bryggeju. Ženo je močno objemal čez boke. Tako močno, da se je zdelo, kot da se Vigdis Albu z zgornjim delom telesa odmika od njega.

Harry je odgrnil posteljno pregrinjalo in pernico. Če je Anna ležala na tej posteljnini, bosta brez dvoma našla ali lase, ostanke kože, slino ali spolne izločke. Verjetno vsakega po malem. A obrisal se je pod nosom. Pogladil je togo rjuho, se nagnil nad blazino in vdihnil. Sveže oprano. Jebemti!

Odprl je nočno omarico. Zavojček žvečilk, neodprta škatlica paralgina, rinček s ključem in medeninasta ploščica z začetnicama AA, slika nagega, kot ličinka zvitega otročka in švicarski vojaški nož.

Ravno je hotel dvigniti nož, ko je zaslišal osamljen, hladen galebji krik. Spreletel ga je srh, pogledal je skozi okno. Galeba ni bilo več. Nameraval je nadaljevati z iskanjem, ko je zaslišal oster pasji lajež.

V tistem je prišel na vrata Halvorsen. »Po poti grejo eni ljudje.«

Srce mu je podivjalo.

»Jaz grem po čevlje,« je rekel Harry. »Ti poskrbi za kovček in opremo!«

»Ampak …«

»Ko bojo notri, bova skočila skozi okno. Hitro!«

Lajež je postal glasnejši in besnejši. Harry se je pognal v vežo, Halvorsen pa je pokleknil pred stenski regal in zmetal prašek, čopič in kontaktni papir v kovček. Pes je bil že tako blizu, da je med bevskanjem slišal globoko renčanje. Korake na stopnicah. Vrata niso bila zaklenjena, tukaj ni bilo kaj storiti, prepozno je bilo, zasačili bi ga! Harry je zadržal dih in obstal. Če ga že zalotijo tukaj, bo mogoče vsaj Halvorsen pobegnil. Tako vsaj njega ne bi odpustili in bi imel Harry čisto vest.

»Gregor!« je zavpil moški glas na drugi strani vrat. »Pridi sem!«

Lajež se je oddaljil, slišal je, da moški odhaja s stopnic.

»Gregor! Pusti srne!«

Harry je stopil dva koraka naprej in previdno obrnil ključ. Potem je pobral oba para čevljev in smuknil v dnevno sobo, medtem ko so zunaj rožljali ključi. Ravno je za sabo zaprl vrata v spalnico, ko je zaslišal, da se glavna vrata odpirajo.

Halvorsen je sedel pod oknom in buljil v Harryja.

»Kaj se je zgodilo?« je zašepetal Harry.

»Ravno sem lezel skozi okno, ko je priletel ta nori pes,« je odšepetal Halvorsen. »Hud rotvajler!«

Harry je skozi okno zagledal šavsajoče žrelo, pes se je s prednjima tacama opiral v steno. Ob pogledu na Harryja se je začel zaganjati in lajati kot obseden. Slina se mu je cedila z belih podočnikov. Iz dnevne sobe so se zaslišali težki koraki. Harry je počepnil k Halvorsnu.

»Kvečjemu sedemdeset kil,« je zašepetal. »Mala malca.«

»Potem pa kar! Jaz sem v živo videl, kako je, če napade rotvajler.«

»Mhm?«

»Med treningom jim je mrcina ušla z vajeti. Policaj, ki je igral bandita, je moral na šivanje v bolnico.«

»Sem mislil, da so dobro podloženi.«

»Saj so.«

Poslušala sta lajež pod oknom. Koraki iz dnevne sobe so obnemeli.

»A ga greva pozdravit?« je zašepetal Halvorsen. »Samo vprašanje časa je, da …«

»Pšt!«

Spet sta zaslišala korake. Približevali so se spalnici. Halvorsen je zamižal. Kot da bi se hotel ojekleniti pred ponižanjem. Ko je spet odmižal, je videl, da Harry na ustih drži kazalec.

Potem sta pred oknom zaslišala glas: »Gregor! Pridi! Greva domov!«

Nekajkrat je še bevsknilo, potem pa utihnilo. Harry je slišal samo vročično dihanje, a ni vedel, ali je bilo njegovo ali Halvorsnovo.

»Presneto poslušni, ti rotvajlerji!« je zašepetal Halvorsen.

Počakala sta, dokler nista zaslišala, da je avto speljal. Potem sta planila v dnevno sobo in Harry je še ujel mornarsko modrega jeepa cherokeeja, ki je izginjal po poti. Halvorsen se je vrgel na kavč in nagnil glavo vznak.

»Ljubi bog!« je zastokal. »Za hip sem se že videl, kako nečastno nazadujem v Steinkjer. Po kaj, hudiča, je prišel? Tukaj je bil vsega dve minuti.« Skočil je s kavča. »A misliš, da se bo vrnil? Mogoče sta šla samo v štacuno?«

Harry je odkimal. »Domov sta šla. Taki ljudje se svojim psom ne lažejo.«

»A si prepričan?«

»Jasno. Nekega dne bo zavpil: ‘Gregor, k nogi, greva k zdravniku, da te usmrti’.« Harry se je ozrl po sobi. Potem je stopil do stenskega regala in s prstom potegnil po knjižnih hrbtiščih, od zgornje do spodnje police.

Halvorsen je mračno pokimal in strmel v zrak: »In Gregor bo veselo pritekel, opletajoč z repom. Psi so pa čudni.«

Harry se je ustavil in zasmejal. »Halvorsen, a ti je žal?«

»No ja. Nič bolj kot za kaj drugega.«

»Počasi že govoriš tako kot jaz.«

»Saj tudi si ti. Citiram te od takrat, ko sva kupila avtomat za ekspreso. Kaj iščeš?«

»Ne vem,« je rekel Harry, izvlekel debelo, veliko knjigo in jo odprl. »Lej tole! Fotoalbum. Zanimivo.«

»Ja in? Spet si me prehitel.«

Harry je pokazal v tla za sabo in listal naprej. Halvorsen je vstal in pogledal. In razumel. Mokre sledi škornjev so se vlekle od praga in po veži naravnost do polic, kjer je stal Harry.

Harry je porinil album nazaj, izvlekel drugega in polistal.

»Jasno,« je rekel čez čas. Album si je pritisnil na obraz. »Točno.«

»Kaj pa?«

Harry je album položil na mizo pred Halvorsna in pokazal na eno od šestih fotografij na črni strani. Ženska in trije otroci so se jima smehljali s plaže.

»Ista slika, kot sem jo našel v Anninem čevlju,« je rekel Harry. »Poduhaj!«

»Ni treba, lepilo diši do sem.«

»Pravilno. Pravkar jo je nalepil, malce jo potegni, pa boš videl, da je lepilo še mehko. Ampak poduhaj še fotografijo!«

»Okej.« Halvorsen je pritisnil nos v počitniške smehljaje. »Diši po … kemikalijah.«

»Kakšnih kemikalijah?«

»Tako dišijo ravnokar razvite slike.«

»Spet pravilno. In kaj lahko sklepava iz tega?«

»Da rad … eh, da rad lepi slike?«

Harry je pogledal na uro. Če se je Albu odpeljal naravnost domov, bo tam čez eno uro.

»V avtu ti bom razložil,« je rekel. »Dobila sva dokaz.«

Ko sta zapeljala na E6, je začelo deževati. Luči nasproti vozečih avtomobilov so se svetlikale na mokrem asfaltu.

»Zdaj veva, od kod je prišla slika, ki jo je imela Anna v čevlju,« je rekel Harry. »Stavim, da je Anna izkoristila priložnost in jo iztrgala iz albuma, ko je bila zadnjič v vikendu.«

»Ampak kaj naj bi z njo?«

»To bojo vedeli bogovi. Morda da bi videla, kaj je med njo in Arnejem Albujem. Da bi bolje razumela. Ali da bi koga prebadala z iglami.«

»In ko si mu pokazal sliko, je vedel, kje jo je dobila?«

»Seveda. Sledi koles za cherokeejem ob vikendu so iste kot prej. Dokazujejo, da je bil tukaj največ pred nekaj dnevi, mogoče celo včeraj.«

»Da bi počistil vikend in pobrisal vse prstne odtise?«

»In da bi preveril, kar je že sumil – da v albumu manjka slika. Ko je prišel domov, je poiskal negativ in ga odnesel v fototrgovino.«

»Gotovo nekam, kjer ti slike razvijejo v eni uri. In danes se je vrnil v kočo, da bi jo nalepil na mesto stare.«

»Mhm.«

Zadnja kolesa tovornjaka pred njima so špricala mastno vodo na prednjo šipo in brisalci so delali s polno paro.

»Albu se je pošteno pomatral, da bi zakril sledi svojih eskapad,« je rekel Halvorsen. »Ampak a res misliš, da je ubil Anno Bethsen?«

Harry je strmel v napis na zadnjih vratih tovornjaka: »AMOROMA – večno tvoj!«

»Zakaj pa ne«

»Ne znam si ga predstavljati ravno kot morilca. Izobražen povzpetnež, soliden družinski oče s prazno kartoteko, na noge je postavil lastno podjetje.«

»Bil je nezvest?«

»Kdo pa ni?«

»Ja, kdo pa ni,« je počasi ponovil Harry. In nenadoma vzrojil: »A bova za tem usranim tovornjakom vozila vse do Osla?!«

Halvorsen je pogledal v ogledalo in zapeljal na prehitevalni pas. »In kaj bi bil njegov motiv?«

»Vprašajva ga!« je rekel Harry.

»Kako to misliš? Da ga greva domov vprašat? Da izdava, da sva prišla do dokaza na nezakonit način in hkrati faševa še brco v rit?

»Lahko se umakneš, bom že sam.«

»In kaj misliš, da boš s tem dosegel? Če bo prišlo na dan, da sva stopila v hišo brez naloga za hišno preiskavo, ga ni sodnika v tej državi, ki bi nama prizanesel.«

»Ravno zato.«

»Zato … oprosti, Harry, ampak tele uganke postajajo počasi naporne.«

»Ker nimava ničesar, kar bi lahko uporabila na sodišču, morava sprovocirati nekaj uporabnega.«

»Potem je pa najbolje, da ga peljeva v zasliševalnico, mu ponudiva stol, postreževa z ekspresom in začneva snemati.«

»Ne. Ni nama treba posneti laži, dokler ne izrabiva tega, kar veva, namreč, da laže. Potrebujeva zaveznika. Da ga bo razkrinkal v najinem imenu.«

»In to je?«

»Vigdis Albu.«

»Aha. In kako …«

»Če je bil Arne Albu nezvest, je precej verjetno, da bo Vigdis hotela priti stvari do dna. Precej verjetno ima tudi informacije, ki jih potrebujeva. Midva pa tudi veva nekaj stvari, ki ji bojo pomagale, da bo izvedela še več.«

Halvorsen je zasukal ogledalo navzdol, da ga ne bi slepil tovornjak, ki se jima je prilepil na rit. »A si prepričan, Harry, da je to pametno?«

»Nisem. A veš, kaj je palindrom?«

»Pojma nimam.«

»Igra s črkami. Beseda se enako bere od spredaj in od zadaj. Poglej tovornjak v ogledalu! AMOROMA. Isti rezultat dobiš ne glede, na katerem koncu začneš.«

Halvorsen je hotel nekaj pripomniti, a si je premislil in je samo žalostno zmajal z glavo.

»Zapelji me v Schrøderja!« je rekel Harry.

Zrak je bil gost od znoja, tobačnega dima, premočenih oblačil in naročil piva, ki so deževala izza miz.

Beate Lønn je sedela za isto mizo, za katero je sedel Aune. Težko jo je bilo opaziti kot zebro v hlevu.

»A že dolgo čakaš?« je vprašal Harry.

»Ne,« se je zlagala.

Pred njo je stala nedotaknjena in že postana pollitrca. Sledila je njegovemu pogledu, in kot da bi bila dolžna, dvignila kozarec.

»Tukaj pitje ni obvezno,« je rekel Harry in se spogledal z Majo. »Samo zgleda tako.«

»V bistvu sploh nima takega slabega okusa.« Beate je srknila požirkec. »Moj oče je govoril, da ne zaupa ljudem, ki ne pijejo piva.«

Pred Harryjem sta pristala kavni vrček in skodelica. Beate je zardela kot kuhan rak.

»Včasih sem ga pil,« je rekel Harry. »Moral sem nehati.«

Beate je strmela v prt.

»To je pa tudi edini greh, s katerim sem opravil,« je rekel Harry. »Kadim, lažem in sem maščevalen.« Dvignil je skodelico in ji nazdravil. »Za čim pa ti trpiš, Beate? Poleg tega da si videodžanki in da se spomniš vseh obrazov, ki si jih kdajkoli videla?!«

»Ne prav veliko drugega.« Dvignila je pivo. »Razen setesdalske trzavice.«

»A je to kaj resnega?«

»Precej. V bistvu se temu reče Huntingtonova bolezen. Dedna je in je bila precej razširjena v Setesdalnu.«

»Zakaj pa ravno tam?«

»To … je ozka dolina z visokimi gorami. In daleč do prvih ljudi.«

»Razumem.«

»Moja oče in mama sta oba iz Setesdalna, na začetku ga mama ni marala, ker je mislila, da ima njegova teta to bolezen. Teta je nenadoma zakrilila z roko, zato so ljudje raje stali malce stran od nje.«

»In kdaj se pokaže pri tebi?«

Beate se je nasmehnila. »Ko sem bila majhna, se je oče z mamo rad šalil o tem. Kadar sva se z očkom tepla s členki, sem bila tako hitra in sem udarila tako močno, da so mislili, da imam gotovo setesdalsko trzavico. Takrat se mi je zdelo zabavno, celo – želela sem, da bi jo imela. Nekega dne pa mi je mama povedala, da se od Huntingtonove bolezni umre.« Igračkala se je s kozarcem.

»Še istega leta sem spoznala, kaj pomeni smrt.«

Harry je pokimal mornarskemu veteranu za sosednjo mizo, ki pa mu ni odkimal. Odkašljal se je: »Kaj pa maščevalnost, trpiš tudi zaradi nje?«

Pogledala ga je. »Kako to misliš?«

Harry je skomignil: »Ozri se naokrog. Ljudje brez nje enostavno ne funkcionirajo. Maščevanje in povračilni ukrepi so gonilo za pokavca, ki ga nadlegujejo v šoli in ki pozneje postane večkratni milijonar, kot za bančnega roparja, ki misli, da mu družba dela krivico. In poglej naju! Toplo družbeno maščevanje, preoblečeno v hladne, racionalne povračilne ukrepe – kaj je naš poklic drugega?!«

»Najbrž brez tega ne gre,« je rekla, ne da bi ga gledala v oči. »Brez kaznovanja družba ne bi funkcionirala.«

»Že res, je pa še nekaj več od tega, a ne? Katarza. V maščevanju je očiščenje. Aristotel je napisal, da človeško dušo očistita strah in sočutje, ki ju v njem prebudi tragedija. Grozljiva misel, a ne? Da s tragedijo maščevanja izpolnimo najgloblje želje svoje duše?«

»Jaz se ne spoznam preveč na filozofijo.« Dvignila je kozarec in potegnila globok požirek.

Harry je sklonil glavo. »Tudi jaz ne. Samo ponavljam, kar sem slišal od drugih. K stvari?«

»Najprej slaba novica,« je rekla. »Rekonstrukcija obraza za masko se je ponesrečila. Samo nos in obris glave.«

»Pa dobra?«

»Ženska, ki so jo vzeli za talko na Grønlandsleiru, misli, da bi prepoznala roparjev glas. Rekla je, da je bil nenavadno svetel, visok, tako da je skoraj mislila, da je bila ženska.«

»Mhm. Še kaj?«

»Ja. Govorila sem z uslužbencem v vadbenem centru Odskok in malce preverila. Trond Grette je prišel tja ob pol treh in odšel ob štirih.«

»Kako si lahko tako prepričana?«

»Ker je ob prihodu plačal uro skvoša s kreditno kartico. Plačilo je bilo registrirano ob 14.34. In a se spomniš, da so mu ukradli lopar? Seveda je tatvino prijavil. Ženska, ki je delala tisti petek, je v poročilu zapisala, od kdaj do kdaj je bil Grette pri njih. Iz vadbenega centra je torej odšel ob 16.02.«

»In to je bila dobra novica?«

»Ne, zdaj ti jo bom povedala. A se spomniš pajaca, ki ga je Grette videl v fitnesu?«

»Tistega s ‘policijo’ na hrbtu?«

»Pogledala sem na video. Lahko, da ima Klavec na hrbtu in na prsih ježka.«

»In?«

»Če je on Klavec, je možno, da je napis POLICIJA pripel na pajaca, potem ko se je umaknil iz dometa kamer.«

»Hm.« Harry je naglas zamlaskal.

»To bi lahko pojasnilo, zakaj ni nihče videl človeka v črnem pajacu, takoj po ropu je tam seveda kar vrvelo od črnih policijskih uniform.«

»Kaj so rekli v Odskoku?«

»To je zdaj zanimivo. Ženska, ki je delala, se zares spomni moškega v pajacu. Imela ga je za policaja. Zdrvel je mimo, zato je mislila, da se mu mudi na skvoš ali kaj podobnega.«

»Torej ne vejo, kako je tipu ime?«

»Ne.«

»To pa ni ravno seksi …«

»Ne, ampak najboljše šele pride. Tipa se spomni zato, ker je mislila, da je član specialne enote ali kaj podobnega, ker je bil ostanek obleke tako harryjevski. On …« Ustavila se je in ga prestrašeno pogledala. »Nisem tako mislila …«

»Je že v redu,» je rekel Harry. »Nadaljuj!«

Beate je premaknila kozarec in Harryju se je zazdelo, da vidi na malih ustnicah majčken, zmagoslaven smehljaj.

»Na sebi je imel napol zavihano kapo. In velika sončna očala, ki so mu skrivala obraz. In rekla je še, da je nosil očitno zelo težko črno torbo.«

Harryju se je kava zaletela.

Par starih čevljev je visel, obešen za vezalke, na žici, napeti med hišami v Dovregati. Svetilka na žici je po najboljših močeh osvetljevala tlakovan pločnik, a kot da bi jesenski mrak že izsesal vso svetlobo iz mesta. Harry se za to ni zmenil, pot med Sofies gato in Schrøderjem je poznal na pamet. Večkrat jo je že stestiral.

Beate je dobila imenski seznam tistih, ki so bili na skvošu ali na aerobiki v Odskoku takrat, ko je bil tam moški v pajacu. Jutri jih bo začela klicati. Tudi če moškega ne bo našla, še vedno dobro kaže, da ji ga opiše kdo, ki je bil v garderobi, ko se je preoblačil.

Harry je šel pod čevlji na žici. Že leta so viseli tam in že zdavnaj se je sprijaznil, da se ni nikoli vprašal, kako so se znašli na žici.

Ali je pomival stopnice, ko je Harry stopil v vežo.

»Gotovo sovražiš norveško jesen,« je rekel Harry in si otrkal čevlje.»Sam drek in blato!«

»V mojem kraju v Pakistanu je bila vidljivost petdeset metrov zaradi onesnaženosti,« se je nasmehnil Ali. »Celo leto.«

Harry je zaslišal oddaljen, a dobro znan glas. Telefoni očitno zvonijo tako, da jih sicer slišiš, a ne utegneš priti do njih. Pogledal je na uro. Deset. Rakel je rekla, da ga bo poklicala ob devetih.

»Tista tvoja klet …« je začel Ali, a Harry je že jemal stopnice in vsako četrto označil z vzorcem doktor martensk.

Telefon je obnemel, ko je odprl vrata.

Zbrcal si je čevlje in se pomel po obrazu. Stopil je do telefona in dvignil slušalko. Hotelska telefonska številka je bila napisana na rumenem listku na ogledalu. Odlepil ga je in zagledal zrcalno sliko prvega mejla od SSMN-ja. Sprintal ga je in pritrdil na steno. Stara navada, na oddelku za nasilna dejanja so krasili stene s slikami, pismi in drugimi indici, ki bi jim utegnili pomagati pri razvozlavanju primerov ali tako ali drugače ostriti podzavest. Harry pisma ni znal prebrati v zrcalni podobi, pa saj mu ni bilo treba:

Predstavljajva si, da si bil na večerji pri neki ženski in naslednji dan jo najdejo mrtvo. Kaj bi naredil?

SSMN

Premislil si je, šel v dnevno sobo, prižgal televizijo in se zleknil v ušesasti naslonjač. Potem je sunkovito vstal, šel spet v vežo in vtipkal številko.

Rakel je bila po glasu sodeč utrujena.

»V Schrøderju,« je rekel Harry. »Ravnokar sem se vrnil.«

»Poklicala sem te gotovo desetkrat.«

»Je kaj narobe?«

»Bojim se, Harry.«

»Mhm. Se zelo bojiš?«

Harry se je postavil na vrata, slušalko je stiskal med ramo in ušesom in z daljincem utišal televizijo.

»Ne zelo,« je rekla. »Malo.«

»Malo strahu ni slabo. Če te je malo strah, postaneš močan.«

»Kaj pa, če me bo zelo strah?«

»Saj veš, da bom prišel takoj. Samo povedati mi moraš.«

»Saj sem ti rekla, Harry, da ne moreš.«

»Poklanjam ti pravico, da si premisliš.«

Harry je gledal moškega v turbanu in kamuflažni uniformi na televiziji. Obraz mu je bil čudno znan, nekomu je bil podoben.

»Svet se mi ruši,« je rekla. »Samo prepričala bi se rada, da me doma kdo čaka.«

»Nekdo te čaka.«

»Samo tako odsoten si slišati.«

Harry se je obrnil od televizije in se naslonil na vratni okvir. »Žal mi je. Vendar sem tukaj in mislim nate. Čeprav se sliši, da sem tako daleč stran.«

Zajokala je. »Oprosti, Harry. Gotovo misliš, da sem strašna cmera. Saj vem, da me čakaš.« Zašepetala je: »Vem, da ti lahko zaupam.«

Harry je zajel sapo. Glavobol je prihajal počasi, a odločno. Kot bi mu kdo zategoval železni trak okrog čela. Ko sta odložila, je že čutil vsak utrip v sencih.

Ugasnil je televizor in zavrtel ploščo Radioheada, a ni prenesel glasu Thoma Yorka. Odšel je v kopalnico in si umil obraz. V kuhinji je brezciljno strmel v hladilnik. Na koncu ni več zdržal, šel je v spalnico. Računalniški ekran je oživel in vrgel hladno, modro svetlobo po postoru. Dobil je stik z zunanjim svetom. Ta svet mu je povedal, da je prejel en mejl. Zdaj jo je zares začutil. Žejo. Kot bi se razjarjen pes trgal z verige. Kliknil je na ikono za mejle.

Jaz bi moral pogledati v njen čevelj. Slika je gotovo ležala na nočni omarici, tako da jo je zgrabila, medtem ko sem jaz polnil orožje. Po drugi strani pa ta igrica zato postaja tudi majčkeno bolj napeta. Majčkeno.

SSMN

P. S.: Bala se je. Samo, da boš vedel.

Harry je vtaknil roko v žep in izvlekel obroček za ključe. Na medeninasti ploščici sta bili vgravirani začetnici AA.

Tretji del

20. poglavje

Pristanek

O čem razmišlja človek, ki strmi v cev orožja? Včasih si mislim, da sploh ne razmišlja. Kot ženska danes. »Ne ustreli me!« je rekla. Je res mislila, da taka prošnja kaj zaleže? Na tablici z imenom je pisalo Norveška banka in Cathrine Schøyen, in ko sem vprašal, zakaj ima v imenu toliko c-jev in h-jev, me je pogledala kot trapasta krava in ponovila besede: »Ne ustreli me!« Skoraj bi me vrglo iz tira, zamukal sem in jo ustrelil med roge.

Promet pred mano se je ustavil. Čutim sedež v hrbet, vlažen in preznojen. Radio imam prižgan na Novice ves čas, doslej še niso ničesar črhnili. Pogledam na uro. Ponavadi bi bil čez pol ure na varnem v vikendu. Avto pred mano ima katalizator in jaz ugasnem ventilator. Začela se je popoldanska gneča in danes se premikamo še počasneje kot običajno. Se je spredaj zgodila prometna nesreča? Ali pa je policija že postavila cestne zapore? Nemogoče. Torba z denarjem je pod jakno na zadnjem sedežu. Skupaj z nabito puško AG3. Iz motorja pred mano se močno kadi, preden voznik pohodi sklopko in premakne avto za vsega dva metra. Potem spet stojimo. Ravnokar tuhtam, ali naj se dolgočasim, naj me bo strah, ali naj se samo razburjam, ko ju zagledam. Dva človeka prihajata po črti med dvema pasovoma. Ena je uniformirana ženska, drugi je visok moški v sivem plašču. Pozorno opazujeta avtomobile na desni in na levi. Eden se ustavi in izmenja nekaj prijaznih besed z voznikom, ki se očitno ni privezal. Mogoče gre samo za rutinsko kontrolo. Prihajata bliže. Na radiu pove nosljavi glas v angleščini, da je temperatura nad 40 stopinj in da se je treba paziti sončarice. Avtomatično se začnem znojiti, čeprav vem, da je zunaj pošteno zoprno in hladno. Zdaj sta tik pred mojim avtom. Policist Harry Hole. Ženska je podobna Stine. Ko gresta mimo, me ona ošvrkne s pogledom. Olajšano zadiham. Ima me, da bi se naglas zasmejal, ko potrka po šipi. Počasi se zasučem. Neznansko počasi. Ona se smehlja in jaz se zavem, da je šipa že spuščena. Čudno. Reče nekaj, pa jo preglasi hrup motorja pred mano.

»Kaj?« vprašam in še enkrat odprem oči.

»Could you please put the back of your seat into an upright position?«

»Sedež?« se zmedem.

»We’ll be landing shortly, sir.« Spet se nasmehne in izgine.

Pomanem si spanec iz oči in vse se vrne. Rop. Beg. Kovček z letalsko vozovnico, ki me je čakal v vikendu. Prinčevo sporočilo, da je zrak čist. Pa vseeno so me dajali živčki pri čekiranju na Gardermoenu, ko sem pokazal potni list. Odhod. Vse je šlo kot po maslu.

Gledam skozi okno. Očitno še vedno sanjam, kajti za hip se mi zazdi, da letimo nad zvezdami. Potem se zavem, da so to luči mesta, in razmišljam o rent-a-caru, ki sem ga naročil. Bi bilo bolje, če bi prenočil v hotelu v velikem, buhtečem in smrdljivem mestu in se šele jutri odpeljal naprej proti jugu? Ne, jutri bom zaradi časovne razlike enako utrujen. Najbolje, da se takoj odpravim v pristanišče. Kraj, kamor sem se namenil, je boljši od njegovega slovesa, tam živi celo nekaj Norvežanov, s katerimi bi se lahko pogovarjal. Prebuditi se v soncu, ob morju in v boljše življenje. Tak je načrt. Moj načrt, vsekakor.

Oprijemam se pijače, ki sem jo rešil, preden mi je stevardesa dvignila mizico. Zakaj potem ne verjamem v načrt?

Ropot motorjev se povečuje in zmanjšuje. Čutim, da se spuščamo. Zamižim in avtomatično zajamem sapo, vedoč, kaj me čaka. Ona. Na sebi ima isto obleko kot takrat, ko sem jo prvič zagledal. Moj bog, že zdaj koprnim po nji. Da tega koprnenja ne bi mogel potešiti, tudi če bi živela, ne spremeni ničesar. Kajti na njej je bilo vse nemogoče. Krepost in divjost. Lasje, ki bi morali pogoltniti vso svetlobo, pa so se namesto tega svetlikali kot zlato. Kljubovalni smeh, ko so ji po licih tekle solze. Sovražni pogled, kadar sem prodiral vanjo. Njene lažnive ljubezenske izjave in iskrena radost, ko sem prihajal k nji s kilavimi izgovori, ker se nisem držal dogovorov. Ki jih je sprejemala znova in znova, ko sem ležal ob nji v postelji z glavo na odtisu nekoga drugega. Tega je zdaj že dolgo. Milijone let. Spet zamižim, da ne bi videl nadaljevanja. Strela, ki sem ga sprožil vanjo. Njenih zenic, ki so se širile, počasi, kot črna vrtnica, krvi, ki je zamolklo kapljala na tla. Poka v tilniku, glave, ki ji je padla vznak. In zdaj je ženska, ki jo ljubim, mrtva. Tako preprosto je to. Ampak še vedno nima smisla. In prav zato je to tako lepo. Tako preprosto in lepo, da se da s tem komaj živeti. V kabini pade pritisk in napetost se poveča. Od znotraj. Nevidna sila, ki pritiska na bobniče in mehke možgane. In nekaj mi pravi, da se bo zgodilo na ta način. Nihče me ne bo našel, nihče mi ne bo izvabil skrivnosti. A načrt se bo vseeno iznakazil. Od znotraj.

21. poglavje

Monopoli

Harryja so zbudile novice na radijski budilki. Bombni napadi so bili vedno silovitejši. Kot da bi poslušal ponovitev.

Poskušal se je spomniti kakšnega razloga, da bi vstal. Radijski glas je povedal, da sta se povprečni Norvežan in povprečna Norvežanka po letu 1975 zredila za trinajst oziroma devet kilogramov. Harry je zamižal in pomislil na Aunejeve besede. Da se eskapizma po krivici drži slab sloves. Prišel je spanec. Isti sladek, topel občutek kot takrat, ko je še majhen ležal v postelji ob odprtih vratih in poslušal, kako hodi oče po hiši in ugaša luči – po eno in eno – in vsakič, ko je katero ugasnil, se je pred vrati za spoznanje bolj zmračilo.

»Po nasilnih ropih v Oslu zadnje tedne zahtevajo bančni uslužbenci oboroženo zaščito v najbolj izpostavljenih bankah v središču mesta. Včerajšnji rop v Vzajemno na Grønlandsleiru sodi med tiste oborožene rope, za katere policija sumi tako imenovanega Klavca. Ta ista oseba naj bi ustrelila tudi …«

Harry je stopil na hladni linolej. Obraz v kopalniškem ogledalu je posnemal poznega Picassa.

Beate je telefonirala. Ko je zagledala Harryja na vratih, je odkimala. Prikimal je in hotel oditi, a mu je pomahala, naj ostane.

»Vsekakor hvala za pomoč,« je rekla v slušalko in odložila.

»Motim?«je vprašal Harry in prednjo postavil skodelico kave.

»Ne, odkimala sem zato, da bi ti povedala, da ni nobenih rezultatov. Ravnokar sem govorila z zadnjim na seznamu. Od vseh moških, za katere vemo, da so bili takrat v Odskoku, se samo eden megleno spominja moškega v pajacu. Pa še on ni prepričan, če ga je videl v garderobi.«

»Hm.« Harry se je usedel in se ozrl naokrog. Pisarno je imela pospravljeno, kot je pričakoval. Razen znane lončnice na oknu, ki pa ji ni vedel imena, je bila soba prav tako oropana okrasnih predmetov kot njegova. Na mizi je zagledal okvir za fotografijo. Kar mislil si je, kdo je na sliki.

»A si govorila samo z moškimi?« je vprašal.

»Domnevamo, da se je šel preobleč v moško garderobo, a ne?

»In se potem sprehajal po cestah Morristowna kot običajen moški, ja. Kaj novega o včerajšnjem ropu na Grønlandsleiru?«

»Novega pa novega. Bolj ponovitev, bi rekla. Enaka obleka in AG3. Vzel talce in jih prisilil, da so govorili namesto njega. Vzel denar iz bankomata, porabil eno minuto in petdeset sekund. Nobene sledi. Na kratko …»

»Klavec,« je rekel Harry.

»Kaj je to?« Beate je dvignila skodelico in pogledala vanjo.

»Kapučino. Pozdravlja te Halvorsen.«

»Kava z mlekom?« Namrdnila se je.

»Bom ugibal,« je rekel Harry. »Tvoj oče je rekel, da ne zaupa ljudem, ki ne pijejo črne kave?«

Ko je zagledal Beatin osupli obraz, mu je bilo takoj žal. »Oprosti,« je izmomljal. »Nisem hotel … trapasto od mene.«

»Kaj bova pa zdaj?« se je podvizala Beate, medtem ko se je igrala z ročajem na skodelici. »Spet sva na štartu.«

Harry se je sesedel na stol in buljil v kapice na škornjih. »V zapor bova šla.«

»Kaj?«

»Šla bova naravnost v zapor.« Spet se je zravnal. »Tudi če prideš mimo Štarta, ne dobiš dva tisoč kron.«

»O čem govoriš?«

»O kartah za monopoli. Samo to nama še ostane. Da poskusiva srečo. V zaporu. A imaš telefonsko številko Botsna?«

»To je zapravljanje časa,» je rekla Beate.

Njen glas je odmeval med opečnatimi zidovi v Kulvertnu, ko je po malem tekla ob Harryju.

»Mogoče,«je rekel. »Tako kot pri devetdesetih odstotkih vsake preiskave.«

»Prebrala sem vsa poročila in zapisnike z zaslišanj, kar so jih zapisali o njem. Nikoli ničesar ne reče. Razen filozofskega nakladanja, ki z zadevo nima nobene zveze.«

Harry je pritisnil na zvonec ob sivih železnih vratih na koncu predora.

»A si slišala tisti pregovor o iskanju izgubljenega pri luči? To najbrž ilustrira človeško neumnost. Zame je to zdrava kmečka pamet.«

»Pokažite izkaznico v kamero!« je rekel glas po zvočniku.

»Zakaj naj grem s tabo, če pa bi z njim rad govoril sam?« je vprašala Beate in smuknila za Harryjem skozi vrata.

»S to metodo sva z Ellen zasliševala osumljence. Zasliševal je vedno eden, drugi pa je samo poslušal. Če je zaslišanje zašlo v slepo ulico, sva naredila premor. Če sem jaz zasliševal, sem odšel ven, Ellen pa je začela govoriti o čisto drugih, vsakdanjih stvareh. Kot recimo, kako nehaš kaditi ali da so po televiziji sama jajca. Ali kako težko plačuje najemnino, zdaj ko je dala tipa na čevelj. Ko je nekaj časa tako čvekala, sem vtaknil glavo skozi vrata in rekel, da se je nekaj zgodilo in da naj kar ona prevzame zaslišanje.«

»Pa je delovalo?«

»Vsakič.«

Vzpela sta se po stopnicah in prišla do rešetk v zaporniškem krilu. Paznik za debelim neprebojnim steklom jima je pokimal in pritisnil na gumb: »Paznik bo prišel takoj,« je zanosljalo.

Paznik je bil majhen tip z napihnjenimi mišicami, med hojo se je pozibaval kot palček. Odpeljal ju je do trinadstropne galerije s celicami, svetlo modra vrata so se vrstila okrog velike, podolgovate dvorane. Med nadstropji so bile napete jeklene mreže. Videti ni bilo človeške duše, tišino je zmotil samo odmev vrat, ki so se nekje zadrlesknila.

Čeprav je bil Harry že velikokrat tukaj, se mu je vedno zdelo zelo absurdno, da za temi vrati sedijo ljudje, ki jih družba, ker se ji zdi potrebno, zapira proti njihovi volji. Ni vedel povsem, zakaj se mu zdi ta misel tako grozna. Vendar se v tem gotovo kaže fizična manifestacija javnega, institucionaliziranega maščevanja nad zločinom. Tehtnica in meč.

V paznikovih rokah je zarožljalo, ko je odklepal vrata z napisom v črnih črkah: OBISKOVALCI. »Izvolite! Če bi šli radi ven, samo potrkajte!«

Vstopila sta in vrata za njima so se zaklepnila. V tišini, ki je sledila, je Harry opazil tiho pošumevanje neonske luči, ki se je prižigala in ugašala, in plastične rože na steni, ki so metale medle sence po bledih akvarelih. Moški je sedel vzravnano za mizo, ki je stala točno na sredi krajše rumene stene. Podlakti je držal ob šahovnici. Lase je imel tesno počesane nazaj in nad ušesi. Nosil je gladko, sivo, pajacu podobno obleko. Mogočne obrvi in senca, ki je padala ob ravnem nosu, so izrisali razločen T vsakič, ko je neonka ugasnila. A Harry se je s pogreba spomnil predvsem pogleda, samemu sebi nasprotujoče mešanice trpljenja in brezizraznosti, zaradi katere je pomislil na nekoga drugega.

Harry je Beate pokimal, naj se usede k vratom. Sam je potegnil stol do mize in se usedel tik pred Raskola. »Hvala, da si si vzel čas za naju.«

»Čas …« je rekel Raskol s presenetljivo svetlim in mehkim glasom, »… je v arestu poceni.« Govoril je po vzhodnoevropsko s trdimi r-ji in razločno dikcijo.

»Razumem. Jaz sem Harry Hole, moji sodelavki pa je ime …«

»Beate Lønn. Podobna si očetu, Beate.«

Harry je slišal, da je Beate hlastnila za zrakom in se napol obrnila. Ni zardela, nasprotno: bleda koža se ji je še bolj pobelila, usta pa so ji otrpnila v grimaso, kot da bi jo kdo klofnil.

Harry se je odkrehnil, medtem ko je gledal v mizo, in šele zdaj je opazil, da skoraj neprijetno simetrijo na osi, ki podolgem deli sobo in Raskola, moti drobcen detajl: kralj in kraljica na šahovnici.

»Kje sem pa tebe že videl, Hole?«

»V glavnem se zadržujem okrog mrtvecev,« je rekel Harry.

»Aja. Pogreb. Ti si bil eden od psov čuvajev šefa policijskega oddelka, ja?«

»Ne.«

»Torej tega ne maraš. Da te imajo za njegovega psa čuvaja. A je med vama huda kri?«

»Ne.« Harry je pomislil. »Ne marava se, to je vse. Pa vidva tudi ne, če prav razumem?«

Raskol se je blago nasmehnil in neonka je spet zatrepetala. »Upam, da tistega ni vzel osebno. Pa kakšno poceni obleko je nosil!«

»Po mojem je bila obleka še najmanj kriva.«

»Hotel je, da naj mu nekaj povem. Pa sem mu nekaj povedal.«

»Da so špiclji zaznamovani za večno?«

»Ni slabo, gospod višji inšpektor. Ampak tisto črnilo bo šlo sčasoma stran. A igraš šah?«

Harry se je delal, kot da ni opazil, kako ga je Raskol tituliral. Mogoče je samo uganil.

»Zanima me, kako ti je uspelo skriti oddajnik,« je rekel Harry. »Menda so ves tukajšnji oddelek obrnili na glavo.«

»Kdo je pa rekel, da sem kaj skril? Bele ali črne?«

»Pravijo, da si še vedno srce večine velikih ropov na Norveškem, da je tole tukaj tvoja baza in da gre tvoj del izplena na račun v tujini. A si zato poskrbel, da prideš na oddelek A, ker se prav tukaj srečuješ s tistimi, ki imajo kratke kazni in ki bojo šli kmalu ven in izpeljali načrte, ki jih kuješ tukaj? Kako pa komuniciraš z njimi, ko si zunaj? A imaš tudi tukaj mobilce? Računalnike?«

Raskol je zavzdihnil. »Začel si tako obetavno, višji inšpektor, zdaj me pa že dolgočasiš. A bova igrala ali ne?«

»Igra je dolgočasna,« je rekel Harry. »Razen če ni vložka.«

»Meni je prav. Za kaj bova igrala?«

»Za tole.« Harry je dvignil obroček z enim samim ključem in medeninasto ploščico.

»Kaj pa je to?« je vprašal Raskol.

»Tega ne ve nihče. Včasih je pač treba tudi tvegati in upati, da je vložek tudi kaj vreden.«

»In zakaj naj bi ravno jaz?«

Harry se je nagnil naprej. »Ker mi zaupaš.«

Raskol se je naglas zasmejal. »A mi poveš en razlog, zakaj bi ti moral zaupati, spiuni.«

»Beate,« je rekel Harry, ne da bi odtegnil pogled od Raskola. »A naju, prosim, lahko pustiš sama!«

Za sabo je zaslišal trkanje po vratih in rožljanje ključev. Vrata so se odprla in se spet gladko zaklepnila.

»Poglej ga!« Harry je položil ključ na mizo.

Raskol je vprašal, ne da bi odtegnil pogled od Harryja: »A-A?«

Harry je dvignil belega kralja. Bil je izrezljan na roko in zelo lep. »To sta začetnici nekega moškega, ki je imel kočljiv problem. Bil je bogat. Imel je ženo in otroke. Hišo in vikend. Psa in ljubico. Vse se je zdelo popolno.« Harry je obrnil figuro. »Sčasoma pa se je bogataš spremenil. Nekega dne je spoznal, da mu je v življenju najpomembnejša družina. Pa je prodal podjetje, se razšel z ljubico in sebi in družini obljubil, da bojo zdaj živeli samo še drug za drugega. Težava je bila v tem, da mu je ljubica zagrozila, da bo razkrila njuno razmerje. Ja, mogoče ga je celo izsiljevala za denar. Ne tako zelo zato, ker bi bila pogoltna, ampak ker je bila revna. In ker je delala umetnino, ki je bila po njenem njena življenjska mojstrovina in za katero je potrebovala denar, če jo je hotela pokazati svetu. Izsiljevala ga je bolj in bolj, zato se je neke noči odločil, da jo poišče. Ne kateregakoli večera, ampak posebnega. Povedala mu je namreč, da jo bo ta večer obiskal nekdanji ljubimec. Zakaj mu je to povedala? Da bi bil ljubosumen? Ali da bi mu pokazala, da se zanjo zanimajo še drugi moški? Ni bil ljubosumen. Prišlo mu je prav. To bo sijajna priložnost.« Harry je pogledal v Raskola. Ta je prekrižal roke in opazoval Harryja. »Čakal je zunaj. Čakal in čakal in pogledoval v luči njenega stanovanja. Tik pred polnočjo je obiskovalec odšel. Naključni moški – če bi se izkazalo za potrebno – ne bi imel alibija, ker bi gotovo kdo potrdil, da je bil pri Anni ves večer. Če drugega ne, bo njena radovedna soseda Astrid Monsen slišala, da je ta moški pri njej zvečer pozvonil. Ampak najin moški ni pozvonil. Najin moški je imel ključ. Splazil se je po stopnicah in stopil v stanovanje.«

Harry je dvignil črnega kralja in ga primerjal z belim. Če ne bi pogledal tako natančno, bi še rekel, da sta popolnoma enaka.

»Orožje ni registrirano. Mogoče je bilo Annino, mogoče njegovo. Kaj točno se je dogajalo v stanovanju, jaz ne vem. In tega svet verjetno ne bo nikoli zvedel, ker je mrtva. In s policijske strani je zadeva zaključena, šlo je za samomor.«

»‘Jaz’? ‘S policijske strani’?« Raskol si je pogladil kozjo bradico. »Zakaj ne ‘midva’ in ‘z najine strani’? A mi poskušaš povedati, da soliraš, višji inšpektor?«

»Kako to misliš?«

»Dobro veš, kako. Sodelavko si poslal ven, da bi dobil vtis, ko da gre za reč med tabo in mano. Poznam ta štos. Ampak …« Sklenil je dlani. »To pa še ne pomeni nujno, da ni mogoče. Še kdo ve to, kar veš ti?«

Harry je odkimal.

»Kaj bi potem rad? Denar?«

»Ne.«

»Jaz ne bi tako hitel, če bi bil na tvojem mestu, višji inšpektor. Sploh ti še nisem povedal, koliko je ta informacija zame vredna. Morda gre za visoko vsoto. Če lahko dokažeš, kar praviš. In če se storilca lahko kaznuje – reciva – v zasebni režiji brez nepotrebnega vmešavanja javnosti.«

»Ne gre za to,« je rekel Harry in upal, da se mu ne vidi znoj na čelu. »Gre za to, koliko je tvoja informacija vredna zame.«

»Kaj predlagaš, spiuni?«

»Predlagam,« je rekel Harry in držal oba kralja v eni roki, »remi. Ti mi boš povedal, kdo je Klavec. Jaz bom našel dokaze proti moškemu, ki je Anni vzel življenje.«

Raskol se je potihem zasmejal. »No, pa sva! Lahko greš, spiuni!«

»Razmisli, Raskol!«

»Ni treba. Zaupam ljudem, ki iščejo denar, ne pa križarjem.«

Spogledala sta se. V neonki je zacvrčalo. Harry je pokimal, postavil figuri na mizo, se dvignil ter odšel do vrat in potrkal. »Gotovo si jo imel rad,« je rekel s hrbtom obrnjen proti Raskolu. »Stanovanje v Sorgenfrigati je v zemljiški knjigi vpisano na tvoje ime in jaz vem, kako je šlo Anni finančno za nohte.«

»A ja?«

»Ker je stanovanje tvoje, sem obvestil hišni svet, naj ključ pošljejo tebi. Enkrat čez dan ga bo prinesel kurir. Predlagam, da ga primerjaš s ključem, ki sem ti ga dal jaz.«

»Zakaj pa?«

»Annino stanovanje so odpirali trije ključi. Enega je imela Anna, drugega električar. Tega sem našel v nočni omarici v vikendu moškega, o katerem ti govorim. To je tretji in zadnji ključ. Edino ta je odprl vrata, če je bila Anna umorjena.«

Zunaj sta zaslišala korake.

»In če to kaj pove o moji verodostojnosti,« je rekel Harry. »Gre mi samo za to, da si rešim lastno kožo.«

22. poglavje

America

Žejni ga pijejo kjerkoli. Vzemimo za primer Maliks v Thereses gati. To je bil bar s hamburgerji in ni segal Schrøderju kot točilnici, kljub pomanjkljivostim, niti do gležnjev. Res je šel sloves, da so hamburgerji pri Maliksu boljši kot pri konkurenci in z določeno dobrohotnostjo bi tudi temu rahlo indijsko navdahnjenemu interjerju s sliko norveške kraljevske družine lahko pripisali določen šarm. Vendar je bil in ostal fastfood lokal, v katerem ljudem, ki so pripravljeni plačati za določeno alkoholno kredibilnost, ne bi nikdar prišlo na misel, da bi zvrnili pollitrco.

Harry ni nikoli sodil mednje.

Že dolgo je od tega, ko je bil pri Maliksu, ampak ko se je ozrl naokrog, je ugotovil, da je vse po starem. Øystein je ob mizi za kadilce sedel s svojimi moškimi pivskimi bratci in eno žensko pivsko sestrico. Ob glasbeni kulisi zastarelih pophitov, Eurosporta in cvrčečega olja so živahno kramljali o dobitkih na lotu, lokalni politiki in o moralni izprijenosti nekega odsotnega prijatelja.

»Ma ne, lejga Harryja!« Øysteinov hripavi glas je zarezal skozi glasovno onesnaženje. Opletel je z dolgimi, mastnimi lasmi, se z roko obrisal po stegnu in jo iztegnil v Harryja.

»Ej folk, tole je kifeljc, o katerem sem vam govoril. On je počil tistega tipa v Avstraliji. V pisker si ga, a ga nisi?«

»Dobro,« je rekel eden od drugih gostov, ki mu Harry ni videl obraza, ker je bil nagnjen naprej in so mu dolgi lasje kot zavesa padali na pollitrco. »Stran s tem sranjem!«

Harry je pokazal na prazno mizo in Øystein je prikimal, ugasnil cigareto, vtaknil zavojček v žep flanelaste srajce in se trudil, da ne bi polil komaj natočene pollitrce.

»Te pa že dolgo nisem videl,« je rekel Øystein in zvijal novo cigareto. »Pa drugih fantov tudi ne. Nikoli jih ne vidim. Vsi so se preselili, se poročili in dobili otroke.« Øystein se je zasmejal. Trd, grenek smeh. »Vsi so ratali grebatorji. Kdo bi si mislil?«

»Mhm.«

»A greš še kdaj nazaj v Oppsal, a? Tvoj fotr še vedno živi v hiši, a ne?«

»Ja. Redko grem gor. Včasih se slišiva po telefonu.«

»Pa sestra? A je kaj bolje z njo?«

Harry se je nasmehnil. »Z Downovim sindromom ni nikoli bolje, Øystein. Vendar se kar znajde. Sama živi v stanovanju v Sognu. Fanta ima.«

»Ježeš. Potem ima pa več kot jaz.«

»Kako pa kaj služba?«

»Še kar. Ravnokar sem zamenjal taksi firmo. V prejšnji so mi rekli, da smrdim. Pizde preklete!«

»A te še zmeraj ne zanima, da bi se vrnil med računalnike?«

»Seveda, a si nor!« Øysteina je od znotraj stresalo od smeha, medtem ko je tenko potegnil z jezikom po papirčku. »Če bi mi dal milijon kron na leto pa pisarno na samem, bi bila pa druga pesem. Ampak, Harry, ta vlak je že odpeljal. V računalništvu je čas za take rock’n’rollerje, kakršen sem jaz, minil.«

»Govoril sem s tipom, ki pri Norveški banki skrbi za varovanje podatkov. Po njegovem še vedno veljaš za pionirja pri razbijanju kod.«

»Pionir pomeni star, Harry. Kdo bo zaposlil odslovljenega hekerja, ki je deset let za časom, saj razumeš, a ne? Potem pa še vsa tista štala!«

»Mhm. Kaj se je v bistvu zgodilo?«

»Ah, kaj se je zgodilo?« Øystein je zavil z očmi. »Saj me poznaš. Enkrat hipi, zmeraj hipi. Rabil sem keš. Probal sem streti eno kodo, ki je ne bi smel.« Prižgal si je cigareto in se zaman oziral po pepelniku. »Kaj pa ti? Za zmeraj porinil štofeljc v flašo, a?«

»Trudim se.« Harry se je stegnil po pepelniku na sosednji mizi. »Živim z eno žensko.«

Povedal mu je o Rakel, Olegu in sodišču v Moskvi. In o življenju sicer. Za to ni potreboval veliko časa.

Øystein mu je pripovedoval o drugih iz druščine, s katerimi je odraščal v Oppsalu. O Siggnu, ki se je z žensko preselil v Harestuo, po Øysteinovem mnenju je bila zanj veliko predobra, in o Kristianu, ki je pristal na vozičku, ker ga je nekdo povozil na motorju severno od Minnesunda, čeprav zdravniki pravijo, da je še upanje.

»Upanje za kaj?« je vprašal Harry.

»Da bo lahko spet fukal,«je rekel Øystein in potegnil požirek.

Tore je še vedno učitelj, a se je ločil od Silje.

»Vse slabše šanse ima,« je rekel Øystein. »Zredil se je za trideset kil. Zato jo je pa tudi podurhala. Res je! Torkild jo je srečal v mestu in mu je rekla, da se ji gravža vse to maščevje.« Odložil je kozarec. »Ampak saj me nisi zato poklical?«

»Ne, pomoč potrebujem. Ukvarjam se z eno zadevo.«

»Loviš falote? In zato si prišel k meni? Ježešna.« Øysteinov smeh je prešel v kašelj.

»Gre za zadevo, v katero sem osebno vpleten,« je rekel Harry. »Malce težko ti razložim, a gre za to, da odkriješ, kdo mi pošilja mejle na domači računalnik. Po mojem jih pošilja s strežnika z anonimnimi naročniki nekje v tujini.«

Øystein je zamišljeno pokimal. »Se pravi, da si v zosu?«

»Mogoče. Zakaj misliš tako?«

»Jaz sem en malce preveč žejen taksist in nimam pojma o najnovejših zadevah v računalništvu. In vsi, ki me poznajo, vejo, da mi ne morejo zaupati, če gre za službo. Na kratko – k meni si prišel samo zato, ker sem tvoj stari frend. Zvestoba. Ker znam držati gobec, a ne?« Potegnil je dolg požirek. »Že res, da sem žejen, Harry, nisem pa butast.« Globoko je potegnil dim. »Se pravi – kdaj začneva?«

Noč se je spustila na Slemdal. Vrata so se odprla in na stopnicah sta se prikazala moški in ženska. Dobre volje sta se poslovila od gostitelja, šla po potki, pod črnimi, sijočimi čevlji jima je škripal grušč, medtem ko sta momljaje komentirala hrano, gostitelja in druge goste. Ko sta skozi vrtna vrata stopila na Bjørnetråkket, zato nista opazila taksija, ki je bil parkiran niže ob cesti. Harry je ugasnil cigareto, glasneje navil radio in poslušal, kako Elvis Costello bleja Watching The Detectives. Na programu P4. Opazil je, da se, ko se njegove besne najljubše popevke dovolj postarajo, znajdejo na nebesnih radijskih kanalih. Seveda mu je bilo jasno, da to lahko pomeni samo eno – da se je tudi on postaral. Včeraj so v najbolj poslušanem času vrteli Nicka Cava.

Sladkobni nočni glas je napovedal Another Day In Paradise in Harry je ugasnil. Spustil je okno in prisluhnil pridušenemu pulziranju basov iz hiše Albujevih, samo ta zvok je prekinjal tišino. Žurka za odrasle. Gospodarske naveze, sosedje in nekdanji študijski prijatelji. Ne ravno račke pa tudi rejvparti ne, pač pa džintonik, Abba in Rolling Stonsi. Visoko izobraženi ljudje v poznih tridesetih. Z drugimi besedami, kmalu bo treba domov k varuški. Harry je pogledal na uro. Spomnil se je novega mejla, ko sta z Øysteinom odprla računalnik:

Dolgočasim se. Te je strah ali si zgolj butast?

SSMN.

Računalnik je prepustil Øysteinu in si od njega izposodil taksi, zguncan mercedes iz sedemdesetih let, ki se je na ležečih policajih na začetku četrti z vilami sicer zagugal kot kakšen star modroc, a vseeno ga je bilo sanjsko voziti. Odločil se je, da bo počakal, gledal je, kako svečano oblečeni gostje zapuščajo hišo Albujevih. Nobenega razloga ni imel, da bi zganjal škandal. In tudi sicer bi malce premislil, preden bi ga pobiksal. Poskušal je misliti s trezno glavo, ampak ta dolgočasim se mu ni dal miru.

»Zdaj si dovolj mislil,« si je rekel v vzvratno ogledalo. »Zdaj ga lahko pobiksaš.«

Odprla je Vigdis Albu. Izvedla je tisti čarovniški trik, ki ga obvladajo samo izkušene iluzionistke in ki ga moški, kot je Harry, nikoli ne bodo pogruntali: postala je lepa. In edina konkretna sprememba, za katero bi Harry dal roko v ogenj, je bila turkizna večerna obleka, ki se je podala k njenim velikim – in zdaj presenetljivo odprtim – modrim očem.

»Brez zamere, gospa Albu, da motim tako pozno. Rad bi govoril z vašim možem.«

»Družbo imava,« je rekla. »Ne bi moglo počakati do jutri?«

Proseče se mu je nasmehnila, a Harry je dobro vedel, da komaj čaka, da zaloputne vrata.

»Žal mi je,« je rekel. »Vaš mož se je zlagal, da ne pozna Anne Bethsen. In po mojem ste se tudi vi.«

Usta Vigdis Albu so se zvila v nemi o.

»Imam pričo, ki ju je videla,« je rekel Harry. »In tudi vem, od kod je slika.«

Dvakrat je mežiknila.

»Zakaj …« je zajecljala. »Zakaj …«

»Ker sta bila ljubimca, gospa Albu.«

»Ne, hočem reči – zakaj pripovedujete to meni? Kdo vam je dal pravico?«

Harry je odprl usta, da bi odgovoril. Da ima po njegovem pravico vedeti, da bo itak nekega dne prišlo na dan in tako dalje. Namesto tega je kar stal in jo gledal. Ona je namreč vedela, zakaj ji to pripoveduje, sam pa tega ni vedel – za zdaj. Požrl je slino.

»Pravico do česa, draga?«

Harry je zagledal Arneja Albuja, ki je prihajal po stopnicah. Čelo se mu je svetilo od znoja in metuljček mu je ohlapno visel na srajci. Harry je iz sobe zgoraj slišal, da David Bowie napak trdi, da This is not America.

»Pšt, Arne, zbudil boš otroke,« je rekla Vigdis, ne da bi odtegnila proseči pogled od Harryja.

»Ah, če bi spustil atomsko bombo, se ne bi zbudili,« je zanosljal soprog.

»Mislim, da je gospod Hole naredil točno to,« je rekla potihem. »Z željo, da bi povzročil čim več škode, očitno.«

Harry je ujel njen pogled.

»No?« se je široko nasmehnil Arne Albu in z roko objel ženo čez ramo. »Se smem igrati tudi jaz?« Smehljaj je bil ujedljiv, a kljub vsemu šegav in skoraj nedolžen. Kot neodgovorna radost mulca, ki je očetu sunil avto.

»Žal mi je,« je rekel Harry. »Igre je konec. Dobili smo potrebne dokaze. Ravno zdaj išče računalniški strokovnjak naslov, od koder pošiljate mejle.«

»O čem govori?« se je zasmejal Arne. »Dokaze? Mejle?«

Harry ga je pogledal. »Sliko v čevlju je Anna vzela iz fotoalbuma, ko sta bila v vikendu v Larkollnu pred nekaj tedni.«

»Tedni?« je vprašala Vigdis in pogledala soproga.

»Ko sem mu pokazal sliko, mu je bilo vse jasno,« je rekel Harry. »Včeraj je bil v Larkollnu in jo zamenjal s kopijo.«

Arne Albu je nagrbančil čelo in se še naprej smehljal. »Ste pili, gospod konstabel?«

»Ne bi ji smeli povedati, da bo umrla,« je nadaljeval Harry in se zavedel, da mu stvari uhajajo iz rok. »Vsekakor pa je ne bi smeli spustiti z oči. Sliko je pretihotapila v čevelj. In ravno to vas je izdalo, Albu.«

Harry je slišal, kako je gospa Albu zajela sapo.

»Čevelj gor, čevelj dol!« je rekel Albu, medtem ko je čohal ženo po vratu. »A veste, zakaj norveški podjetniki tako slabo sklepajo posle v tujini? Ker jim ni mar za čevlje. Ob Pradinih oblekah za petnajst tisoč kron nosijo čevlje z razprodaje. Tujcem se to zdi sumljivo.« Albu je pokazal na svoje. »Poglejte! Italijanski, ročno sešiti čevlji. Tisoč osemsto kron. Poceni, ko gre za to, da si kupuješ zaupanje.«

»Mene zanima, zakaj ste mi tako vneto dopovedovali, da ste bili tam zunaj,« je rekel Harry. »Iz ljubosumja?«

Arne je smejoč se odkimal, medtem ko se mu je gospa Albu izvila iz roke.

»Ste mislili, da sem njen novi ljubimec?« je nadaljeval Harry. »Ker ste mislili, da si ne bom upal narediti ničesar, ker sem v zadevo sam vpleten, bi se z mano igračkali, me nadlegovali, me stisnili v kot. Je tako?«

»Pridi, Arne! Christian bo imel govor!» Moški s kozarcem in cigaro se je majal na vrhu stopnic.

»Kar začnite brez mene!« je rekel Arne. »Samo tega prijaznega gospoda bom pospremil.«

Moški se je namrščil. »Godlja, kaj?«

»Ne,« se je podvizala Vigdis. »Thomas, kar vrni se k drugim!«

Moški je skomignil in izginil.

»Drugo, kar me čudi,« je rekel Harry, »je pa, da ste mi še potem, ko sem vas soočil s sliko, arogantno pošiljali mejle.«

»Brez zamere, ker se ponavljam, gospod konstabel,» je zamosljal Albu. »Kaj je s temi … temi mejli, s katerimi težite?«

»Prav. Marsikdo misli, da lahko anonimno mejla s strežnika, na katerega se ni treba prijaviti s pravim imenom. To je zgrešeno. Moj hekerski prijatelj mi je ravnokar razložil, da vse – absolutno vse – kar se dela na netu, pušča elektronske sledi, ki jih lahko – in v tem primeru jih hočem – pripeljati nazaj do računalnika, od koder so poslani. Samo vedeti je treba, kje iskati.« Harry je iz notranjega žepa izvlekel cigarete.

»Najraje ne …« je začela Vigdis, a nenadno obmolknila.

»Povejte mi, gospod Albu,« je rekel Harry in si prižgal cigareto. »Kje ste bili prejšnji torek med enajsto zvečer in eno ponoči?«

Arne in Vigdis Albu sta se spogledala.

»Lahko se zmeniva tukaj ali na policiji,« je rekel Harry.

»Doma je bil,« je rekla Vigdis.

»Kot rečeno.« Harry je pihnil dim skozi nos. Vedel je, da močno pretirava, a polovičarski blef je ponesrečen blef in poti nazaj ni bilo več. »Lahko se zmeniva tukaj ali na policiji. Naj povem gostom, da je zabave konec?«

Vigdis se je ugriznila v spodnjo ustnico. »Če vam pravim, da je bil …« je začela. Nič več ni bila lepa.

»Je že v redu, Vigdis,« je rekel Albu in jo potrepljal po rami. »Pojdi pogledat goste, jaz bom spremil gospoda Holeja do ceste.«

Harry je komaj čutil, da piha veter, ampak zgoraj je očitno močno vleklo, ker so se oblaki podili čez nebo in na vsake toliko zasenčili luno. Hodila sta počasi.

»Zakaj tukaj?« je vprašal Albu.

»Sami ste prosili za to.«

Albu je pokimal. »Morda sem res. Ampak zakaj je morala izvedeti na tak način?«

Harry je skomignil. »Kako bi pa radi, da bi izvedela?«

Glasba je utihnila in iz hiše se je v rednih presledkih slišal smeh. Christian je govoril.

»A lahko nažicam cigareto?« je vprašal Albu. »V bistvu sem nehal.«

Harry mu je pomolil škatlico.

»Hvala.« Albu si je vtaknil cigareto med ustnice in se nagnil k Harryjevemu vžigalniku. »Kaj želite? Denar?«

»Zakaj me to vsi sprašujejo?« je zamomljal Harry.

»Sami ste. Nimate zapornega naloga in blefirate, da me boste odpeljali na policijo. In če ste bili v vikendu v Larkollnu, ste v najmanj taki godlji kot jaz.«

Harry je odkimal.

»Ne denar?« Albu je nagnil glavo vznak. Zgoraj je mežikalo nekaj osamljenih zvezd. »Se pravi, nekaj osebnega? Sta bila ljubimca?«

»Sem mislil, da veste o meni vse,« je rekel Harry.

»Anna je vzela ljubezen hudo zares. Ljubila je ljubezen, Ne, oboževala, to je prava beseda. Oboževala je ljubezen. V njenem življenju je bilo prostora samo zanjo. Pa za sovraštvo.« Pokimal je v nebo. »Ti dve čustvi sta bili v njenem življenju kot nevtronski zvezdi. A veste, kaj so nevtronske zvezde?«

Harry je odkimal. Albu je dvignil cigareto. »To so planeti s tako gostoto in gravitacijo, da če bi nad enega od njih spustil tole cigareto, bi priletela nanj s tako silo kot atomska bomba. Tudi z Anno je bilo tako. Gravitacija k ljubezni – in sovraštvu – je bila tolikšna, da v prostoru med obema ni moglo živeti nič drugega. Vsaka najmanjša drobnjarija je sprožila atomsko eksplozijo. Razumete? Preden sem jaz to pogruntal, je šlo kar nekaj časa. Bila je kot Jupiter – skrita za večnim oblakom žvepla. In humorja. In spolnosti.«

»Venera.«

»Prosim?«

»Nič.«

Luna se je pokazala med dvema oblakoma in kot pravljična žival je stopil bronasti jelenček iz vrtnih senc.

»Z Anno sva se zmenila, da se dobiva opolnoči,« je rekel Albu. »Rekla je, da mi mora vrniti nekaj osebnih stvari. Med polnočjo in četrt čez sem parkiral na Sorgenfrigati. Zmenila sva se, da ne bom pozvonil na vratih, ampak da jo bom poklical iz avta. Zaradi firbčne sosede, je rekla. Kakorkoli, ni se oglasila. Zato sem se odpeljal domov.«

»Torej se je vaša žena zlagala?«

»Seveda. Še istega dne, ko ste prišli s to sliko, sva se zmenila, da mi bo krila alibi.«

»In zakaj ga zdaj zavračate?«

Albu se je zasmejal. »A mar to kaj pomeni? Pogovarjava se na samem in luna je nema priča. Pozneje lahko vse zanikam. Po pravici rečeno dvomim, da imate sploh kaj proti meni.«

»Zakaj potem ne poveste do konca?«

»Da sem jo ubil, mislite?« Zasmejal se je, tokrat glasneje. »To je vendar vaša naloga, da ugotovite, mar ne?«

Prišla sta do vrtnih vrat.

»Hoteli ste samo videti, kako bova odreagirala, a ne?« Albu je pritisnil cigareto ob marmor. »In potem ste se hoteli maščevati, zato ste ji povedali. Bili ste jezni. Jezen fantek, ki tolče po vsem, kar mu pride pod roko. Ste zadovoljni?«

»Ko bom odkril naslov mejla, bo po vas,« je rekel Harry. Nič več ni bil jezen. Samo utrujen.

»Nobenega naslova ne boste našli,« je rekel Albu. »Žal mi je, dragi prijatelj. Z igrico lahko nadaljujeva, vendar ne boste zmagali.«

Harry je udaril. Glas členkov ob meso je bil top in kratek. Albu se je opotekel korak nazaj in se prijel za obrvi.

Harry je v temni noči videl lastno sivo sapo. »Šivati bo treba,« je rekel.

Albu je pogledal v krvavo roko in se zarežal. »Ljubi bog, kakšna bedna zguba si, Harry. A je v redu, če te kličem po imenu? Čutim, da naju je tole združilo, ti ne?«

Harry ni odgovoril in Albu se je zasmejal še glasneje.

»Le kaj je videla v tebi, Harry? Anna vendar ni marala zgub. Vsekakor se z njimi ni fukala.«

Smeh se je stopnjeval za Harryjem, ko je šel proti taksiju. Avtomobilski ključi so se mu, bolj ko jih je stiskal, zarezovali v kožo.

23. poglavje

Meglica Konjska glava

Harryja je prebudil telefon, ošinil je uro. 7.30. Bil je Øystein. Iz njegovega stanovanja je odšel šele pred tremi urami. Uspelo mu je lokalizirati strežnik v Egiptu, zdaj je prišel še dlje.

»Pomejlal sem enemu staremu znancu. Živi v Maleziji in še vedno po malem heka. Strežnik je v El-Toru, na Sinajskem polotoku. Tam imajo več strežnikov, gotovo gre za nekakšen center. A si spal?«

»Na nek način. Kako boš našel najinega naročnika?«

»Samo en način je, se bojim. Da odpotuješ dol z debelim svežnjem zelenih amerikancev.«

»Koliko?«

»Dovolj, da ti bo kdo povedal, s kom je treba govoriti. In da ti bo ta, s katerim je treba govoriti, povedal, s kom je treba zares govoriti. In da ti bo ta, s katerim je zares treba govoriti …«

»Kapiram. Koliko?«

»Tisoč dolarjev bi moralo zadostovati za nekaj časa.«

»A misliš?«

»Samo ugibam. Kaj hudiča pa vem o tem?!«

»Okej. A boš prevzel nalogo?«

»Vprašanje.«

»Jaz plačam za en drek. Letel boš z najcenejšim avionom in stanoval v bednem hotelu.«

»Deal.«

Ura je bila poldne in kantina na policijski centrali nabasana. Harry je stisnil zobe in vstopil. Sodelavcev ne da ni maral načelno, ampak instinktivno. In z leti se je samo še slabšalo.

»Čisto navadna paranoja,« je rekel Aune. »Tudi jaz jo imam. Jaz mislim, da me imajo na muhi vsi psihologi, v resnici pa kvečjemu vsak drugi.«

Harry je poškilil po kantini in zagledal Beate s sendvičem in hrbet nekoga, ki ji je delal družbo. Harry se je izogibal pogledom, ko je hodil mimo miz. Nekdo je zamomljal »živjo«, a ker je bil Harry prepričan, da je bilo mišljeno ujedljivo, ni odgovoril.

»A motim?«

Beate je pogledala v Harryja, kot da bi jo zasačil pri prepovedanem dejanju.

»Sploh ne,« je rekel poznani glas in se dvignil. »Ravno od-hajam.«

Harryju so se naježile kocine v zatilju – ne načelno, temveč instinktivno.

»Se torej vidiva zvečer,« se je široko nasmehnil Tom v kot kuhan rak rdeči Beatin obraz. Vzel je pladenj, pokimal Harryju in izginil. Beate je bolščala v rjavi sir in si po najboljših močeh prizadevala, da bi se ji na obraz vrnil izraz zaupanja, ko je Harry sedal za mizo.

»No?«

»No, kaj?« je pretirano zaščebetala in se delala neumno.

»Na tajnici je bilo obvestilo, da si nekaj odkrila,« je rekel Harry. »Sem mislil, da se mudi.«

»Sem že preverila.« Beate je srknila mleko iz kozarca. »Gre za risbe obraza, ki ga je program naredil za Klavca. Ves čas me je mučilo, da je nekomu podoben.«

»A misliš računalniške iztiske, ki si mi jih pokazala? To še malo ni podobno obrazu, gre samo za nekaj naključnih črt na papirju.«

»Pa vseeno.«

Harry je skomignil. »Ti imaš fusiform gyrus, ne jaz. Da slišim!«

»Ponoči sem se spomnila, kdo je.« Naredila je nov požirek in si s prtičkom obrisala mlečne muštace.

»Ja?«

»Trond Grette.«

Harry jo je dolgo gledal. »A se hecaš, a?«

»Ne,« je rekla. »Pravim samo, da gre za podobnost. In Grette se je v času umora kljub vsemu zadrževal v bližini Bogstadveina. Ampak jaz sem, kot rečeno, že preverila.«

»In kako …«

»Preverila sem z Gaustadom. Če je isti ropar napadel filialo Norveške banke v Kirkeveinu, ne more biti Grette. V tistem trenutku je sedel v televizijski sobi z najmanj tremi negovalci. K njemu sem poslala nekaj fantov s kriminalističnotehničnega, da bi mu vzeli prstne odtise. Weber jih je ravnokar primerjal z odtisom na steklenici kokakole. Definitivno niso njegovi.«

»Torej si se enkrat za spremembo zmotila?«

Beate je odkimala. »Iščemo človeka, ki je po zunanjih značilnostih podoben Gretteju.«

»Brez zamere, ker to rečem, Beate, ampak Grette nima nobenih zunanjih ali kakšnih drugih značilnosti. On je revizor in zgleda kot revizor. Sem že pozabil, kako zgleda.«

»Aja,« je rekla in potegnila vmesni papir iz naslednjega sendviča. »Jaz pa nisem. To je oporna točka.«

»Hm. Jaz imam verjetno dobro novico.«

»In to je?«

»Namenjen sem v Botsen. Raskol bi rad govoril z mano.«

»Ježešna. Srečno!«

»Hvala.« Harry se je dvignil. Pocincal. Vzel zalet. »Vem, da nisem tvoj oče, ampak a ti smem nekaj reči?«

»Izvoli!«

Ozrl se je naokrog, da bi se prepričal, da ju nihče ne sliši.

»Jaz bi bil previden z Waalerjem.«

»Hvala.« Beate je odgriznila velik kos sendviča. »Kar si rekel o sebi in mojem očetu, drži.«

»Vse življenje živim na Norveškem,« je rekel Harry. »Odraščal sem v Oppsalu. Starša sta bila učitelja. Oče je upokojen, in potem ko je umrla mama, živi kot mesečnik in le včasih obišče kakšno živo dušo. Moja sestrica ga pogreša. Jaz tudi, domnevam. Oba pogrešam. Mislila sta, da bom tudi jaz učitelj. Tudi jaz sem mislil. Pa se je izcimila policijska šola. In malo prava. Če me vprašaš, zakaj sem se odločil za policaja, ti lahko navedem deset nespornih razlogov, a nobenega, v katerega bi tudi verjel. O tem ne razmišljam več. Poklic kot poklic, plačujejo me in včasih se mi zazdi, da delam nekaj dobrega – in to mi dobro dene. Zapil sem se, preden sem bil star trideset let. Mogoče že pred dvajsetim, vprašanje je, kako gledaš na to. Pravijo, da imaš to zapisano v genih. Mogoče. Ko sem odrastel, sem zvedel, da je bil moj ded v Åndalsnesu petdeset let vsak dan pijan. Tam smo bili vsako poletje do mojega petnajstega leta, pa nisem nič opazil. Na žalost pa tega talenta nisem podedoval. Počel sem stvari, ki niso bile ravno nevpadljive. Če skrajšam, je pravi čudež, da še vedno delam na policiji.«

Harry je mežiknil v plakat s prekrižano cigareto in si eno prižgal.

»Z Anno sva bila šest tednov ljubimca. Ni me ljubila, jaz pa nje ne. Ko sem z njo prekinil vse stike, sem ji naredil večjo uslugo kot sebi. Ona pa je na to gledala drugače.«

Drugi moški v sobi je prikimal.

»V življenju sem ljubil tri ženske,« je nadaljeval Harry. »Prva je bila mladostna ljubezen, skoraj sem jo že hotel vzeti, potem pa je šlo z obema k vragu. Življenje si je vzela veliko potem, ko sem jo zapustil, to ni imelo opravka z mano. Drugo je ubil moški, ki sem ga lovil na drugi strani zemeljske oble. Isto se je zgodilo s sodelavko Ellen. Ne vem, zakaj se to dogaja, ampak ženske okrog mene umirajo. Mogoče je to v genih.«

»Kaj pa tretja ženska, ki si jo ljubil?«

Tretja ženska. Tretji ključ. Harry je s prsti pobožal začetnici AA in zobčke na ključu, ki mu ga je Raskol potisnil čez mizo, ko so Harryja zaklenili v sobo. Raskol je pokimal, ko ga je Harry vprašal, ali je enak tistemu, ki ga je dobil po pošti.

Potem je prosil Harryja, naj pripoveduje o sebi.

Raskol se je s komolci upiral ob mizo, dolge, tanke prste je sprepletel kot v molitvi. Pokvarjeno neonko so že zamenjali in svetloba mu je ležala na obrazu kot modro bel puder.

»Tretja ženska je v Moskvi,« je rekel Harry. »Mislim, da je trdo-živa.«

»Je tvoja?«

»Jaz se ne bi izrazil tako.«

»Sta pa skupaj?«

»Ja.«

»In načrtujeta, da bosta ostanek življenja preživela skupaj?«

»No. Ne načrtujeva. Malce prezgodaj je še.«

Raskol se je žalostno nasmehnil. »Ti ne načrtuješ, si hotel reči. Ženske pa. Ženske vedno načrtujejo.«

»Tako ko ti?«

Raskol je odkimal. »Jaz vem samo, kako se načrtuje rop denarja. Kadar gre za rop srca, smo vsi moški amaterji. Verjamemo, da smo jo osvojili, kot vojskovodja, ki je zavzel trdnjavo, pa prepozno spozna – če sploh – da so ga vanjo zaprli. A si že slišal za Sun Cuja?«

Harry je prikimal. »Kitajski general in vojaški taktik. Napisal je The Art of War.«

»Pravijo, da je on napisal The Art of War. Osebno pa mislim, da jo je ženska. The Art of War je bojda priročnik o taktiki na bojišču, a če jo bereš globlje, opisuje, kako obvladati konflikte. Oziroma natančneje: umetnost, kako želeno dobiš po najnižji ceni. Kdor dobi vojno, še ni nujno zmagovalec. Marsikdo je osvojil krono, vendar izgubil toliko vojske, da lahko vlada samo z blagoslovom svojih bojda premaganih sovražnikov. Ženske niso tako nečimrne, ko gre za moč. Moči jim ni treba razkazovati, z njo bi rade pridobile tisto drugo. Varnost. Hrano. Užitek. Maščevanje. Mir. Ženske so racionalne, načrtovalne oblastnice, ki ne mislijo samo do naslednje bitke ali do vojnega slavja. In ker imajo prirojeno sposobnost, da v žrtvi prepoznajo slabosti, instinktivno vejo, kdaj in kje naj udarijo. In kdaj naj se udarcu odrečejo. Takih stvari se ne da naučiti, spiuni.«

»A zato sediš v zaporu?«

Raskol je zamižal in se neslišno zasmejal. »Lahko ti odgovorim, vendar mi ne smeš verjeti niti besedice. Sun Cu pravi, da je prvo načelo v vojni tromperie – prevara. Verjemi mi – vsi Cigani lažejo.«

»Hm. Verjemi mi – kot v grškem paradoksu?«

»Lej, policaj, ki se spoznaš še na kaj več kot na kazenski zakonik. Če vsi Cigani lažejo in sem jaz Cigan, potem ne drži, da vsi Cigani lažejo. Torej drži, da jaz govorim resnico, torej je res, da vsi Cigani lažejo. Torej lažem. Logično zaprt krog, iz katerega ni izhoda. Tako je moje življenje in kot tako edino resnično.« Zasmejal se je mehko, skoraj po žensko.

»Prav. Zdaj si videl mojo otvoritev. Na potezi si.«

Raskol je pogledal Harryja. Potem je pokimal.

»Ime mi je Raskol Baxhet. Ime je albansko, ampak moj oče je zanikal, da bi bili Albanci, Albanija je bila po njegovem evropska analna luknja. Zato so nam bratom in sestram govorili, da smo se rodili v Romuniji, da so nas krstili v Bolgariji in obrezali na Madžarskem.«

Raskol je povedal, da so verjetno mekariji, iz največje albanske ciganske skupine. Družina je ušla preganjanju Enverja Hodža tako, da je zbežala v črnogorske gore in se potem razselila naprej na vzhod.

»Kamorkoli smo prišli, so nas preganjali. Trdili so, da krademo. Seveda smo tudi kradli, a oni se niso niti toliko potrudili, da bi nam dokazali, dokaz je bil, da smo Cigani. To pripovedujem zato, ker če hočeš razumeti Cigana, moraš razumeti, da se že rodi s štampiljko najnižje kaste na čelu. Čisto vsak evropski režim nas je preganjal, ni razlike med fašisti, komunisti in demokrati. Le da so bili fašisti malce učinkovitejši. Cigani nimamo kakšnega posebnega odnosa do holokavsta, ker to preganjanje ni bilo tako zelo drugačno od drugih, ki smo jih bili že vajeni. A mi mar ne verjameš?«

Harry je skomignil. Raskol je prekrižal roke.

»Leta 1589 so na Danskem vpeljali smrtno kazen za ciganske poglavarje,« je rekel. »Petdeset let pozneje so Švedi sklenili, da je treba vse moške Cigane obesiti. Na Moravskem so Cigankam odrezali levo uho, na Češkem desnega. Mainški nadškof je naznanil, da je treba brez obsodbe usmrtiti vse Cigane, ker njihov življenjski slog ni dopusten. Leta 1725 so na Pruskem sprejeli zakon, da je brez sodnega postopka treba usmrtiti vse Cigane nad osemnajstim letom, pozneje pa so ga spremenili – starostno mejo so znižali na štirinajst let. Štirje očetovi bratje so umrli v ujetništvu. Samo eden med vojno. Naj nadaljujem?«

Harry je odkimal.

»Ampak tudi to je logično sklenjen krog,« je rekel Raskol. »Razlog, da nas preganjajo in da preživimo, je isti. Mi smo – in hočemo biti – drugačni. Tako kot mi nočemo biti na toplem, tako nas tudi gadzoti nočejo ob sebi. Cigan je skrivnosten, grozeč tujec, o katerem ne veš ničesar, šušlja se pa o njem vse mogoče. Številne generacije so verjele, da smo Cigani kanibali. Tam, kjer sem odraščal jaz – v Balteniju pri Bukarešti – so trdili, da smo Kajnovi potomci in da smo obsojeni na večno pogubljenje. Naš gadzo sosed nam je ponujal denar, da bi šli stran.«

Raskolov pogled je migotal po stenah brez oken.

»Moj oče je bil kovač, a v Romuniji za kovače ni bilo dela. Preselili smo se na smetišče na robu mesta, kjer so živeli kalderaši. V Albaniji je bil moj oče bulibas, krajevni ciganski poglavar in posrednik v sporih, med ciganskimi kalderaši pa je bil samo nezaposlen kovač.«

Raskol je globoko zavzdihnil.

»Nikoli ne bom pozabil njegovih oči, ko se je vrnil domov z udomačenim medvedkom, vlekel ga je za ovratnico. Od skupine medvedarjev ga je kupil za poslednje novce. ‘Plesat zna,’ je rekel oče. Komunisti so plačevali, da so lahko gledali plešoče živali. Počutili so se bolje. Brat Stefan je medvedku ponujal hrano, a žival jo je odklanjala in mama je očeta vprašala, če ni morda bolan. Odgovoril ji je, da sta prepešačila vso pot od Bukarešte in da se mora le spočiti. Medvedek je poginil čez štiri dni.«

Raskol je zamižal in se po svoje žalostno nasmehnil. »Še isto jesen sva jo s Stefanom popihala. Dvoje ust manj za mizo. Mahnila sva jo na sever.«

»Koliko sta bila stara?«

»Jaz devet, on dvanajst. Nameravala sva v Zahodno Nemčijo. V tistem času so sprejemali begunce iz vsega sveta in jih nahranili, verjetno so si tako predstavljali kesanje grehov. Stefan je bil prepričan, da mlajša ko sva, raje naju bojo sprejeli. A ustavili so naju na poljski meji. Prebila sva se do Varšave in vsak s svojo volneno odejo spala pod nekim mostom v ograjenem predelu Wschodnie, vzhodne železniške postaje. Vedela sva, da bova tam našla kakšnega schlepperja – tihotapca ljudi. Po večdnevnem iskanju sva srečala nekoga, ki je govoril romsko in ki je trdil, da vodi ljudi čez mejo. Obljubil nama je, da naju bo prepeljal v Zahodno Nemčijo. Denarja nisva imela, a on je rekel, da že ve, kako in kaj, da pozna moške, ki dobro plačajo za lepe Cigančke. Jaz nisem vedel, o čem govori, Stefan pa očitno je. Vodiča je potegnil na stran, naglas sta razpravljala, medtem ko je vodič kazal name. Stefan je večkrat odkimal in na koncu je vodič odmahnil in se vdal. Stefan mi je naročil, naj ga počakam, dokler se ne vrne. Ubogal sem ga, a ure so tekle, znočilo se je in jaz sem se ulegel. Prvi dve noči pod mostom so me zbujale cvileče zavore tovornih vlakov, a moja mlada ušesa so hitro spoznala, da se mi teh glasov ni treba bati. Zato sem zaspal in se zbudil šele, ko sem sredi noči zaslišal tihe korake. Bil je Stefan. Zlezel je pod odejo in se pritisnil ob mokro steno. Slišal sem, da joka, a sem se delal, kot da ni nič, in spet zatisnil oči. In kmalu sem slišal spet samo vlake.« Raskol je dvignil glavo. »A imaš rad vlake, spiuni?«

Harry je prikimal.

»Vodič se je vrnil naslednji dan. Zahteval je še več denarja. Stefan se je spet odpeljal z avtom. Štiri dni pozneje sem se prebudil navsezgodaj in ga zagledal. Vso noč ga ni bilo. Spal je z napol odprtimi očmi, kot je imel navado, videl sem njegovo sapo v jutranji zmrzali. Na čelu je bil krvav, ustnico je imel zateklo. Vzel sem volneno odejo in odšel na glavno postajo. Družina kalderašev se je naselila pred straniščem in čakala, da gre na zahod. Govoril sem z najstarejšim fantom. Povedal mi je, da je človek, ki sva ga imela za schlepperja, navaden zvodnik in da se motovili okrog postaje. Očetu je ponudil trideset zlotov za najmlajša brata. Fantu sem pokazal odejo. Bila je debela in lepa, sunil sem jo z vrvi za perilo v Lublinu. Všeč mu je bila. Kmalu bo december. Vprašal sem ga, če lahko vidim njegov nož. Imel ga je v srajci.«

»Kako si vedel, da ima nož?«

»Vsi Cigani ga imajo. Z njim jedo. Celo člani iste družine si ne delijo pribora, ker se lahko mahrime – nalezejo. Vendar je naredil dobro kupčijo. Njegov nož je bil majhen in top. Na srečo sem ga lahko nabrusil v kovačnici v železniški delavnici.«

Raskol si je z dolgim, zašpičenim nohtom na desnem mezincu potegnil po nosu.

»Še istega večera, potem ko se je Stefan usedel v avto, sem vprašal zvodnika, če ima stranko tudi zame. Zarežal se je in rekel, naj samo počakam. Ko se je vrnil, sem v senci pod mostom gledal vlake, ki so drseli na postajo in z nje. ‘Pridi, sinti!’ je zavpil. ‘Dobro stranko imam. Bogatega partijca. Daj no, nimava časa!’ Odgovoril sem: ‘Počakati morava na vlak iz Krakova.’ Prišel je do mene in me zgrabil za roko. ‘Da mi takoj prideš, a razumeš?’ Segal sem mu do prsi. ‘Že gre,’ sem pokazal. Spustil me je in pogledal gor. Mimo se je pripeljala črna karavana jeklenih vagonov, bledi obrazi so zrli v naju. Potem sem prišel na vrsto jaz. Cviljenje jekla ob jeklo, ko so zavore prijemale. To je preglasilo vse.«

Harry je zamižal, kot da bi tako laže ugotovil, ali Raskol laže.

»Ko so zadnji vagoni počasi zdrseli mimo, sem videl, da skozi okno strmi vame ženski obraz. Bil je kot prikazen. Podoben je bil moji mami. Dvignil sem krvavi nož in ji ga pokazal. In a veš, kaj spiuni? V življenju sem samo takrat občutil popolno srečo.«

Raskol je zamižal, kot da bi vse podoživljal. »Koke per koke. Glavo za glavo. To je albanski izraz za krvno maščevanje. To je najboljše in najnevarnejše mamilo, ki ga je Bog dal ljudem.«

»Kaj se je zgodilo potem?«

Raskol je spet odprl oči. »A veš, kaj je baxt, spiuni?«

»Pojma nimam.«

»Usoda. Sreča in karma. To usmerja naše življenje. Ko sem zvodniku izvlekel listnico, je bilo v njej tri tisoč zlotov. Stefan se je vrnil, truplo sva odnesla čez tire in ga zvrnila v enega od tovornih vagonov, ki so šli na vzhod. Midva sva jo mahnila na sever. Čez dva tedna sva se v Gdansku vtihotapila na ladjo, ki naju je odpeljala v Göteborg. Od tam sva se prebila do Osla. Odkrila sva travnik v Tøynu, na katerem so stali štirje avtodomi. V treh so živeli Cigani. Četrti je bil star, imel je polomljeno os in bil je prazen. Za pet let je postal najin dom. Na božični večer sva v njem praznovala moj deveti rojstni dan s piškoti in kozarcem mleka pod edino odejo, ki nama je ostala. Na prvi božični dan sva prvič vdrla v kiosk in pogruntala, da sva prišla na pravi kraj.« Raskol se je na široko nasmehnil. »Kot da bi otrokom ukradel bonbone.«

Dolgo časa sta sedela molče.

»Očitno mi še vedno ne verjameš,« je končno rekel Raskol.

»Mar to kaj pomeni?« je vprašal Harry.

Raskol se je nasmehnil. »Kako veš, da te Anna ni ljubila?« je vprašal.

Harry je skomignil.

Zvezana z lisicami sta šla po Kulvertnu.

»Ne misli, da je samo po sebi umevno, da vem, kdo je ropar,« je rekel Raskol. »Mogoče je kakšen avtsajder.«

»Vem,« je rekel Harry.

»Dobro.«

»Če je torej Anna Stefanova hči in živi na Norveškem, zakaj potem ni prišel na pogreb?«

»Ker je umrl. Pred nekaj leti je omahnil s strehe, ko so popravljali neko hišo.«

»Pa Annina mama?«

»Po Stefanovi smrti se je s sestro in bratom vrnila v Romunijo. Njenega naslova nimam. Dvomim, da ga sploh ima.«

»Ivarssonu si rekel, da sorodniki niso prišli na pogreb, ker jih je Anna osramotila.«

»A da sem?« Harry je videl v Raskolovih rjavih očeh hudomušnost. »A mi verjameš, ko pravim, da sem se zlagal?«

»Ja.«

»Pa se nisem. Anno je družina izobčila. Za očeta ni več obstajala, vsem je prepovedal, da bi omenjali njeno ime. Da bi preprečil mahrime. A razumeš?«

»Najbrž ne.«

Vstopila sta v policijsko centralo in se postavila k dvigalu. Raskol si je nekaj zamomljal, potem pa rekel naglas: »Zakaj mi zaupaš, spiuni?«

»Imam kaj drugega na izbiro?«

»Vedno imaš kaj na izbiro.«

»Zanimivejše je, zakaj ti meni zaupaš. Čeprav je ključ, ki sem ti ga dal, enak ključu Anninega stanovanja, to še ne pomeni, da sem ga dobil pri morilcu.«

Raskol je odkimal. »Ne razumeš. Jaz ne zaupam nobenemu. Zaupam samo svojemu instinktu. In ta mi pravi, da nisi neumen. Vsi živimo za kaj. In to nam lahko vzamejo. Tudi tebi. Huje ne more biti.«

Vrata so se odprla, stopila sta v dvigalo.

Harry je opazoval Raskola v poltemi, medtem ko je ta gledal posnetek ropa. Sedel je vzravnano, stikal je dlani, ne da bi trznil. Niti takrat ne, ko je popačeni glas strela iz puške napolnil House of Pain.

»A bi rad še enkrat pogledal?« je vprašal Harry, ko sta prišla do zadnjih slik, ko Klavec izginja po Industrigati.

»Ni treba,« je rekel Raskol.

»Torej?« je rekel Harry in se trudil, da ne bi zvenel preveč napeto.

»Imaš še kaj?«

Harry je to občutil kot slabe novice.

»No. Imam še en video iz 7-Elevna na drugi strani ceste, ko je oprezal pred ropom.«

»Da vidim!«

Harry ga je prevrtel dvakrat. »Torej?« je ponovil, ko je na platnu spet zasnežilo.

»Vem, da je večkrat napadel in da si rope lahko tudi pogledava,« je rekel Raskol in pogledal na uro. »Ampak to je zapravljanje časa.«

»A nisi rekel, da imaš samo časa na pretek?«

»Očitna laž,« je rekel, se dvignil in mu pomolil roko. »Časa mi zmanjkuje. Zdaj naju pa spet prikleni, spiuni!«

Harry je potihem zaklel. Raskolu je nataknil lisice in potem sta se bočno premikala med mizo in steno proti vratom. Harry je prijel za okroglo kljuko.

»Večina bančnih roparjev je preprostih duš,« je rekel Raskol. »Zato pa tudi postanejo bančni roparji.«

Harry se je ustavil.

»Eden najslavnejših bančnih roparjev na svetu je bil Američan Willie Sutton,« je rekel Raskol. »Ko so ga prijeli in postavili pred sodišče, ga je sodnik vprašal, zakaj napada banke. Sutton je odgovoril: ‘Because that’s where the money is.’ Iz tega je nastala krilatica v ameriškem vsakdanjem jeziku in nam gotovo hoče pokazati, kako genialno neposredno in preprosto se da povedati stvari. Meni pokaže samo, da so prijeli idiota. Dobri roparji niso niti slavni niti citirani. O njih nikoli nisi slišal. Ker jih nikoli niso prijeli. Ker niso neposredni in preprosti. Ta, ki ga iščeš, je tak.»

Harry je počakal.

»Grette,« je rekel Raskol.

»Grette?« Beate je izbuljila oči, da je bilo videti, kot da ji bodo vsak čas popadale iz drobne glavice. »Grette?« Žila na vratu ji je nabreknila. »Grette ima alibi! Trond Grette je revizorski tip z načetimi živci, ne pa bančni ropar! Trond Grette … je … je …«

»Nedolžen,« je rekel Harry. »Vem.« Zaprl je vrata njene pisarne in se zleknil globoko na stol pred pisalno mizo. »Ampak saj ne govoriva o Trondu Gretteju.«

Usta so se ji spet zaprla, da je glasno cmoknilo.

»A si že slišala za Leva Gretteja?« je vprašal Harry. »Raskol je rekel, da mu je zadostovalo samo prvih trideset sekund, a bi se vseeno rad prepričal in pogledal do konca. Kajti Leva Gretteja ni nihče videl že več let. Raskolu je nazadnje prišlo na ušesa, da živi nekje v tujini.«

»Lev Grette,« je rekla Beate in se zagledala v prazno. »On je bil nekakšen wonderboy, spomnim se, da mi je oče pripovedoval o njem. Prebrala sem poročila o ropih, sumili so, da je sodeloval pri njih, ko je bil star šele šestnajst let. Postal je legendaren, ker ga policija nikoli ni ujela, in ko je izginil za vedno, nam še prstnih odtisov ni pustil.« Pogledala je Harryja. »Da sem mogla biti tako trapasta! Ista telesna zgradba. Podobne obrazne poteze. On je Trondov brat, a ne?«

Harry je pokimal.

Beate se je namrščila. »Ampak to pomeni, da je Lev Grette ustrelil svojo svakinjo.«

»Zdaj je pa jasnih še nekaj drugih stvari, a ne?«

Počasi je pokimala. »Tistih dvajset centimetrov med obrazoma. Poznala sta se.«

»In ko je Lev Grette spoznal, da ga je prepoznala …«

»Seveda,« je rekla Beate. »Bila je priča, ni mogel tvegati, da bi ga razkrinkala.«

Harry je vstal: »Halvorsna bom prosil, naj nama skuha eno močno kavo. Zdaj pa poglejva video.«

»Grem stavit, da Lev Grette sploh ni vedel, da Stine Grette dela tam,« je Harry upiral pogled v platno. »Zanimivo je, da jo je verjetno prepoznal in kljub temu vzel za talko. Vedel je, da ga bo tako od blizu prepoznala, če po drugem ne, po glasu.«

Beate je nebogljeno odkimavala, medtem ko je gledala slike iz banke. Za zdaj je še vse mirno, August Schultz podrsava in ima pol ekspedicije že za sabo. »Zakaj je potem to naredil?«

»Ker je profesionalec. Ničesar ne prepušča naključjem. Stine Grette je bila obsojena na smrt od tega trenutka.« Harry je zamrznil sliko, ko je ropar vstopil skozi vrata in s pogledom poskeniral banko. »Ko jo je Lev Grette zagledal in spoznal, da bi ga lahko identificirala, je vedel, da mora umreti. Zato jo je izkoristil še za talko.«

»Ledeno hladno.«

»Minus štirideset. Edino, česar ne razumem povsem, je, zakaj gre tako daleč in jo ubije, da ga ne bi prepoznala, če ga pa že iščejo zaradi drugih ropov.«

Weber je stopil v dnevno sobo s pladnjem.

»Že res, ampak Leva Gretteja ne iščemo zaradi ropov,« je rekel in zbalansiral pladenj na mizico. Soba je izgledala, kot da so jo opremili enkrat v petdesetih letih in se je od takrat človeška roka ni več dotaknila. Plišasti fotelji, piano in zaprašene rože na oknu so izžarevali čudno tišino, še nihalo na stenski uri v kotu je nihalo neslišno. Belolasa ženska s sijočimi očmi za steklom in v okvirju na kaminu se je smejala brez glasu, kazalo je, kot da bi zaradi tišine, ki je nastopila, ko je Weber pred osmimi leti ovdovel, obnemelo vse okrog njega, kot da še iz piana ne bi mogel izvabiti enega samega tona.

Stanovanje je bilo v pritličju starega bloka v Tøynu, a vršanje avtomobilov je tišino samo še poudarjalo. Weber se je usedel v enega od dveh ušesastih foteljev, previdno, kot da bi šlo za kak muzejski eksponat.

»Nikoli nismo našli nobenega konkretnega dokaza, da je Grette vpleten v katerikoli rop. Nobene priče, da bi ga opisala, nobenih izjav obveščevalcev na tistem koncu, nobenih prstnih odtisov ali drugih kriminalnotehničnih sledi. V poročilih piše samo, da je osumljen.«

»Mhm. Torej, dokler ga Stine Grette ne bi ovadila, je imel možakar, reci in piši, čisto prazno kartoteko?«

»Drži. Piškot?«

Beate je odkimala.

Čeprav je imel Weber prosto, je Harry po telefonu vztrajal, da se morata pogovoriti. Vedel je, da Weber nerad sprejema obiske na domu, ampak zdaj se temu ni mogel ogniti.

»Govorila sva z dežurnim na kriminalističnotehničnem, da bi primerjal prstne odtise na steklenici kokakole z odtisi od prejšnjih ropov, za katere sumimo Leva Gretteja,« je rekla Beate. »Vendar ni našel nič.«

»Kot rečeno,« je rekel Weber in pogledal, ali pokrovček na kavniku sedi, kot je treba. »Lev Grette ni nikoli pustil sledi za sabo.«

Beate je polistala po zapiskih. »Se strinjate z Raskolom, da je Lev Grette storilec?«

»Hja. Zakaj pa ne?« Weber je natakal v skodelice.

»Ker ni bilo nikoli uporabljeno nasilje v ropih, za katere je bil osumljen. In ker je bila njegova svakinja. Da ubijaš, ker bi te lahko prepoznali – ni to nekam šibek motiv za uboj?«

Weber je nehal natakati in jo pogledal. Pogledal je radovedno v Harryja, ki pa je samo skomignil.

»Ne,« je rekel. In natakal naprej. Beate je zardela kot kuhan rak.

»Weber pripada klasični šoli,« se je Harry napol opravičeval. »Hotel je reči, da uboj že po definiciji nima racionalnega motiva. Poznamo samo stopnje zblojenih motivov, ki včasih lahko spominjajo na razum.«

»Točno tako,« je rekel Weber in odložil kavnik.

»Mene pa zanima,« je rekel Harry, »zakaj je Lev Grette zbežal iz države, če mu policija ni mogla nič dokazati?«

Weber je frcal neviden prah z naslonjala. »Ne vem zagotovo.«

»Zagotovo?«

Weber je stisnil tanek, fin porcelanski ročaj na skodelici z velikim, debelim palcem in nikotinsko rumenim kazalcem. »Takrat se je nekaj šušljalo, vendar takrat govoricam nismo verjeli. Menda ni bežal pred policijo. Nekdo je slišal, da pri zadnjem ropu ni šlo vse po načrtih. Da je pustil partnerja na cedilu.«

»Na kakšen način?« je vprašala Beate.

»Nihče ni vedel. Nekateri so menili, da je bil Grette šofer in da jo je pobrisal s kraja ropa, ko je prišla policija, medtem ko je drugi ostal v banki. Drugi so rekli, da je rop uspel in da jo je Grette pobrisal z denarjem od obeh v tujino.« Weber je srknil kavo in skodelico previdno odložil. »Ampak pri naši stvari je zanimivo ne, kaj se je zgodilo, ampak kdo je bil ta drugi človek.«

Harry ga je pogledal. »A mar misliš, da je bil …?«

Stari policijski tehnik je prikimal. Beate in Harry sta se spo-gledala.

»Jebemti!« je rekel Harry.

Beate je zažmigala na levo in čakala, da se bo vključila v tok avtomobilov z desne na Tøyengati. Dež je štropotal po strehi. Harry je zamižal. Vedel je, da če se bo potrudil, se bo šumenje mimovozečih avtomobilov spremenilo v valove, ki udarjajo ob trajekt; v vetru gleda s krova v razpenjeno morje in se drži dedka za roko. Vendar ni imel časa.

»Torej ima Raskol z Levom še neporavnane račune,« je rekel Harry in odmižal. »In ga določil za roparja. A je na videu res Grette ali bi se mu Raskol rad le maščeval? Ali pa gre samo za novo Raskolovo igrico, da bi nas pretental?«

»Ali pa gre – kot je rekel Weber – samo za govorice,« je rekla Beate. Avtomobili so še vedno prihajali z desne, zato je nestrpno bobnala po volanu.

»Mogoče imaš prav,« je rekel Harry. »Če bi se Raskol rad maščeval Gretteju, ne bi potreboval policijske pomoči. Če pa gre samo za govorice, zakaj je določil Gretteja, če Grette tega ni naredil?«

»Kar tako?«

Harry je odkimal. »Raskol je pravi taktik. Če nima dobrega razloga, ne pokaže na napačnega. Ne vem, če Klavec tole počne čisto sam.«

»Kako to misliš?«

»Mogoče rope načrtuje kdo drug. Sedi na internetu in išče orožje. Avtomobil za pobeg. Začasno stanovanje. Cleanerja, ki se po ropu znebi roparskih oblačil in orožja. In washerja, ki opere denar.«

»Raskola?«

»Če bi nas Raskol rad zmamil stran od pravega krivca, a ne bi bilo od njega bolj brihtno, da bi nas poslal lovit človeka, za katerega nihče ne ve, kje je, ki je mrtev in pokopan ali živi pod novim imenom v tujini, ki ga nikoli ne bomo mogli odpisati kot osumljenca? Če nam bo naprtil tak večnostni projekt, bomo zaradi njega lovili lastno senco namesto njegovega človeka.«

»Po tvojem torej laže?«

»Vsi Cigani lažejo.«

»A ja?«

»Citiram Raskola.«

»Torej ima vsekakor smisel za humor. In zakaj ne bi lagal tebi, če se je lagal vsem drugim?«

Harry ni odgovoril.

»Končno se odpira,« je rekla Beate in rahlo pritisnila na plin.

»Počakaj!« je rekel Harry. »Zavij na desno. Proti Finnmarkgati.«

»Prav,« se je začudila in zavila na ulico pred Tøyenskim parkom. »Kam greva?«

»Obiskala bova Tronda Gretteja.«

Mrežo na teniškem igrišču so odstranili. In pri Gretteju ni na nobenem oknu gorela luč.

»Ni ga doma,« je ugotovila Beate, potem ko sta dvakrat po-zvonila.

Odprlo se je sosedovo okno.

»Trond je gotovo doma,« je zakrakal naguban ženski obraz, ki se je Harryju zdel še bolj rjav od zadnjič. »Samo odpreti noče. Kar pritiskajta, bo že prišel!«

Beate je držala gumb na zvoncu, poslušala sta vsiljivo zvonjenje. Sosedovo okno se je spet zaprlo in tik zatem sta zagledala bled obraz z dvema modro črnima kolobarjema, ki sta obrobljala ravnodušni pogled. Trond Grette je imel na sebi rumeno jutranjko. Izgledal je, kot da bi ravnokar vstal po enotedenskem spanju. In kot da se še vedno ne bi naspal. Brez besed je dvignil roko in jima pomahal, naj vstopita. Poblisknilo se je, ko se je sončna svetloba odbila od diamantnega prstana na levem mezincu.

»Lev je bil drugačen,« je rekel Trond. »Pri petnajstih je skoraj ubil človeka.«

Nasmehnil se je v zrak, kot da bi mu bilo to v drag spomin.

»Kaže, da sva fasala vsak svoj komplet genov. Česar ni imel on, sem imel jaz – in obratno. Odraščala sva tukaj v Disengrendi, v tej hiši. Lev je v soseski veljal za legendo, jaz sem bil pa samo njegov bratec. Med prvimi stvarmi se spomnim, kako je v šoli med odmorom hodil po žlebu in lovil ravnotežje. Šola je bila trinadstropna in noben učitelj si ni upal ponj. Mi smo ga spodaj bodrili, medtem ko je on visoko zgoraj poplesaval in krilil z rokami. Še vedno vidim njegovo pojavo na modrem nebu. Tudi enkrat se nisem ustrašil, še na misel mi ni prišlo, da bi brat lahko omahnil. In mislim, da so vsi tako čutili. Edino Lev je prebutal brate Gausten iz blokov na Traverveinu, čeprav so bili dve leti starejši in so živeli v prevzgojnem domu. Očetu je ukradel avto, ko je bil star štirinajst let, se odpeljal v Lillestrøm in se vrnil z vrečko twistov, ki jo je sunil v kiosku na železniški postaji. Oče ni ničesar odkril. Lev je dal twiste meni.«

Videti je bilo, kot da se Trond Grette poskuša smejati. Usedli so se za kuhinjsko mizo. Trond je skuhal kakav. Prašek je stresel iz pločevinaste škatle, v katero je dolgo strmel. Nanjo je nekdo s flomastrom napisal »KAKAV«. Pisava je bila ljubka in ženska.

»Iz njega bi bilo lahko še marsikaj,« je rekel Trond. »Samo kaj, ko se je vsake stvari tako hitro naveličal. V Skeidu je veljal za največji nogometni talent zadnjih let, ko pa so ga povabili v mladinsko državno ekipo, se mu še priti ni dalo. Pri petnajstih letih si je sposodil kitaro in čez dva mesca že nastopil na šoli s svojimi popevkami. Tip z imenom Waaktaar ga je vprašal, če bi hotel igrati v nekem bendu v Grorudu, pa ga je zavrnil, ker da so zanj preslabi. Lev je bil tak tip, ki mu uspe vse. Šolo bi naredil z levo roko, če bi delal domače naloge in ne bi toliko šprical.« Trond se je kislo nasmehnil. »Plačeval mi je z ukradenimi sladkarijami, da bi se naučil njegove pisave in mu pisal obnove. To mu je vsaj rešilo oceno iz norveščine.« Trond se je zasmejal, a kot bi mignil, spet hitro zresnil. »Potem se je naveličal kitare, začel je postopati s skupino starejših fantov iz Årvolla.

Lev se pač ni nikoli bal, da bo izgubil vse, kar ima. Za naslednjim ovinkom je bilo namreč vedno še kaj več, še kaj boljšega, bolj napetega.«

»Mogoče se sliši trapasto, da sprašujem brata,« je rekel Harry, »ampak a bi rekli, da ga dobro poznate?«

Trond je pomislil. »Ne, vprašanje ni trapasto. Ja, odraščala sva skupaj. In res, Lev je bil družaben in zabaven in vsi – fantje in punce – bi ga radi spoznali. Ampak Lev je bil v bistvu volk samotar. Enkrat mi je povedal, da nikoli ni imel pravih prijateljev, samo fene in ljubice. Marsičesa pri Levu nisem razumel. Kot takrat, ko so Gaustnovi bratje prišli delat zgago. Bili so trije in vsi starejši od Leva. Ko smo jih zagledali, smo jo drugi fantje iz soseske v hipu podurhali. Lev pa je ostal. Pet let so ga pretepali. Nekega dne pa je prišel najstarejši – Roger – sam. Mi smo jo kot ponavadi zbrisali. Ko sem pokukal izza vogla, sem videl, da Roger leži na tleh, na njem pa sedi Lev. Roke mu je oklepal z nogami, v roki pa je držal palico. Približal sem se, da bi bolje videl. Razen težkega dihanja ni nihče spuščal iz sebe glasu. Takrat sem šele videl, da je Lev Rogerja sunil s palico v oko.«

Beate se je presedla.

»Lev je bil tako zbran, kot da bi šlo za nekaj, kar zahteva strašno natančnost in previdnost. Videti je bilo, kot da mu iztika zrklo. Roger je jokal kri, iz očesa mu je tekla po ušesu, iz ušesne mečice je kapljala na asfalt. Bilo je tako tiho, da si slišal, kako kri kapa na tla. Kap! Kap!«

»Kaj ste naredili?« je vprašala Beate.

»Bruhal sem. Krvi nisem nikoli prenašal, zvrti se mi in slabo mi je.« Trond je odkimal. »Lev je spustil Rogerja in me odpeljal domov. Rogerju so oko pozdravili, Gaustnovih bratov pa po tistem ni bilo več blizu. Nikdar pa nisem pozabil pogleda na Leva in palico. V takih trenutkih sem pomislil, da se moj veliki brat včasih prelevi v nekoga drugega, nekoga, ki ga ne poznam, ki pride nenapovedan na obisk. Na žalost so se ti obiski sčasoma vrstili vse pogosteje«.

»Rekli ste, da je skoraj nekoga ubil.«

»Bilo je v nedeljo zjutraj. Lev je vzel odvijač in svinčnik in se s kolesom odpeljal do enega od nadhodov za pešce nad Ringveinom. Saj ste že kdaj šli po takem mostu, ne? Nekam zoprno je hoditi po tistih kvadratastih železnih mrežah in gledati sedem metrov globoko pod sabo asfalt. Kot rečeno, bilo je v nedeljo zjutraj in malo ljudi. Odvil je vijake na eni mreži. Samo dva je pustil na eni strani in vtaknil svinčnik v kot, tako da je mreža počivala na njem. Potem je čakal. Najprej je prišla neka ženska, ki je po Levovih besedah zgledala ‘precej na frišno pofukana’. Zrihtana, skuštrana je preklinjala in krevsala po polomljenem salonarju.« Trond se je potihem zasmejal. »Lev jih je imel za petnajstletnika veliko za ušesi.« Dvignil je skodelico k ustom in začuden pogledal skozi kuhinjsko okno v smetarski avto, ki se je ustavil pred smetnjaki za sušilnikom. »A je danes mar ponedeljek?«

»Ne,« je rekel Harry, ki se še ni dotaknil kave. »Kaj se je zgodilo punci?«

»Kovinske mreže so položene v dveh vrstah. Ženska je šla po levi strani. Smola, je temu rekel Lev. Rekel je, da bi raje videl, če bi prišla pred starcem. Potem je prišel starec. Hodil je po desni vrsti. Zaradi svinčnika v kotu je omajana mreža stala malce više od drugih, zato je bil Lev prepričan, da je starec gotovo opazil nevarnost, ker je, bolj ko se je bližal mreži, hodil vse počasneje. Ko je bil na tem, da naredi zadnji korak, je, kot da bi zamrznil v zraku.«

Trond je odkimaval, medtem ko je strmel v smetarski avto, ki je hrupno požiral odpadke iz soseske.

»Ko je stopil z nogo dol, se je mreža odprla kot loputa. Saj veste, kot loputa pri obešanju. Starec si je polomil obe nogi, ko je priletel na asfalt. Če ne bi bilo nedeljsko jutro, bi ga v hipu kdo povozil. Smola, je temu rekel Lev.«

»Je to tudi povedal policiji?« je vprašal Harry.

»Policiji, ja,« je rekel Trond in pogledal v skodelico. »Pozvonili so čez dva dni. Jaz sem jim odprl. Vprašali so, če je kolo pred hišo naše. Rekel sem, da je. Izkazalo se je, da je ena priča videla, kako se Lev pelje na kolesu z nadhoda, opisala je kolo in fanta v rdeči jakni. Potem sem jim pokazal rdečo puhovko, ki jo je nosil Lev.«

»Vi,« je rekel Harry. »Vi ste ovadili brata?«

Trond je zavzdihnil. »Rekel sem, da je kolo moje. In jakna tudi. Z Levom sva si zelo podobna.«

»Zakaj na božjem svetu ste to naredili?«

»Imel sem samo štirinajst let, bil sem premlad, da bi mi kaj naredili. Lev bi pristal v tistem prevzgojnem domu, v katerem je bil Roger Gausten.«

»Kaj pa sta rekla mama in oče?«

»Kaj naj bi pa rekla? Vsi, ki so naju poznali, so vedeli, da je bil kriv Lev. On je bil ubrisanec, ki je kradel sladkarije in metal kamne, jaz pa sem bil priden fantek, ki je delal domače naloge in pomagal starim gospem čez cesto. Od takrat nismo o tem rekli niti besede.«

Beate se je odkašljala: »Kdo je predlagal, da prevzamete krivdo nase?«

»Jaz. Leva sem ljubil čez vse na svetu. Zdaj lahko to povem, ko je stvar zastarala. Dejstvo je …« Trond se je odsotno nasmehnil. »Včasih sem si zaželel, da bi si jaz upal narediti to.«

Harry in Beate sta v tišini vrtela skodelici. Harryja je zanimalo, kdo bo najprej vprašal. Če bi imel ob sebi Ellen, bi to čutila.

»Kje …« sta začela hkrati. Trond je mežiknil vanju. Harry je pokimal Beate.

»Kje je zdaj vaš brat?« je vprašala.

»Kje … je Lev?« Trond jo je pogledal, kot da ne bi razumel vprašanja.

»Ja,« je rekla. »Vemo, da je pred časom izginil.«

Grette se je zasukal k Harryju. »Niste mi povedali, da me boste spraševali o Levu.« Glas je obtoževal.

»Rekla sva, da bi se rada pogovorila malo o tem, malo o onem,« je rekel Harry. »In zdaj sva končala z ‘malo o tem’.«

Tronda je vrglo v zrak, zgrabil je skodelico, odšel do pomivalnika in zlil kakav stran. »Ampak Lev … je ja … Kaj zaboga naj bi imel on pri tem?«

»Mogoče nič,« je rekel Harry. »V tem primeru bi rada, da nama pomagate, da ga izključimo kot osumljenca.«

»Saj sploh ne živi v tej državi,« je zastokal Trond in se obrnil k njima.

Beate in Harry sta se spogledala.

»Kje pa potem živi?« je vprašal Harry.

Trond se je obiral samo za desetinko predolgo: »Ne vem.«

Harry je pogledal v rumeni smetarski avto, ki je peljal mimo. »Prav dober lažnivec pa niste, a ne?«

Trond ga je osorno pogledal, ne da bi odgovoril.

»Hm,« je rekel Harry. »Najbrž ne moreva pričakovati, da nama ga boste pomagali najti. Po drugi strani pa so vam ubili ženo. Imava pričo, ki je v vašem bratu prepoznal morilca.« Ko je izrekal zadnjo besedo, je dvignil pogled v Tronda in videl, kako mu pod bledo kožo na vratu poskakuje adamovo jabolko. V tišini, ki je sledila, so slišali radio iz sosednjega stanovanja.

Harry se je odkrehnil. »Če nama torej lahko kaj poveste, bova to zelo cenila.«

Trond je odkimal.

Še malce sta posedela, potem je Harry vstal. »Prav. Veste, kje naju najdete, če se boste česa spomnili.«

Ko so spet stali na stopnicah, je bil Trond tako utrujen kot takrat, ko sta prišla. Harry je rdečeok mežikal v nizko sonce, ki se je prikazalo med oblaki.

»Vem, da ni preprosto, gospod Grette,« je rekel. »A mogoče je čas, da zdaj slečete rdečo puhovko.«

Grette ni odgovoril. Zadnje, kar sta videla, preden sta zavila s parkirišča, je bil Grette, ki je stal na stopnicah in vrtel diamantni prstan na mezincu, in rjavi, nagubani obraz za sosedovim oknom.

Na večer so oblaki izginili. Na vrhu Dovregate na poti domov iz Schrøderja se je Harry ustavil in pogledal navzgor. Na nebu brez lune so mežikale zvezde. Ena od luči je bilo letalo, ki je letelo na sever proti Gardermoenu. Meglica Konjska glava v ozvezdju Oriona. Meglica Konjska glava. Orion. Kdo mu je to povedal? Da ni bila Anna?

Ko je stopil v stanovanje, je prižgal televizor, da bi pogledal poročila. Več junaških zgodb o ameriških gasilcih. Ugasnil je. Na ulici je moški glas zatulil žensko ime, bržkone je bil pijan. Harry je brskal po žepih in iskal listek z novo Rakelino številko in odkril, da ima v žepu še vedno ključ z začetnicama AA. Vrgel ga je čisto na konec predala v telefonski mizici in poklical številko. Nihče ni odgovoril. Ko je telefon pozvonil, je bil prepričan, da ga kliče ona, a na drugi strani prasketajoče zveze je bil Øystein.

»Jebemti, kako vozijo tukaj spodaj!«

»Kaj se pa tako dereš, Øystein?!«

»Mater, tukaj poskušajo povoziti, kar leze in gre! Iz Šarm el Šejka sem vzel taksi. Super izlet, sem mislil – naravnost čez puščavo, malo prometa, ravna cesta. Pa sem se pošteno zmotil. Če ti rečem, pravi čudež je, da sem še sploh živ. Pa še tako vroče je! A si že slišal te kobilice – puščavske murne? To so najglasnejše kobilice na svetu. Kako so glasne! Zarežejo naravnost v možgansko skorjo, jebemti. Voda je pa nora. Nora! Čisto prozorna z rahlim zelenim odtenkom. Temperatura pa kot človeško telo, tako da je sploh ne čutiš. Včeraj sem se kopal v morju, in ko sem prišel ven, jebemti, da nisem vedel, a sem bil sploh notri …«

»Pozabi na temperaturo, Øystein! A si našel kakšen strežnik?«

»Ja in ne.«

»Kaj to pomeni?«

Harry ni dobil odgovora. Očitno je zvezo prekinil pogovor na drugem koncu, Harry je ujel samo drobce kot »the boss« in »the money«.

»Harry? Sorry, fantje tukaj so malce paranoični. Pa jaz tudi. Jebemti, je vroče! Mislim pa, da sem odkril pravi strežnik. Seveda je možno, da me fantje nategujejo, ampak jutri bom videl prostore in srečal samega šefa. Tri minute za tipkovnico, po bom vedel, če je pravi. In potem ostane samo še vprašanje cene. Upam. Te pokličem jutri. Če bi videl, kakšne nože nosijo tile beduini …«

Øysteinov glas je zvenel votlo.

Preden je Harry ugasnil luč v sobi, je odprl leksikon. Konjska glava je črna meglica, o kateri se ne ve veliko, tudi o Orionu ne, razen da velja za najlepše vseh ozvezdij. Ampak Orion je tudi grško mitološko bitje, titan in velik lovec, je pisalo. Zapeljala ga je Eos, nakar ga je Artemida užaljena ubila. Harry se je ulegel z mislijo, da nekdo misli nanj.

Ko je naslednje jutro odprl oči, so bile misli razmetane na vse kraje, raztrgani drobci in slike, ki se jih je spominjal samo napol. Kot da bi mu kdo prešaril možgane in bi vsebina, ki je bila lepo popredalčkana, ležala razstresena naokrog. Gotovo je sanjal. Telefon v veži je zvonil in zvonil. Harry se je prisilil na noge. Spet je bil Øystein, sedel je v neki pisarni v El Toru.

»Problem imava,« je rekel.

24. poglavje

São Paulo

Raskolu so se usta in ustnice razpotegnile v blag smehljaj. Zato je bilo nemogoče reči, ali se zares smehlja ali ne. Harry je stavil na zadnje.

»Torej imaš prijatelja, ki je nekje v Egiptu in išče eno telefonsko številko,« je rekel Raskol, ne da bi Harry iz glasu pogruntal, ali se mu posmehuje ali zgolj ugotavlja.

»El Tor,« je rekel Harry in z dlanjo podrgnil naslonjalo na stolu. Počutil se je izjemno nelagodno. Ne samo zato, ker že spet sedi v tej goli sobi za obiske, ampak zaradi vsega projekta. Pretehtal je vse druge možnosti. Da bi najel kredit. Da bi v zadevo vpletel Bjarneja Møllerja. Da bi prodal forda escorta delavnici, v kateri že itak stoji. Ampak to, kar zdaj počne, je edina realna možnost, edina logična. In nora.

»Ta telefonska številka ni navadna številka,« je rekel Harry. Pripeljala naju bo do naročnika, ki mi pošilja mejle. Mejle, ki dokazujejo, da pozna podrobnosti o Annini smrti, in teh ne bi imel, če ne bi bil tam, tik preden je umrla.«

»In tvoj prijatelj pravi, da lastniki strežnika zahtevajo šestdeset tisoč egiptovskih funtov. In to je?«

»Okrog sto sedem tisoč kron.«

»Ki jih pričakuješ od mene?«

»Nič ne pričakujem, samo povem ti, kakšna je situacija. Oni bi radi denar, jaz ga pa nimam.«

Raskol je s prstom potegnil po zgornji ustnici. »Zakaj bi moral biti to moj problem, Harry? Sklenila sva dogovor in jaz sem se svojega držal.«

»Tudi jaz se bom držal svojega, le da bo brez denarja trajalo dlje.«

Raskol je odkimal, odmahnil z rokama in zamomljal nekaj v romščini, tako se je vsaj zdelo Harryju. Øystein je po telefonu obupaval. Brez dvoma sta našla pravi strežnik, je rekel. Res pa je, da si je predstavljal eno zarjavelo starino, ki se matra v kakšnem skednju, in konjskega mešetarja s turbanom, ki za vso naročniško listo zahteva tri kamele in škatlico ameriških cigaret. Namesto tega je pristal v klimatizirani pisarni, za pisalno mizo je sedel mlad Egipčan v obleki in ga gledal skozi srebrno uokvirjena očala ter rekel, da je cena »non-negotiable«, da mora plačati v gotovini, tako da denar ne bo bančno izsledljiv, in da ponudba velja tri dni.

»Domnevam, da si razmislil o posledicah, če se bo razvedelo, da si vzel denar za svojo službo od takega, kot sem jaz?«

»Nisem v službi,« je rekel Harry.

Raskol se je z dlanmi pogladil po ušesih. »Sun Cu pravi, da če ti ne boš nadziral dejanj, bodo ona nadzirala tebe. Dejanj nimaš na vajetih, spiuni. To pomeni, da si naredil napako. Ne zaupam ljudem, ki delajo napake. Zato ti nekaj predlagam. Da to narediva preprosto za obe strani. Ti mi povej ime tega človeka, ostalo bom uredil jaz!«

»Ne!« Harry je udaril z dlanjo po mizi. »Ne sme ga tretjerazredno pospraviti kakšna vaša gorila. Za zapahe mora!«

»Presenečaš me, spiuni. Če sem te prav razumel, si v globoki godlji. Zakaj ne bi pustil, da se pravičnost zgodi čimbolj neboleče?«

»Nobene vendette! Tako sva se dogovorila.«

Raskol se je nasmehnil.

»Hole, ti si hud zalogaj. To mi je všeč. In jaz se dogovorov držim. Ampak ko začneš delati napake, kako naj bom prepričan, da je to pravi človek?«

»Sam si preveril, da je ključ, ki sem ga našel v njegovem vikendu, enak Anninemu.«

»In zdaj spet prihajaš k meni po pomoč. Potem mi moraš povedati kaj več!«

Harry je pogoltnil slino. »Ko sem našel Anno, je imela v čevlju fotografijo.«

»Naprej!«

»Po mojem jo je skrila vanj, preden jo je morilec ustrelil. Na sliki je morilčeva družina.«

»Je to vse?«

»Ja.«

Raskol je odkimal. Pogledal je Harryja in še enkrat odkimal. »Ne vem, kdo od nas je bolj butast. Ti, ker pustiš, da te prijatelj vleče za nos? Tvoj prijatelj, ki verjame, da se bo lahko skril pred mano, potem ko mi bo ukradel denar?« Globoko je vdihnil. »Ali jaz, ki ti dajem denar?«

Harry je mislil, da bo čutil veselje ali vsaj olajšanje. Namesto tega je čutil, kako se mu vozel v želodcu le še bolj zateguje. »Kaj moraš torej vedeti?«

»Samo ime tvojega prijatelja in v kateri banki v Egiptu bo dvignil denar.«

»Čez eno uro ti bom povedal.« Harry se je dvignil.

Raskol si je pognetel zapestja, kot da bi mu ravnokar sneli lisice. »Upam, da ne misliš, da me razumeš, spiuni.« To je rekel potihem, ne da bi pogledal gor.

Harry se je ustavil. »Kako to misliš?«

»Jaz sem Cigan. Moj svet je lahko obrnjen na glavo. A veš, kako se reče po romsko bog?«

»Ne.«

»Devel. Čudno, a ne? Kadar prodajaš dušo, je dobro vedeti, komu jo prodajaš, spiuni.«

Halvorsnu se je zdelo, da je Harry nekam zdelan.

»Definiraj zdelan!«« je rekel Harry in se naslonil na stol. »Oziroma ne, ni treba!«

Ko je Halvorsen vprašal, kako kaj gre, in ga je Harry prosil, naj definira »gre«, je Halvorsen zavzdihnil in zapustil pisarno, da bi poskusil srečo pri Elmerju.

Harry je zavrtel številko, ki mu jo je dala Rakel, a oglasil se mu je spet tisti ruski glas. Domneval je, da mu dopoveduje, da je v zosu. Potem je poklical Bjarneja Møllerja in poskusil pri šefu ustvariti vtis, da ni v zosu. Ni bilo slišati, da bi mu Møller verjel.

»Rad bi dobre novice, Harry. Ne pa poročil, za kaj si zapravljal čas.«

Prišla je Beate in rekla, da je še desetkrat pogledala video in da več ne dvomi. Da sta se Klavec in Stine Grette poznala. »Mislim, da ji na koncu pove, da bo umrla. Vidi se ji v očeh. Kljubovalnih in prestrašenih hkrati, kot v vojnih filmih, ko partizani stojijo pred strelskim vodom.«

Premor.

»Halo?« Z roko mu je pomahala pred obrazom. »Zdelan?«

Poklical je Auneja.

»Harry tukaj. Kako reagirajo ljudje pred usmrtitvijo?«

Aune je zaklokotal.

»Osredotočijo se,« je rekel. »Na čas.«

»Kaj pa strah? Panika?«

»Odvisno. O kakšni usmrtitvi govoriva?«

»O javni. V banki.«

»Razumem. Te bom poklical nazaj čez dve minuti.«

Ko je Harry čakal, je gledal na uro. Minilo je sto deset sekund.

»Umiranje je tako kot rojevanje zelo intimen dogodek,« je rekel Aune. »Razlog, da se ljudje v taki situaciji instinktivno želijo skriti, ni samo v tem, da se čutijo fizično ranljive. Umreti drugim na očeh, kot pri javni usmrtitvi, je dvojna kazen, ker na najgrozljivejši način prizadene obsojenčev sram. Tudi zato je veljalo, da javne usmrtitve učinkujejo bolj preventivno na javnost kot pa usmrtitev v odmaknjeni celici. Vendar pa so upoštevali določene ozire, tako so denimo krvniku nataknili masko. Tukaj ne gre za to, kot mnogi mislijo, da bi prikrili krvnikovo identiteto, saj so vendar vsi vedeli, da je krajevni mesar ali vrvar. Maska je na smrt obsojenemu pomenila, da se je v trenutku smrti ognil neposrednemu stiku s tujcem.«

»Mhm. Tudi bančni ropar je nosil masko.«

»Raba mask je za nas psihologe pravo malo raziskovalno področje. Na primer: sodobno predstavo o tem, da nas maska dela nesvobodne, lahko postavimo na glavo. Maske nas po eni strani razosebljajo, po drugi pa osvobajajo. Zakaj misliš, so bili v viktorijanskem času plesi v maskah tako priljubljeni? Ali da jih uporabljamo pri spolnih igricah? Bančni ropar pa nosi masko iz bolj prozaičnih razlogov.«

»Mogoče.«

»Mogoče?«

»Ne vem,« je zavzdihnil Harry.

»Zgledaš mi nekam …«

»Zmatran. Imej se!«

Harryjev položaj na zemeljski obli se je počasi vrtel stran od sonca in ob popoldnevih se je mračilo vedno prej. Limone pred Alijevo trgovino so se svetile kot rumene zvezdice in droben dež je neslišno škropil ulico, ko je Harry prišel na vrh Sofies gate. Popoldne mu je minilo z nakazovanjem denarja v El Tor. Kar ni bilo neko strašno delo. Govoril je z Øysteinom, dobil številko njegovega potnega lista in naslov banke ob hotelu, v katerem je stanoval, potem je te podatke po telefonu sporočil v redakcijo zaporniškega časopisa Prikazni, Raskol je ravno pisal članek o Sun Cuju. Potem je lahko samo čakal.

Prišel je do glavnih vrat in iskal ključe, ko je na pločniku za sabo zaslišal capljajoče korake. Ni se obrnil.

Dokler ni zaslišal tihega renčanja.

V bistvu ni bil presenečen. Če zakuriš pod loncem na pritisk, veš, da se bo prej ali slej nekaj zgodilo.

Pasji gobec je bil črn kot noč, kar je še poudarjalo belino razgaljenih zob. Šibka svetloba luči nad vhodom se je svetlikala v slinasti kaplji, ki se je mu je obešala z dolgega derača.

»Sedi!« je rekel znan glas iz sence z garažnega dovoza na drugi strani ozke, tihe ulice. Rotvajler je nerad spustil široke, mišičaste boke na moker asfalt, a ni spustil Harryja z rjavih, svetlečih oči, ki Harryja še malo niso spominjale na to, kar si običajno predstavljamo pod pasjim pogledom.

Senca od ščitnika na čepici je padala bližajočemu se moškemu na obraz.

»Dober večer, Harry! A se bojite psov?«

Harry je pogledal v rdeči, odprti gobec. Drobec splošne izobrazbe je priplaval na površje. Rimljani so z rotvajlerjevimi predniki osvajali Evropo. »Ne. Kaj bi radi?«

»Prišel sem s ponudbo. Ponudbo, ki je ne … Kako se že reče?«

»Že v redu, gospod Albu, kar povejte!«

»Premirje.« Arne Albu je pridvignil ščitnik na čepici. Poskušal se je smejati po fantovsko, vendar se mu tokrat ni posrečilo tako kot zadnjič. »Vi se izogibajte mene, jaz pa se bom izogibal vas!«

»Zanimivo! In kaj bi mi vi lahko naredili, gospod Albu?«

Albu je pokimal v rotvajlerja, ki se je, bolj da bi sedel, pripravljal na skok. »Imam svoje metode. In tudi nisem povsem brez sredstev.«

»Hm.« Harry je z roko segel po cigarete v jakno, a se je ustavil, ko je pes grozeče zarenčal. »Zgledate nekam zmatrani, gospod Albu. A vas je zdelal tek?«

Albu je odkimal.

»Ne tečem jaz, Harry, ampak vi.«

»A dajte no? Nespecificirane grožnje policistu na cesti. Jaz bi rekel, da je to znak utrujenosti. Zakaj se nočete več igrati?«

»Igrati? A vi to vidite kot igro? Nekakšen človek ne jezi se s človeškimi usodami?«

Harry je v očeh Arneja Albuja videl bes. Pa še nekaj drugega. Čeljusti so mu drgetale in žile na sencih in na čelu nabrekale. To je bil obup.

»A se sploh zavedate, kaj ste mi naredili?« je skoraj zašepetal in smehljanje ga je minilo. »Zapustila me je. Pobrala je otroke … in odšla. Zaradi ene nepomembne štorije. Anna mi že dolgo ni pomenila nič.« Arne Albu se je ustopil tik ob Harryja. »Z Anno sva se srečala, ko mi je prijatelj hotel pokazati svojo galerijo, ona pa je v njej slučajno razstavljala. Kupil sem dve njeni sliki, ne vem natanko, zakaj. Rekel sem ji, da za pisarno. Nikoli ju nisem nikamor obesil, jasno. Ko sem naslednji dan prišel po njiju, sva se z Anno zaklepetala in sem jo povabil na kosilo. Potem na večerjo. In čez dva tedna na izlet za konec tedna v Berlin. Stvari so se kar prehitevale. Ujel sem se in se sploh nisem poskušal rešiti. Dokler ni Vigdis odkrila, kaj se dogaja, in zagrozila, da bo šla.«

Glas se mu je rahlo zatresel.

»Obljubil sem ji, da je šlo za enkratno napako, trapasto zaljubljenost, kakršno moški v mojih letih doživijo, ko srečajo mlado žensko, ki jih spomni, kakšni so bili nekoč. Mladi, močni, neodvisni. Zdaj pa to niso več. Vsaj ne neodvisni. Ko boste imeli otroke, boste razumeli ...«

Glas mu je odpovedal, globoko je dihal. Roke je zakopal v žepe in spet začel.

»Anna je ljubila tako silovito, da že ni bilo več normalno. Kot da nikoli ne bi znala odnehati. Dobesedno sem se ji moral iztrgati, raztrgala mi je jakno, ko sem poskušal oditi skozi vrata. Mislim, da razumete, kaj hočem povedati, nekoč mi je namreč povedala, kako je bilo, ko ste jo zapustili. Da jo je skoraj dotolklo.«

Harry je bil preveč osupel, da bi odgovoril.

»Vendar mi je je bilo najbrž žal,« je nadaljeval Albu. »Drugače ji ne bi obljubil, da se spet vidiva. Jasno sem ji povedal, da je med nama konec, ampak rada bi mi vrnila nekaj stvari, je rekla. Saj nisem mogel vedeti, da boste prišli vi in vso stvar napihnili. Da bi se videlo, kot da sva … spet začela, kjer sva nehala.« Sklonil je glavo. »Vigdis mi ne verjame. Rekla je, da mi nikoli več ne bo mogla verjeti. Nikoli več.«

Dvignil je glavo in Harry je videl v očeh obup. »Hole, vzeli ste mi edino, kar imam. Samo njih imam. Ne vem, če jih bom dobil nazaj.« Obraz se mu je skremžil od bolečine.

Harry je pomislil na lonec na pritisk. Zdaj zdaj se bo zgodilo.

»Edina možnost, ki mi ostane, je, da vi … da ne …«

Harry je odreagiral instinktivno, ko je videl, da Albu premika desnico v žepu. Brcnil ga je in zadel od strani v koleno, da je Albu pokleknil na pločnik. Z roko si je zaščitil obraz v tistem hipu, ko je rotvajler napadel, zaslišal je, kako se trga blago, in začutil, kako mu zobje luknjajo kožo in se mu zajedajo v meso. Upal je, da se bodo čeljusti sklenile, a brihtni hudič je popustil. Harry je brcnil v črni, goli sveženj mišic, a zgrešil. Slišal je, kako kremplji praskajo v asfalt, ko se je pes z odprtim gobcem pognal vanj. Nekdo mu je povedal, da rotvajlerji, še preden so stari tri tedne, vedo, da najučinkoviteje ubijejo tako, da pregriznejo goltanec, in zdaj mu je švignil petdesetkilogramski mišičasti stroj že mimo rok. Harry je izkoristil hitrost, ki jo je dobil, ko je brcnil v mrcino, in se je zavrtel. Ko so se pasje čeljusti sklenile, se zato niso sklenile okrog vratu, temveč okrog tilnika. Zaradi tega pa se ni rešil težav. Zgrabil je nazaj, ujel spodnjo in zgornjo čeljust, vsako s svojo roko, in napel vse moči. A namesto da bi jih odtrgal od sebe, so se le še za nekaj milimetrov zagrizle v zatilje. Kot da bi bile kite in mišice v pasjih čeljustih bodeča žica. Harry se je vrgel v opečnato steno in zaslišal, da so v pasjem telesu počila rebra. A čeljusti še kar nisi popustile. Obšla ga je panika. Slišal je že za hijeno, ki ni spustila levjega goltanca še dolgo potem, ko so jo že raztrgale levinje. Čutil je, kako mu pod majico po hrbtu teče topla kri, in se zavedel, da je padel na kolena. Je že izgubil zavest? Pa kje so vsi ljudje?! Sofies gate je res tiha ulica, a Harryju se je zazdelo, da ni bila še nikdar tako prazna kot prav zdaj. Prešinilo ga je, da se je vse zgodilo v tišini, nobenega kričanja, nobenega lajanja, samo glas mesa ob meso in cefranja mesa. Poskušal je zavpiti, pa ni iz sebe spravil niti glasu. Vidno polje se mu je ožilo, začutil je, da ima arterijo najbrž vkleščeno, da že vidi svetlobo na koncu tunela, ker možgani ne dobivajo dovolj krvi. Svetleče se limone pred Alijevo trgovino so počasi ugašale. Nekaj črnega, ploskega, mokrega in težkega se mu je približevalo in mu eksplodiralo v obraz. Začutil je okus po asfaltu. Daleč stran je zaslišal glas Arneja Albuja. »Spusti!«

Začutil je, da pritisk okrog tilnika slabi. A Harryjev položaj na zemeljski obli se je počasi vrtel stran od sonca in popolnoma se je stemnilo, ko je nad sabo zaslišal glas:

»Ste živi? A me slišite?«

Ob ušesu mu je kovinsko kliknilo. Del orožja. Petelin.

»Jeb…!« Zaslišal je tiho ječanje in pljusk kozlanja na asfalt. Še več kovinskega klikanja. Varovalo se odpira … Čez nekaj sekund bo konec! Aha, tak je ta občutek! Ne obup – ne groza – še obžalovanje ne. Samo olajšanje. Za sabo ne bo pustil veliko. Albu si je vzel čas. Dovolj časa, da se je Harry le še nečesa spomnil. Nekaj bo pustil za sabo. Pljuča si je napolnil z zrakom. Omrežje ven je vsrkavalo kisik in ga sunkovito pošiljalo v možgane.

»Tako, zdaj …« je začel glas, a obnemel, ko je Harryjeva pest priletela v grlo.

Harry se je skobacal na kolena. Više ni mogel. Poskušal je ostati pri zavesti, medtem ko je čakal na odločilni napad. Minila je sekunda. Dve sekundi. Tri. Vonj po kozlanju je dražil nos. Cestne svetilke nad njim so počasi dobivale podobo. Ulica je bila prazna. Popolnoma prazna. Razen moškega, ki je ležal ob njem in hropel. Na sebi je imel modro puhovko in nekaj, kar je štrlelo izza ovratnika in spominjalo na zgornji del pižame. Luč svetilk je bliskala v kovino. Ni bila pištola, ampak vžigalnik. In šele zdaj je Harry opazil, da ob njem ne leži Arne Albu, ampak Trond Grette.

Harry je postavil skodelico z vročim čajem na mizo pred Tronda, ki je s panično izbuljenimi očmi še vedno lovil sapo in hropel. Tudi Harryju se je vrtelo, bilo mu je slabo in bolečine v zatilju so butale kot v opeklini.

»Pijte!« je rekel Harry. »Stisnil sem veliko limone, to otopi mišice, tako da ohlapnejo in potem laže dihaš.«

Trond ga je ubogal. In na Harryjevo veliko začudenje je res kazalo, da učinkuje. Po nekaj požirkih in napadih kašlja se je Trondu počasi vračala barva v bleda lica.

»Reklet delani,« je zašepetal.

»Prosim?« Harry se je usedel.

»Ste pa prekleto zdelani!«

Harry se je nasmehnil in se dotaknil brisače, ki si jo je zavezal okrog vratu. Prepojena je bila s krvjo. »A ste zato bruhali?«

»Ne prenesem krvi,« je rekel Trond. »Od nje se mi kar …« Zavil je z očmi.

»Dobro, lahko bi bilo huje. Rešili ste me.«

Trond je odkimal. »Bil sem kar precej stran, ko sem vaju zagledal, samo zavpil sem. Nisem tako prepričan, da je zato ukazal psu, naj vas spusti. Žal mi je, da si nisem zapomnil številke, vsekakor pa sem videl, da sta izginila z džipom cherokeejem.«

Harry je odmahnil z roko. »Vem, kdo je bil.«

»A ja?«

»Tip, ki ga lovim. Ampak a mi ne bi raje povedali, kaj delate v tej soseski, Grette?«

Trond je zavrtel skodelico. »S tako rano morate nujno k dežurnemu zdravniku!«

»Bom še videl. Najbrž ste malo premislili, odkar sva se zadnjič pogovarjala?«

Trond je počasi prikimal.

»In do kakšnega spoznanja ste prišli?«

»Da mu ne morem več pomagati.«

Harry ni mogel presoditi, ali je Trond stavek odšepetal zaradi ranjenega grla. »Kje je torej vaš brat?«

»Želim, da mu poveste, da sem vam jaz to povedal. Razumel bo.«

»Prav.«

»Porto Seguro.«

»A ja?«

»Mesto v Braziliji.«

Harry je zavihal nos. »Dobro. Kako ga bomo pa našli?«

»Povedal mi je samo to, da ima tam spodaj hišo. Naslova mi ni hotel dati, samo telefonsko številko.«

»Zakaj pa ne? Saj ga ne išče policija.«

»O tem zadnjem nisem tako prepričan.« Trond je naredil nov požirek. »Rekel je, da je zame najbolje, če nimam naslova.«

»Mhm. A je to veliko mesto?«

»Skoraj milijon prebivalcev, je rekel Lev.«

»Aha. Nimate še kakšnega drugega podatka? Ga pozna še kdo, ki bi utegnil imeti njegov naslov?«

Trond se je obotavljal in odkimal.

»No, na dan z besedo!« je rekel Harry.

»Ko sva se z Levom zadnjič dobila v Oslu, sva bila na kavi. Rekel je, da ima še hujši okus kot ponavadi. Da se je navadil piti cafezinho v lokalnem ahvaju.«

»Ahva? A ni to taka arabska kavarnica?«

»Drži. Cafezinho pa je gotovo grenka brazilska varianta ekspresa. Lev je rekel, da gre skoraj vsak dan tja. Popit kavico, pokadit vodno pipo in igrat domine s sirskim lastnikom, s katerim sta se, tako kaže, spoprijateljila. Spomnim se tudi, kako mu je ime. Mohamed Ali. Tako kot slavnemu boksarju.«

»In petdesetim milijonom drugih Arabcev. Je brat povedal, kako se reče tej kavarnici?«

»Gotovo, a se ne spomnim. V brazilskem mestu pa ne more biti prav veliko ahvajev, a ne?«

»Najbrž ne.« Harry je pomislil. Vsekakor ima nekaj konkretnega v rokah. Z roko se je hotel dotakniti čela, a ga je zabolelo v zatilju, ko je dvignil roko.

»Samo še zadnje vprašanje, Grette. Zakaj ste se odločili, da mi boste tole povedali?«

Trondova skodelica se je vrtela in vrtela.

»Vedel sem, da je v Oslu.«

Harry je brisačo okrog vratu čutil kot težko vrv. »Kako?«

Trond se je dolgo praskal pod brado, preden je odgovoril.

»Več kot dve leti nisva govorila. Nenadoma me je poklical in povedal, da je v mestu. Dobila sva se v kavarni in dolgo klepetala. Evo, spet kava!«

»Kdaj je bilo to?«

»Tri dni pred ropom.«

»O čem sta se pogovarjala?«

»O vsem. In o ničemer. Ko se poznaš tako dolgo kot midva, se velike stvari pogosto tako razbohotijo, da se želiš pogovarjati o majhnih stvareh. O … očetovih vrtnicah in podobno.«

»Kakšne velike stvari?«

»Take, ki ne bi smele biti narejene. In ne izrečene.«

»Torej sta se potem raje pogovarjala o vrtnicah?«

»Očetove vrtnice sem prevzel, ko sva s Stine prevzela vrstno hišo. Tam sva z Levom odraščala. Hotel sem, da bi tudi najini otroci odraščali tu.« Ugriznil se je v spodnjo ustnico. Pogled je uperil v rjavo-beli povoskan prt, edino, kar je Harry prevzel po materi.

»O ropu ni rekel nič?«

Trond je odkimal.

»Saj vam je jasno, da je moral biti rop takrat že načrtovan? Da bo oropana banka vaše žene?«

Trond je globoko zavzdihnil. »Če bi bilo kot prej, potem bi mogoče za to vedel in bi lahko preprečil. Lev je namreč z velikim veseljem govoril o svojih ropih. Dokopal se je do kopij videoposnetkov in jih hranil na podstrešju v Disengrendi, včasih je vztrajal, da jih pogledava skupaj. Takrat sem spoznal, kako spreten je moj brat. Ko sem se poročil s Stine, sem začel delati, jasno sem mu povedal, da nočem nič več slišati o njegovih podvigih. To bi me lahko spravilo v kočljiv položaj.«

»Mhm. Torej ni vedel, da Stine dela v banki?«

»Povedal sem mu, da dela v Nordei, ne pa tudi, v kateri podružnici, se mi zdi.«

»Sta se pa poznala?«

»Nekajkrat sta se srečala, ja. Na družinskih srečanjih. Lev jih ni nikoli posebno ljubil.«

»In kako sta se ujela?«

»Dobro. Lev je pravi šarmer, kadar se mu zljubi.« Trond se je kislo nasmehnil. »Kot rečeno, sva podedovala vsak svoj set genov. Vesel sem bil, da se ji je pokazal s svoje dobre plati. In ker sem ji povedal, kakšen zna biti do ljudi, ki jih ne mara, se je čutila polaskano. Ko je bila prvič pri nas, jo je popeljal po soseski in ji pokazal vse kraje, kjer sva se igrala kot otroka.«

»Tudi nadhod?«

»Ne, tega pa ne.« Trond je zamišljeno dvignil roke in jih pogledal.

»Vendar ne mislite, da je to naredil zaradi sebe! Lev je čez vse rad govoril o vseh svojih norčavostih. Ker je vedel, da ne maram, da bi zvedela, kakšnega brata imam.«

»Mhm. Ste prepričani, da bratu ne pripisujete plemenitejšega srca, kot ga ima v resnici?«

Trond je odkimal. »Lev ima svojo svetlo in temno plat. Tako kot vsi. Za tiste, ki jih ima rad, bi šel tudi v smrt.«

»Ne pa v zapor?«

Trond je odprl usta, a odgovora iz njih ni bilo. Koža pod enim očesom mu je zatrzala. Harry je zavzdihnil in z muko vstal. »Poklical bom taksi in se odpeljal do zdravnika.«

»Jaz sem z avtom,« je rekel Trond.

Avtomobilski motor je tiho brnel. Harry je strmel v cestne svetilke, ki so drsele po nočno črnem nebu, v armaturno ploščo in volan, s katerega se je motno pobliskaval Trondov diamant na mezincu.

»O prstanu ste se pa zlagali,« je zašepetal Harry. »Diamant je premajhen, da bi stal trideset tisoč. Grem stavit, da stane okrog pet jurjev in da ste ga Stine kupili pri kakšnem zlatarju tukaj v Oslu. Imam prav?«

Trond je pokimal.

»Z Levom sta se dobila v São Paulu, a ne? Denar je bil zanj.«

Trond je spet pokimal.

»Dovolj denarja za nekaj časa,« je rekel Harry. »Dovolj za letalsko vozovnico, ko se je odločil, da se vrne v Oslo in začne spet delati.«

Trond ni odgovoril.

»Lev je še vedno v Oslu,« je zašepetal Harry. »Rad bi telefonsko številko!«

»A veste, kaj?« Trond je na Trgu Alexandra Kiellanda previdno zavil na desno. »Ponoči sem sanjal, da se je Stine prišla v spalnico pogovarjat z mano. Na sebi je imela angelsko oblačilo. Ne takega, kot ga nosijo pravi angeli, ampak tako norčavo, kot jih nosijo na karnevalih. Rekla je, da ne sodi tja gor. Ko sem se zbudil, sem pomislil na Leva. Pomislil sem, kako sedi na robu šolske strehe in binglja z nogami, medtem ko smo šli mi na naslednjo uro. Zgledal je kot majhna pikica, vendar se še dobro spomnim, kaj sem takrat mislil. Da sodi tja gor.«

25. poglavje

Bakšiš

V Ivarssonovi pisarni so sedeli trije ljudje. Ivarsson za pospravljeno mizo in Beate in Harry na malce nižjih stolih pred njo. Trik z nižjimi stoli je tako znana gospodovalna tehnika, da bi človek verjel, da več ne hasne, ampak Ivarsson je že vedel, kako in kaj. Po njegovih izkušnjah se osnovne tehnike nikoli ne postarajo.

Harry je stol obrnil postrani, tako da je lahko gledal skozi okno. Razgled se mu je odpiral na hotel Plaza. Okrogli oblaki so polzeli čez stekleni stolp in mesto, dežja pa niso spustili. Ponoči ni spal, čeprav mu je dežurni zdravnik po injekciji proti tetanusu dal še tablete proti bolečinam. Pojasnilo, ki ga je dal sodelavcem o podivjanem potepuškem psu, je bilo dovolj izvirno, da so mu verjeli, in dovolj blizu resnice, da je bil kolikor toliko prepričljiv. Tilnik je imel otečen in tesna preveza se mu je zažemala v kožo. Vedel je, da ga bo zabolelo, če bo zasukal glavo v Ivarssona, ki je spregovoril. Vedel je, da je ne bi zasukal, tudi če ga ne bi bolelo.

»Torej bi rada letalski vozovnici za Brazilijo in iskala tam?« je rekel Ivarssonn, z roko pometel po mizi in se delal, kot da zadržuje smeh. »Medtem ko Klavec dokazano veselo ropa banke po Oslu?«

»Ne veva, kje v Oslu je,« je rekla Beate. »Oziroma če sploh je v Oslu. Upava pa, da bova izsledila hišo, za katero njegov brat trdi, da je v Portu Seguru. Če jo najdeva, bova našla tudi prstne odtise. In če se bojo ujemali z odtisi na steklenici kokakole, bomo dobili obremenilne tehnične dokaze. To bi moralo biti vredno potovanja.«

»A tako? In katere prstne odtise imata vidva, ki jih drugi niso našli?«

Beate je zaman poskušala vzpostaviti očesni stik s Harryjem. Pogoltnila je slino. »Ker se držimo načela, da preiskujemo neodvisno drug od drugega, sva se odločila, da bova to zadržala zase. Do nadaljnjega.«

»Draga Beate,« je začel Ivarsson in zamižal na desno oko. »Pravite ‘sva’, slišim pa samo Harryja Holeja. Cenim Holejevo vnemo, da upošteva mojo metodo, vendar ne smemo dovoliti, da bi nas načela ovirala pri doseganju skupnih rezultatov. Zato ponavljam: kateri prstni odtisi?«

Beate je obupano pogledala Harryja.

»Hole?« je rekel Ivarsson.

»Midva bova nadaljevala po svoje,« je rekel Harry. »Do nadalj-njega.«

»Kot želite,« je rekel Ivarsson. »Na izlet pa kar pozabita! Pogovorita se z brazilsko policijo in jo prosita, naj vama priskrbi prstne odtise!«

Beate se je odkašljala. »Sem že preverila. Poslati moramo pisno prošnjo šefu policije v zvezni državi Bahia in dobiti brazilskega državnega tožilca, ki bo zadevo preštudiral in morda izdal dovoljenje za hišno preiskavo. Možakar, s katerim sem govorila, je rekel, da bo to brez zvez v brazilski birokraciji po izkušnjah sodeč trajalo od dveh mescev do dveh let.«

»Rezervirala sva sedeža na letalu jutri zvečer,« je rekel Harry in si ogledoval noht. »Kako se boste odločili?«

Ivarsson se je zasmejal. »Kaj mislita? Prosit sta me prišla za letalsko vozovnico na drug konec sveta, pa se vama zahteve še utemeljiti ne da. Zamislila sta si hišno preiskavo brez dovoljenja, tako da če bosta res našla tehnične dokaze, jih bo sodišče zavrnilo, ker sta jih pridobila nezakonito.«

»Trik z opeko,« je potihem rekel Harry.

»Prosim?«

»Neznanec zabriše skozi okno opeko. Policija pride povsem naključno mimo in stopi v stanovanje brez sodnega naloga. Občutek imajo, da v sobi diši po marihuani. Subjektiven občutek, a upravičen razlog takojšnjo preiskavo. Na licu mesta poiščejo tehnične dokaze, kot so prstni odtisi. Zelo zakonito.«

»Na kratko, razmislila sva o tem, kar pravite,« se je podvizala Beate. »Če bova našla hišo, bova prstne odtise odnesla na zakonit način.«

»A ja?«

»Upajmo, da brez opeke!«

Ivarsson je odkimal. »Ne bo dovolj. Odgovor je glasen in jasen ne.« Pogledal je na uro, da bi pokazal, da je sestanka konec, in dodal s tankim reptilskim smehljajem: »Do nadaljnjega.«

»A mu ne bi mogel vseeno kaj povedati,« je rekla Beate, ko sta šla po hodniku iz njegove pisarne.

»Kaj pa?« je rekel Harry in previdno zasukal vrat. »Odločil se je že vnaprej.«

»Niti priložnosti mu nisi dal, da bi nama dal vozovnici.«

»Dal sem mu priložnost, da ga ne povoziva.«

»Kako to misliš?« Ustavila sta se pred dvigalom.

»Kakor sem rekel. V tej zadevi imava precej proste roke.«

Beate se je obrnila in ga pogledala. »Mislim, da razumem,« je rekla počasi. »Kaj bova zdaj?«

»Povoziva ga! Ne pozabi na sončno kremo!« Dvigalo se je odprlo.

Bjarne Møller je Harryju pozneje čez dan povedal, da je bil Ivarsson zelo užaljen, ker mu je šef policije osebno naročil, naj pošlje Harryja in Beate v Brazilijo in da bosta njuno potovanje in bivanje plačana iz proračuna oddelka za rope.

»A si zdaj zadovoljen s sabo?« je rekla Beate Harryju, preden je odšel domov.

A ko je šel mimo Plaze in so oblaki končno odprli zapornice, začuda ni občutil zadovoljstva. Samo zadrego, pomanjkanje spanja in bolečine v zatilju.

»Bakšiš?« je zavpil v telefon. »Kaj za vraga je bakšiš?«

»Napitnina,« je rekel Øystein. »Brez tega noben v tej prekleti državi ne migne s prstom.«

»Jebemti!« Harry je brcnil v mizico pred ogledalom. Aparat je zletel na tla in slušalka mu je ušla iz roke.

»Halo? Harry, a si še tam?« je prasknilo iz slušalke na tleh. Harryja je imelo, da bi tam kar obležala. Da bi šel po svoje. Ali da bi zavrtel ploščo Metallice do fula. Kakšno staro.

»Harry, zberi se!« je zapiskalo.

Harry se je sklonil s trdim vratom in pobral slušalko. »Sorry, Øystein! Koliko, si rekel, da bi še radi?«

»Dvajset tisoč egiptovcev. Štirideset tisoč norvežanov. Potem bom dobil naročnika, so rekli.«

»Nategujejo naju, Øystein.«

»Jasno. A bi rada dobila tega naročnika ali ne?«

»Denar bo prišel. Ti samo glej, da dobiš potrdilo, okej?«

Harry je ležal v postelji in strmel v strop ter čakal, da bo trojni protibolečinski odmerek končno prijel. Preden je zdrsnil v mrak, je zagledal fanta, ki sedi na strehi in ga gleda dol ter binglja z nogami.

Četrti del

26. poglavje

D’Ajuda

Fred Baugestad je imel mačka. Star je bil 31 let, ločen, delal je na naftni ploščadi Statfjord B kot roughneck. Delo je bilo naporno, še pivca si ni mogel privoščiti, plača pa mastna, v sobi je imel televizor, hrano za sladokusce, najboljše od vsega pa je bilo, da je bil po treh tednih dela štiri tedne prost. Nekateri so odpotovali domov k ženi in buljili v steno, nekateri so vozili taksi ali gradili hišo, da se jim od dolgčasa ne bi odtrgalo, drugi pa so delali kot Fred: odšli so v kakšno toplo deželo in se tam zapijali na smrt. Včasih je napisal kartico v Karmøy hčerki oziroma »štručki« , kot jo je še vedno klical, čeprav je imela že deset let. Ali pa enajst? Kakorkoli, s kopnim je vzdrževal samo ta stik in to je bilo več kot dovolj. Ko se je nazadnje pogovarjal z očetom, se mu je ta pridušal čez mamo, ker je v Rimiju spet ukradla Kapitanove piškote in so jo prijeli. »Molim zanjo,« je rekel oče in se pozanimal, ali ima Fred s sabo norveško Biblijo, kadar gre v tujino. »Ta knjiga, oče, je zame tako nepogrešljiva kot zajtrk,« je odgovoril Fred. Kar je bilo še kako res, kajti Fred ni nikoli jedel pred kosilom, kadar je bil v d’Ajudi. Razen če caipirinha ne šteje za hrano, to je pa spet vprašanje definicije, kajti v vsak drink je stresel najmanj štiri jedilne žlice sladkorja. Fred Baugestad je pil caipirinho, ker je bila izvirno ogabna. V Evropi ima ta pijača nezasluženo dober sloves, ker jo delajo z rumom ali vodko namesto s kašaso – surovim, trpkim brazilskim žganjem iz sladkornega trsa. Pitje take caipirinhe je prava pokora in Fred je trdil, da je takim vajam tudi namenjena. Oba Fredova dedka sta bila alkoholika in s tako gensko dispozicijo je menil, da je najbolje, da ostane na varni strani in pije tako žlobodro, da od nje nikoli ne bo postal odvisen.

Danes se je odvlekel do Mohameda opoldne in spravil vase en ekspreso in en brandy, potem pa se je počasi vrnil v migotavo poletno vročino po ozki, luknjasti gruščnati poti med majhnimi, nizkimi in bolj ali manj belimi opečnatimi hišami. Hiša, ki sta jo najela z Rogerjem, je sodila med manj bele. Omet je odpadal, notri pa so bile sive neometane stene tako prepojene z vlažnim vetrom, ki je pihal z Atlantika, da bi začutil grenkobo, če bi steno polizal. Ampak le zakaj bi jo, je pomislil Fred. Hiša je bila kar v redu. Tri spalnice, dve vzmetnici, en hladilnik, en štedilnik. Pa še en kavč in ena mizna plošča na dveh kamnih v sobi, ki sta jo določila za dnevno, ker je imela v steni skoraj štirioglato luknjo, ki sta ji rekla okno. Res pa je, da bi morala večkrat čistiti. V kuhinji je mrgolelo rumenih ognjenih mravelj z grozljivim pikom, lava pe mu rečejo Brazilci, ampak Fred ni bil prav pogosto tam, odkar sta hladilnik preselila v dnevno sobo.

Ležal je na kavču in načrtoval naslednji korak za ta dan, ko je vstopil Roger.

»Kje si pa bil?« je vprašal Fred.

»V lekarni v Portu,« so se Rogerju raztegnila usta od enega ušesa do drugega. »Mater, da ne boš verjel, kaj vse tam prodajajo čez pult. Na Norveškem takih stvari še na recept ne dobiš.« Vsebino je stresel iz plastične vrečke in naglas bral etikete.

»Trije miligrami benzodiazepina. Dva miligrama flunitrazepama. Jebemti, Fred, pa midva imava v bistvu rohypnol!«

Fred ni odgovoril.

»A ti je slabo?« je žuborelo iz Rogerja. »A nisi še nič dal vase?«

»Não. Samo en kofe pri Mohamedu. Mimogrede, tam je bil en čuden tip. Mohameda je spraševal o Levu.«

Roger je odsekano pogledal od lekarniških izdelkov. »Po Levu? Kako pa zgleda?«

»Velik. Blond pa plave oči. Po jeziku sodeč, Norvežan.«

»Jebemti, Fred, kaj me tako strašiš!« Roger je bral naprej.

»Kako to misliš?«

»Reciva takole: če bi bil temen, visok in šlank, bi bil čas, da se pobereva iz d’Ajude. In z zahodne poloble, če sva že pri tem. A je zgledal ko kifeljc?«

»Kako pa zgleda kifeljc?«

»Kot … eh, pozabi, naftarček!«

»Zgledal je žejen. Jaz dobro vem, kako zgledajo žolne.«

»Okej. Najbrž kakšen Levov prijatelj. A mu pomagava?« Fred je odkimal. »Lev je rekel, da živi tukaj popolnoma in… in… nekaj po latinsko, kar pomeni na skrivaj. Mohamed se je delal, kot da ni še nikoli slišal za nobenega Leva. Tip bo Leva našel, če bo Lev hotel.«

»Saj sem se samo pohecal. Kje se pa sicer drži Lev? Že več tednov ga nisem videl.«

»Nazadnje sem slišal, da odhaja za nekaj časa na Norveško,« je rekel Fred in poskušal previdno dvigniti glavo.

»Mogoče se je lotil kakšne banke, pa so ga prijeli,« se je Roger nasmehnil ob tej misli. Ne zato, ker bi rad, da Leva primejo, ampak ker se je ob misli na ropanje bank vedno nasmehnil. Osebno je to naredil trikrat in vsakič mu je pognalo kri po žilah. Prvič in drugič so jih resda prijeli, tretjič pa mu je šlo kot po maslu. Kadar je opisoval veliki met, je kot ponavadi pozabil omeniti srečno okoliščino, da nadzorne kamere začasno niso delale, vseeno pa je bil plen tolikšen, da zdaj v d’Ajudi lahko uživa v opoju brezdelja – in občasno v opoju opija. Lepo mestece južno od Porta Segura je do pred kratkim naseljevala največja zbirka iskanih kriminalcev na kontinentu južno od Bogote. Začelo se je v sedemdesetih letih, ko je d’Ajuda postala zbirališče hipijev in popotnikov, ki so se preživljali z igranjem, v poletnem obdobju pa so po Evropi prodajali doma narejeni nakit in krasili telesa. To je za d’Ajudo pomenilo dobrodošel dodaten prihodek in v glavnem ni motilo nikogar, zato sta se dve brazilski družini, ki sta pravzaprav obvladovali gospodarstvo mesteca, s krajevnim šefom policije sporazumeli, da bodo pogledali skozi prste, da se na plaži kadi marihuana, v kavarnah, v vedno več barih in sčasoma tudi na ulici.

Bila pa je ena težava. Pomemben vir prihodkov za policiste, ki so od države prejemali beraško plačo, je bil tukaj pa tudi drugod »obiranje« turistov zaradi kajenja marihuane in kršitev drugih bolj ali manj neznanih zakonov. Da bi torej donosni turisti in policija mirno sobivali, sta morali družini poskrbeti za alternativne prihodke policije. Začelo se je tako, da so nekemu ameriškemu sociologu in njegovemu argentinskemu ljubimcu, ki sta stala za lokalno proizvodnjo in prodajo marihuane, naložili plačevanje provizije šefu policije, zato da je ščitil monopol, se pravi, da so potencialne tekmece urno aretirali in jih z velikim pompom in fanfarami predali zvezni policiji. Denarci so se stekali v žepe redkih lokalnih uradnikov in vsi so prekipevali od sreče in radosti, vse dokler niso prišli trije Mehičani in ponudili višjo provizijo in so Američana in Argentinca nekega nedeljskega jutra na trgu pred pošto z velikim pompom in fanfarami izročili zvezni policiji. Učinkoviti, tržno regulirani sistem za nakup in prodajo varovanja se je razvijal naprej in kmalu so d’Ajudo napolnili iskani zločinci z vseh koncev sveta, ker so si tukaj zagotovili sorazmerno varno bivanje, in to za veliko nižjo ceno, kot bi jo morali plačevati policiji v Pattayi in marsikje drugje. V osemdesetih letih pa so ta lepi in do takrat skoraj neokrnjeni naravni biser z dolgimi plažami, rdečkastimi sončnimi zahodi in izvrstno marihuano odkrili turistični jastrebi – nahrbtnikarji. V d’Ajudo so se zgrinjali v tolikšnem številu in s tako potrošniško zagnanostjo, da sta lokalni družini morali premisliti, ali naj bo d’Ajuda še naprej pribežališče za tolovaje. Bolj ko so se prijetni, mrakobni bari spreminjali v izposojevalnice potapljaške opreme in je kavarna, kjer so domačini plesali lambado po starem, začela prirejati »Wild-Wild-Moonparty«, pogosteje je lokalna policija izvajala bliskovite racije po belih hišicah in odvlekla divje otepajočega se ujetnika na trg. A vseeno so zločinci še vedno živeli varneje v d’Ajudi kot v večini drugih krajev na svetu, čeprav se je preganjavica zavlekla pod kožo vsem, ne samo Rogerju.

Zato se je v d’Ajudini gospodarski verigi našlo tudi mesto za človeka, kot je Mohamed Ali. Njegova eksistenca je v glavnem temeljila na tem, da se je strateško pozicioniral na trgu, kjer je obračal avtobus iz Porta Segura. Izza pulta v svoji odprti ahvi je imel popoln pregled nad vsem, kar se je dogajalo na sončno razvajeni, tlakovani in edini plazi v d’Ajudi. Ko je pripeljal avtobus, je nehal streči kavo in polniti vodne pipe z brazilskim tobakom – slabim nadomestkom za njegov domači m’aasil – da bi poskeniral prišleke in razkrinkal morebitne policaje ali lovce na glave. Če mu je nezmotljivi nos spredalčkal koga v eno od omenjenih kategorij, je nemudoma zagnal alarm. Alarm je bil nekakšen abonma. Tiste, ki so mu plačevali mesečni prispevek, je po telefonu obvestil ali jim tekel na vrata povedat mali, urni Paulinho.

A Mohamed je imel tudi osebni razlog, da je nadziral avtobuse. Ko sta z Rosalito zbežala iz Ria in od njenega moža, tudi za hip ni podvomil, kaj ju čaka, če bo zavrženec odkril, kje sta. Umor si zlahka naročil že za nekaj sto dolarjev, če si šel v favelo v Rio ali São Paulo, ampak tudi profesionalec, zaslužni ubijalec ni vzel več kot dva-, tritisoč dolarjev plus stroške za naročilo find-and- destroy, v zadnjih desetih letih je bila ponudba pač večja od povpraševanja. Razen tega si dobil količinski popust na par.

Dogajalo se je, da so ljudje, ki jih je Mohamed označil za lovce, stopili naravnost v njegovo ahvo. Naročili so kavico že zaradi videza, in ko so jo pol popili, so mu postavili neizogibno vprašanje a-mogoče-veste-kje-živi-moj-prijatelj-tapata oziroma a-poznate-tega-na-sliki-dolžen-sem-mu-denar. V takem primeru je Mohamed zahteval doplačilo, še zlasti, če se je zaradi njegovega odločnega odgovora (»Videl sem, da se je pred dvema dnevoma z velikim kovčkom odpeljal v Porto Seguro, senhor.«) lovec obrnil in se vrnil s prvim avtobusom.

Ko je visok, svetlopolt moški v pomečkani laneni obleki in z belim povojem okrog vratu postavil na mizo potovalko in playstationovo vrečko, si s čela otrl znoj in v angleščini naročil kavo, je Mohamed razen fiksnega prispevka zaslutil še dodatne reale. Vendar mu pozornosti ni vzbudil moški, pač pa spremljevalka. Na čelu bi ji lahko mirno pisalo »policija«.

Harry se je razgledoval po prostoru. Razen njega in Beate in Arabca za pultom so bili v lokalu še trije gostje. Dva nahrbtnikarja in turist bolj zdelane sorte, ki je očitno preživljal hudega mačka. Zatilje je Harryja ubijalo. Pogledal je na uro. Iz Osla sta odrinila pred dvajsetimi urami. Poklical ga je Oleg, podrl je tetrisov rekord in Harryju je uspelo kupiti namco G-Con 45 v trgovini z računalniškimi igricami na Heathrowu, preden sta odletela v Recife. Iz Recifeja sta poletela s propelerskim letalom v Porto Seguro. Pred letališčem se je s taksistom dogovoril za bržkone divjo ceno, odpeljal ju je do trajekta, trajekt ju je prepeljal v d’Ajudo, od tam pa ju je avtobus premetal zadnji kos poti.

Pred štiriindvajsetimi urami je sedel v sobi za obiskovalce in pojasnjeval Raskolu, da potrebuje štirideset tisoč kron za Egipčane. Raskol mu je razlagal, da ahva Mohameda Alija ni v Portu Seguru, ampak v bližnji vasici.

»D’Ajuda,« se je široko nasmehnil Raskol. »Tam poznam nekaj fantov.«

Arabec je pogledal Beate, ki je odkimala, preden je pred Harryja postavil skodelico grenke in močne kave.

»Mohamed,« je rekel Harry in videl, da je možakar za pultom otrpnil. »You are Muhammed, right?«

Arabec je pogoltnil slino. »Who’s asking?«

»A friend.« Harry je vtaknil desnico v jakno in opazil paniko na temnem obrazu. »Levov bratec bi ga rad dobil.« Harry je izvlekel eno od fotografij, ki jih je Beate dobila od Tronda, in jo položil na pult.

Mohamed je za hip zamižal, medtem ko so se mu ustnice oblikovale v nemo zahvalno molitev.

Na sliki sta bila dva fanta. Večji je imel na sebi rdečo puhovko. Smejal se je in prijateljsko objemal čez ramo drugega, ki se je v zadregi smehljal v kamero.

»Ne vem, če vam je Lev kdaj omenil mlajšega brata,« je rekel Harry. »Ime mu je Trond.«

Mohamed je dvignil sliko in jo skrbno pogledal.

»Hm,« je rekel in se popraskal po bradi. »Nikoli nisem videl nobenega. In nikoli nisem slišal za kakšnega Leva v d’Ajudi. Pa jih poznam večino.«

Vrnil mu je fotografijo, Harry jo je vtaknil za suknjič in popil kavo. »Poiskati morava prenočišče, Mohamed. Potem se bova vrnila. Vi pa vmes malce premislite!«

Mohamed je odkimal, zgrabil dvajsetdolarski bankovec, ki ga je Harry potisnil pod skodelico, in mu ga pomolil nazaj. »Ne jemljem velikih bankovcev,« je rekel.

Harry je skomignil. »Itak se bova vrnila, Mohamed.«

V malem hotelu z imenom Vittoria sta dobila vsak veliko sobo, ker je bilo izven sezone. Harry je dobil ključ s številko 69, čeprav je imel hotel samo eno nadstropje in kakih dvajset sob. Domneval je, da je dobil poročno suito, ko je odprl nočno omarico ob rdeči postelji v obliki srca in v predalu našel dva kondoma in hotelski pozdrav. Vsa kopalnična vrata so bila pokrita z ogledalom, v katerem si se videl s postelje. V nesorazmerno veliki in globoki omari, edinem pohištvu v sobi razen postelje, sta viseli dve rahlo sprani, do stegen segajoči frotirasti halji z orientalskimi simboli na hrbtu.

Receptorka se je samo nasmehnila in odkimala, ko sta ji pokazala slike Leva Gretteja. Isto se je zgodilo v bližnji restavraciji in v internetni kavarnici malce dlje na nenavadno tihi glavni ulici. Tradicionalno je vodila od cerkve do pokopališča, le da je dobila novo ime: Broadway. V trgovinici z živili, v kateri so prodajali vodo in božične okraske in nad katere vrati je pisalo SUPERMARKET, sta končno našla žensko za blagajno. Na vsako vprašanje jima je odgovorila z »yes« in ju votlo gledala, dokler nista obupala in odšla. Ko sta se vračala, sta videla enega samega človeka, mladega policista, ki se je s prekrižanimi rokami in s tokom nizko na boku naslanjal na džip in ju zehajoč opazoval.

V Mohamedovi ahvi je suh fant za pultom povedal, da se je šef nenadoma odločil, da si bo vzel prosto, in odšel na sprehod. Beate ga je vprašala, kdaj se bo vrnil, a poba je odkimal, češ da ne razume, pokazal v sonce in rekel: »Trancoso«.

V hotelu je receptorka povedala, da je trinajstkilometrski sprehod po beli, neprekinjeni plaži do Trancosa največja znamenitost d’Ajude. In razen katoliške cerkve tudi edina.

»Mhm. Zakaj imate tako malo ljudi, senhora?« je vprašal Harry.

Nasmehnila se je in pokazala na morje.

Tam so bili. Na žarečem pesku, ki se je raztezal na obe strani, do kamor je v migotavi sparini neslo oko. Kopalci, ki so se v ležalnikih nastavljali soncu, prodajalci, ki se jim je udiralo v sipek pesek, ukrivljeni pod težo hladilnih torb in vreč s sadjem, točaji, ki so se smehljali iz provizoričnih barov, medtem ko se je iz zvočnikov pod slamnatimi strehami razlegala samba, deskarji v rumenih oblekah in z belimi ustnicami, obarvanimi s cinkovim oksidom. In dvojica, ki je šla na jug s čevlji v rokah. Ženska v kratkih hlačah, kratkem topu in s slamnikom, ki si ga je nataknila v hotelu, moški še vedno gologlav in v zmečkani laneni obleki.

»A je rekla trinajst kilometrov?« je rekel Harry in odpihnil znojno kapljo, ki mu je visela z nosu.

»Preden se bova vrnila, se bo že stemnilo,« je rekla Beate. »Lej, drugi se že vračajo.«

Po obali se je vil črn trak, očitno neskončna karavana ljudi, vračali so se domov in popoldansko sonce jim je svetilo v hrbet.

»Kot naročeno,« je rekel Harry in si popravil očala. »Sprevod vse d’Ajude. Dobro glejva! Če ne bova videla Mohameda, bova mogoče imela srečo in srečala samega Leva.«

Beate se je nasmehnila. »Grem stavit stotaka.«

Obrazi so v toploti migotali mimo. Črni, beli, mladi, stari, lepi, grdi, zadeti, trezni, nasmejani, firbčni. Bari in izposojevalnice surfov so izginili, na levi sta videla samo pesek z morjem in gosto džungelsko vegetacijo na desni. Tu pa tam so posedale skupinice, od njih je vel nezgrešljivi vonj po marihuani.

»Razmišljal sem o zadevi z intimnimi conami in o najini insajderski teoriji,« je rekel Harry. »A misliš, da sta se Lev in Stine Grette poznala bolj kot le svak in svakinja?«

»Da sta skupaj načrtovala rop in jo je potem ustrelil, da bi zabrisal sledi?« Beate je mežiknila v sonce. »Hja, zakaj pa ne?«

Čeprav je šla ura že čez četrto, vročina ni občutno popustila. Obula sta se, da bi šla hitreje čez kamnito formacijo. Na drugi strani je našel Harry debelo, suho vejo, ki jo je naplavilo na suho. Zapičil jo je v pesek in iz suknjiča potegnil denarnico in potni list, suknjič pa obesil na provizorični obešalnik.

V daljavi sta videla Trancoso, ko je Beate rekla, da sta šla ravnokar mimo moškega, ki ga je videla na nekem videu. Harry je najprej pomislil, da misli na kakšnega znanega igralca, potem pa mu je povedala, da mu je ime Roger Person in da je razen različnih obsodb zaradi mamil sedel zaradi poštnega ropa v Gamlebyju in Veitvetu in da je bil osumljen še poštnega ropa v Ullevållu.

Fred je v obalni restavraciji v Trancosu pospravil tri caipirinhe, a še vedno se mu je zdelo nespametno prehoditi trinajst kilometrov samo zato – kot je rekel Roger – »da si preluftaš kožo, dokler še nje ne napade hišna goba«.

»Ti si kriv, ker ne moreš sedeti pri miru zaradi teh novih tablet,« je zabrundal Fred za pajdašem, ki je hodil napol po prstih in z iztegnjenimi nogami.

»Pa kaj? Saj moraš itak pokuriti kakšno kalorijo, preden se boš vrnil k hladnemu bifeju v Severnem morju. Raje mi povej, kaj je Mohamed rekel po telefonu o tistih dveh kifeljcih!«

Roger je zavzdihnil in poskušal z odporom pobezati po kratkotrajnem spominu. »Govoril je o eni majhni frčafeli, ki je tako bleda, da je skoraj prozorna. In o enem velikem Nemcu z vinskim nosom.«

»Nemcu?«

»Mohamed je ugibal. Lahko tudi, da je Rus. Ali pa Inka ali …«

»No, super! A je prepričan, da sta kifeljca?«

»Kako to misliš?« Fred se je skoraj zaletel v Rogerja, ki se je nenadoma ustavil.

»Tole mi ni všeč, če sem pošten,« je rekel Roger. »Kolikor vem, je Lev ropal banke samo po Norveškem. Norveška policija pa že ne bo prišla v Brazilijo, da bi ujela enega navadnega bančnega roparja. Gotovo sta Rusa. Jebemti! Potem tudi veva, kdo ju je poslal. In potem ne iščeta samo Leva.«

Fred je zastokal. »Samo ne začni mi s tistim ciganskim hudičem, lepo te prosim!«

»Ti misliš, da me daje paranoja, ampak on je sam satan. Tudi ene kalorije ga ne stane, da pospravi ljudi, ki so mu ukradli eno krono. Bil sem prepričan, da ne bo nikoli pogruntal, iz ene vreče sem vzel samo nekaj tisočakov za žepnino, a ni res? Ampak tak je princip, a veš … če si šef na sceni, te morajo spoštovati, če ne …«

»Roger! Raje si sposodim kakšen video, če bom moral poslušati takole mafijsko sranje.«

Roger ni odgovoril.

»Halo? Roger?«

»Drži gobec!« je zašepetal Roger. »Ne obračaj se in hodi lepo naprej!«

»Kva?«

»Če se ga ne bi tako nasekal, bi videl, da sva šla ravnokar mimo ene prozornice in enega vinskega nosu.«

»A daj no?!« Fred se je obrnil. »Roger …«

»Ja?«

»Mislim, da imaš prav. Obrnila sta se …«

Roger je hodil naprej, ne da bi se obračal.

»Bemtibemtibemti!«

»Kaj bova pa zdaj?«

Fred se je obrnil, ker ni dobil odgovora. In odkril, da je Rogerja zmanjkalo. Začuden je pogledal v pesek in zagledal globoke stopinje, ki so nenadoma zavile na levo. Spet je pogledal gor in videl Rogerjeve podplate v zraku. Potem se je tudi Fred pognal v gosto, zeleno vegetacijo.

Harry je skoraj takoj obupal.

»Brez zveze!« je zavpil za Beate, ki se je obotavljaje ustavila.

Čeprav sta bila le nekaj metrov od obale, sta vendarle imela občutek, da sta v nekem drugem svetu. Med debli je izparevala toplota, pod zeleno listnato streho je bilo malodane temno kot v rogu. Morebitne glasove bežečih moških sta preglasila ptičje vreščanje in šumenje morja.

»Ta, ki je tekel zadaj, ni zgledal ravno kot šprinter,« je rekla Beate.

»Tele potke poznata bolje od naju,« je rekel Harry. »Pa še brez orožja sva, lahko ga imata pa onadva.«

»Če Lev še ni posvarjen, bo vsekakor zdaj. Kaj bova?«

Harry se je pogladil po premočenem povoju na vratu. Nekaj komarjev ga je že popikalo. »Prehajava na plan B.«

»O? Kakšen pa je?«

Harry je pogledal Beate in se čudil, kako je mogoče, da nima na čelu niti ene znojne kapljice, medtem ko od njega teče kot s strohnelega žleba.

»Lovit bova šla ribe,« je rekel.

Sončni zahod je bil kratka, a razkošna igra v vseh odtenkih rdeče. Pa še v nekaterih drugih, je trdil Mohamed in pokazal v sonce, ki se je ravnokar topilo na obzorju kot košček masla v žareči ponvi.

A Nemca pred pultom ni zanimal sončni zahod, ravnokar je povedal, da plača tisoč dolarjev tistemu, ki mu bo pomagal najti Leva Gretteja ali Rogerja Persona. Bi bil Mohamed tako prijazen in bi jima pomagal ter o tej ponudbi obvestil še druge? Zainteresirani se lahko obrnejo na sobo 69 v hotelu Vittoria, je rekel Nemec, preden je s svetlopolto žensko zapustil ahvo.

Lastovkam se je utrgalo, ko so insekti prihajali na kratkotrajni večerni ples. Sonce je bilo zdaj samo še žareč rdeč rob na morski gladini in čez deset minut se je stemnilo.

Ko se je Roger čez eno uro preklinjajoč prikazal, je bil pod opečenim obrazom bled. »Hudič ciganski!« je zamomljal Mohamedu in povedal, da je v baru Fredos slišal govorice o mastni nagradi in ga je takoj zapustil. Spotoma se je oglasil v supermarketu pri Petri in ta mu je povedala, da sta bila Nemec in blondinka danes kar dvakrat pri nji. Drugič nista nič spraševala, kupila sta samo ribiško vrvico.

»Pa kaj bosta z njo?« je vprašal in se urno oziral naokrog, medtem ko mu je Mohamed nalival kavo. »Pa menda ne za ribe lovit?«

»Izvoli!« je rekel Mohamed in pokimal v skodelico. »Dobro proti paranoji.«

»Paranoji?« je zavpil Roger. »To je zdrava kmečka pamet. Jebemti tisoč dolarjev! Ljudje tukaj naokrog z veseljem prodajo svojo mamo že za sto dolarjev!«

»Kaj boš torej naredil?«

»Kar moram. Prehiteti moram Nemca.«

»A ja? Kako pa?«

Roger je srebnil kavo in hkrati izza pasu izvlekel črno pištolo s kratkim, rdeče rjavim ročajem. »Pozdravi taurusa PT92C iz São Paula!«

»Ne, hvala!« je zasikal Mohamed. »Takoj spravi to reč stran! Ti si nor. A bi se rad sam pomeril z Nemcem?«

Roger je skomignil in vtaknil pištolo nazaj za hlače.

»Fred se doma trese. Pravi, da se ne misli nikoli več strezniti.«

»Roger, ta možakar je profesionalec.«

Roger je prhnil. »Kaj sem pa jaz? Tudi jaz sem oropal nekaj bank. In a veš, Mohamed, kaj je najpomembnejše? Moment presenečenja. Ga ni čez njega.« Roger je popil kavo. »Kakšen profi je, jebemti, če gre vsem raztrobit, v kateri sobi je.«

Mohamed je zavil z očmi in se pokrižal.

»Alah te gleda, Mohamed!« je suho zamomljal Roger in vstal.

Roger je takoj, ko je prišel na recepcijo, zagledal blondinko. S skupino moških je buljila v nogometno tekmo na televiziji nad barskim pultom. Saj res, danes zvečer je na sporedu flaflu, tradicionalna tekma med Flamengom in Fluminensejem v Riu, zato je bil pa Fredos tudi tako nabasan.

Šel je mimo njih in upal, da ga nihče ne vidi. Pognal se je po stopnicah in naprej po hodniku. Dobro je vedel, kje je soba. Kadar je Petrin mož odpotoval iz mesta, je Roger vnaprej rezerviral številko 69.

Uho je pritisnil na vrata, vendar ni slišal nič. Pogledal je skozi ključavnico, ampak notri je bilo temno. Je Nemec odšel ven ali pa spi. Pogoltnil je slino. Srce mu je razbijalo, a polovica tablete, ki jo je vzel, ga je pomirjala. Preveril je, ali je pištola napolnjena in varovalo odprto, potem pa previdno pritisnil na kljuko. Vrata so odprta! Zakorakal je v sobo in vrata zaprl. Stal je v temi in zadrževal dih. Videl ni nikogar, slišal ni nikogar. Nobenega premikanja, nobenega dihanja. Samo pošumevanje ventilatorja na stropu. Na srečo je sobo poznal na pamet. Pištolo je uperil v srčasto posteljo, medtem ko so se mu oči privajale na temo. Ozek trak mesečine je metal pičlo svetlobo na posteljo, odeja je bila odgrnjena. Prazno. Hitro je razmišljal. Je Nemec odšel ven in pozabil zakleniti vrata? V tem primeru se lahko samo usede in čaka, da se Nemec vrne in se kot tarča pojavi na vratih. Ampak to je kar malce prelepo, da bi bilo res. Kot da bi v banki pozabili vključiti alarm. To se pač ne zgodi. Ventilator.

Potrditev je prišla še isto sekundo.

Roger se je prestrašil, ko je zaslišal, da je v kopalnici završala voda. Tip sedi na stranišču! Roger je zgrabil pištolo in jo z iztegnjenima rokama uperil v kopalnična vrata. Minilo je pet sekund. Osem sekund. Roger ni mogel več zadrževati diha. Kaj, jebemti, čaka tip, saj je ja potegnil vrvico?! Dvanajst sekund. Mogoče je pa kaj slišal? Mogoče poskuša pobegniti? Roger se je spomnil, da je v kopalnici majhno okno. Pizda! To je njegova šansa, zdaj mu pa tip res ne more uiti. Pretihotapil se je mimo omare s kopalno haljo, ki Petri tako pristaja, se postavil pred vrata in položil roko na kljuko. Zajel je sapo. Kljuko je ravno hotel zavrteti, ko je začutil rahel prepih. Ne zaradi ventilatorja ali odprtega okna! To je nekaj drugega!

»Freeze!« je rekel glas za njim. In točno tako je naredil Roger, ko je dvignil glavo in pogledal v ogledalo na vratih. Zazeblo ga je tako, da so mu šklepetali zobje. Omara se je odprla in med belima haljama je zaslutil veliko pojavo. Vendar slednja ni bila kriva za nenadno zmrzal. Psihološki učinek, ko odkriješ, da nekdo meri vate z orožjem, ki je veliko večje od tvojega, ni nič manjši zato, ker to orožje poznaš. Nasprotno, saj veš, kako veliko učinkoviteje velikokalibrske krogle sesujejo človeško telo. In Rogerjeva tauruska PT92C je bila pravi grahomet v primerjavi z veliko črno pošastjo, ki jo je videl v mesečini za sabo. Zaslišal je nekakšno brnenje in pogledal gor. Zasvetlikalo se je nekaj, kar je bilo podobno ribiški vrvici in se je vleklo od špranje nad kopalničnimi vrati do omare.

»Guten Abend!« je zašepetal Roger.

Ker je naključje hotelo, da je Rogerju šest let pozneje nekdo mahal v baru v Pattayi in je odkril, da se za mogočno brado skriva Fred, je bil najprej tako presenečen, da je kar stal in zijal, ko je Fred predenj potegnil stol.

Fred je naročil pijačo in povedal, da več ne dela na Severnem morju. Predčasno upokojen. Roger se je obotavljaje usedel in razlagal, ne da bi šel v podrobnosti, da zadnjih šest let vodi kurirsko službo iz Čjang Raja. Šele po dveh drinkih se je Fred odkrehnil in vprašal, kaj se je pravzaprav zgodilo tistega večera, ko je Roger nenadoma izginil iz d’Ajude.

Roger je pogledal v kozarec, zajel sapo in rekel, da mu ni ostalo nič drugega. Da ga je Nemec, ki sploh ni bil Nemec, prelisičil in bi ga skoraj fental. A da je v zadnjem hipu sklenil z njim kupčijo. Nemec mu je dal trideset minut, da se pobere iz d’Ajude, Roger pa mu je v zameno povedal, kje se skriva Lev Grette.

»Kakšno pištolo, si rekel, da je imel ta tip?« je vprašal Fred.

»Bilo je pretemno, da bi videl. Vsekakor nobena znana znamka. Ti pa zagotavljam, da bi mi glavo razgnalo vse do Fredosa.«

Roger je s pogledom ponovno ošvrknil glavna vrata.

»A ja, jaz sem si našel tukaj eno bajto,« je rekel Fred. »A imaš kje za prespat?«

Roger je pogledal Freda, kot da na to vprašanje sploh ni pomislil. Dolgo se je gladil po ščetinah in odgovoril:

»V bistvu ne.«

27. poglavje

Edvard Grieg

Levova hiša je stala sama zase na koncu neke slepe ulice. Bila je, kot večina hiš v soseski, preprosta opečnata hiša, s to razliko, da je njegova imela v oknih res šipe. Ena samcata cestna svetilka je metala rumen svetlobni stožec, v njem se je presenetljivo raznovrstna favna insektov borila za svoje mesto pod soncem, medtem ko so požrešni netopirji švigali v mrak in iz njega.

»Kaže, da ni nikogar doma,« je zašepetala Beate.

»Mogoče samo varčuje z elektriko,« je rekel Harry.

Ustavila sta se pred nizkimi, zarjavelimi železnimi vrati.

»Kako se bova lotila?« je vprašala. »Greva gor pa potrkava?«

»Ne. Prižgi mobilca in počakaj tukaj! Ko boš videla, da sem se postavil pod okno, boš poklicala tole številko.« Dal ji je list, ki ga je iztrgal iz beležke.

»Zakaj pa to?«

»Če bom zaslišal, da v hiši zvoni mobilec, lahko domnevava, da je Lev doma.«

»Točno. In kako si si zamislil, da ga boš prijel? S temle tukaj?« Pokazala je na brezoblično črno reč v njegovi desnici.

»Zakaj pa ne?« je rekel Harry. »Pri Rogerju Personu se je obneslo.«

»Stal je v napol temni sobi in jo videl samo v cirkusantskem ogledalu, Harry.«

»Dobro. Ker v Brazilijo ne smeš prinesti strelnega orožja, vzameš pač tisto, kar imaš.«

»Ribiško vrvico, privezano na straniščno vrvico, in igračo?«

»Pa ne katerokoli igračo, Beate, ampak namco G-Con 45.« Potrepljal je predimenzionirano plastično pištolo.

»Vsaj playstationov logotip snemi!« je odkimala Beate.

Harry se je sezul in prihuljeno stekel po suhi, razpokani zemlji, na kateri so nekoč načrtovali trato. Ko je pritekel do hiše, je počepnil s hrbtom ob steno in pomahal Beate. Ni je videl, je pa vedel, da ga ona vidi na beli podlagi. Pogledal je v nebo, na katerem se je razstavljalo vesolje. Čez nekaj sekund je v hiši zaslišal šibke, a razločne zvoke mobilnika. V dvorani gorskega kralja. Peer Gynt. Možakar ima z drugimi besedami smisel za humor.

Harry se je zagledal v eno od zvezd in si poskušal izbiti iz glave vse misli razen te, zaradi katere je tukaj. Ni mu uspelo. Aune je nekoč vprašal, zakaj nas zanima, ali je tam zgoraj življenje, če pa vemo, da je samo v naši galaksiji več sonc, kot je peščenih zrn na povprečni plaži. Raje se vprašajmo, kakšna je verjetnost, da so vsi prijateljsko nastrojeni. Potem pa premislimo, ali se splača tvegati in navezati stike. Harry je stisnil pištolo. Isto vprašanje si je postavil zdaj.

Telefon je odigral Griega. Harry je čakal. Potem je zajel sapo, vstal in se splazil do vrat. Poslušal je, a slišal samo murne. Previdno je objel okroglo kljuko in pričakoval, da bodo vrata zaklenjena.

Res so bila.

Potihem je zaklel. Že prej se je odločil, da če bo zaklenjeno in bo šlo presenečenje v franže, bosta počakala do naslednjega dne, nakupila še malce železja in se vrnila. Dvomil je, da v takem kraju ne bi mogla kupiti dveh kosov dostojnega ročnega orožja. Bilo mu je pa tudi jasno, da bo Lev kmalu obveščen o dogodkih dneva in da jima ne ostaja ravno veliko časa.

Harry je poskočil, ker ga je v desni podplat nekaj pičilo. Avtomatično je skrčil nogo in pogledal v tla. V skromni zvezdni svetlobi je videl črno progo na beli steni. Proga se je vlekla od vrat po stopnici, na kateri je držal nogo, in navzdol po stopnici, kjer jo je izgubil z oči. Iz žepa je potegnil baterijo mini maglite in jo prižgal. Bile so mravlje. Velike, rumene, napol prozorne. Vlekle so se v dveh kolonah, ena se je spuščala po stopnicah, druga se je vila pod špranjo v hišo. Očitno so bile drugačne od domačih sladkornih. Bilo je nemogoče videti, kaj tovorijo, a Harry se je že toliko spoznal na mravlje – rumene ali ne rumene – da je vedel, da nekaj nosijo.

Baterijo je ugasnil. Tuhtal. In šel. Po stopnicah dol in proti vrtnim vratom. Na sredi poti se je ustavil, se obrnil in se pognal. Preprosta, napol gnila lesena vrata je vrglo iz okvira na obe strani, ko se je vanje zaletelo petindevetdeset kiloHolejev pri najmanj tridesetih kilometrih na uro. Ko je z ostanki vrat vred priletel na opečnata tla, je padel na komolec. Bolečino mu je pognalo po roki v zatilje. Obležal je v temi in čakal na gladki klik petelina. Ker ga ni dočakal, se je pobral in spet prižgal baterijo. Ozek svetlobni stožec je spet ujel kolono mravelj ob steni. Harry je po toploti pod povojem začutil, da mu ponovno teče kri. Zasledoval je svetleča se živalska telesca po umazani preprogi v naslednjo sobo. Tam se je kolona nenadoma zasukala na levo in nadaljevala pot navzgor po steni. Svetlobni stožec je više na steni ujel rob slike iz Kamasutre. Karavana mravelj je spet zavila in nadaljevala pot po stropu. Harry je nagnil glavo vznak. Vrat ga ni še nikoli tako zabolel. Zdaj so bile naravnost nad njim. Moral se je obrniti. Svetlobni stožec je malce begal, preden jih je spet ulovil. So si res izbrale najkrajšo pot? Več mu ni uspelo iztuhtati, ker se je zastrmel v obraz Leva Gretteja. Njegovo telo je viselo nad Harryjem, ki je spustil svetilko in se opotekel nazaj. In čeprav so mu možgani dopovedovali, da je prepozno, so mu roke v mešanici šoka in norosti iskale namco G-Con 45, da bi se česa oprijel.

28. poglavje

Lava pe

Beate ni zdržala v smradu več kot dve minuti, planila je ven. Stala je zgrbljena v temi, ko je Harry počasi prišel ven, se usedel na stopnice in si prižgal cigareto.

»A nisi zaduhal smradu?« je zastokala Beate, iz ust in nosu ji je tekla slina.

»Dysosmia.« Harry je opazoval tlečo cigareto. »Delna izguba vonja. Nekaterih stvari ne zaduham več. Aune pravi, da zato, ker sem vohal preveč trupel. Čustvena travma pa take stvari.«

Beate je bruhnila.

»Oprosti!« je zastokala. »Krive so mravlje. Hočem reči, zakaj mora ta nagravžna golazen uporabljati prav nosnice za nekakšno dvopasovno avtocesto?«

»No. Če že vztrajaš, ti rad povem, kje v človekovem telesu je največ proteinov.«

»Ne, hvala!«

»Oprosti!« Harry je vrgel cigareto na suha tla. »Dobro si se držala, Beate. Drugače je kot na videu.« Vstal je in šel spet noter.

Lev Grette je visel na kratki vrvi, pritrjeni za kljukico od luči. Lebdel je dobrega pol metra od tal nad prevrnjenim stolom, zato so si rumene mravlje, ki so se še vedno spuščale in vzpenjale po vrvi, monopol nad truplom delile samo še z muhami.

Beate je na tleh ob kavču našla mobilnik s polnilcem in rekla, da bo ugotovila, kdaj se je nazadnje pogovarjal. Harry je odšel v kuhinjo in prižgal luč. Na listu A4 na klopi je čemel modro kovinski ščurek in mu pomahal s tipalkami, potem pa smuknil za štedilnik. Harry je dvignil rokopis. Prebral je vse sorte poslovilnih pisem in le malokatero je bilo visoka literatura. Slavne poslednje besede so bile praviloma zmedeno blebetanje, obupan klic na pomoč ali prozaična navodila, kdo naj podeduje opekač in škarje za travo. Eno bolj pomenskih, kar jih je videl, je napisal kmet v Mariadalnu, in sicer s kredo na skedenj: Tukej notr visi mrlič. Lepo prosm, pokličte polcijo! Brez zamere! V tem smislu je bilo pismo Leva Gretteja če že ne unikatno, pa vsekakor nenavadno.

Dragi Trond!

Vedno sem se spraševal, kako se je počutil, ko mu je zmanjkalo nadhoda pod nogami. Ko se je pod njim odprl prepad in je doumel, da se dogaja nekaj nesmiselnega, da bo umrl nesmiselne smrti. Mogoče bi moral opraviti še vrsto stvari. Mogoče ga je tistega jutra kdo čakal. Mogoče je mislil, da bo prav ta dan začetek nečesa novega. No, to zadnje se mu je nekako uresničilo …

Nikoli ti nisem povedal, da sem ga obiskal v bolnici. Nesel sem mu velik šop vrtnic in mu povedal, da sem vse videl skozi okno v bloku, poklical rešilca in opisal policiji fanta in kolo. Ležal je v postelji, ves majhen in siv, in se mi zahvalil. Potem sem ga vprašal kot kakšen beden športni komentator: »Kakšni so bili vaši občutki?«

Ni mi odgovoril. Samo ležal je, priključen na vse mogoče cevke in kapljajoče steklenice, in me gledal. Potem se mi je še enkrat zahvalil in sestra je rekla, da je obiska konec.

Tako nikoli nisem zvedel, kako se počutiš. Vse do dne, ko se je prepad nenadoma odprl tudi pod mano. Pa ne, ko sem po ropu tekel po Industrigati. Ali ko sem zatem prešteval denar. Ali ko sem gledal poročila. Zgodilo se je točno tako kot starcu, nekega jutra, ko sem si obetal mir in nisem slutil nobene nevarnosti. Sonce je sijalo, vrnil sem se na varno v d’Ajudo, sprostil sem se in si vzel čas za premišljevanje. Torej sem premišljeval. Premišljeval sem, da sem človeku, ki sem ga ljubil čez vse, vzel tisto, kar je on ljubil čez vse. Da sem imel dva milijona kron, od katerih sem živel, a ničesar, za kar bi živel. Zgodilo se je davi.

Ne pričakujem, Trond, da boš razumel, da sem to naredil jaz. Da sem oropal banko, da me je ona prepoznala, da sem se ujel v igro s svojimi pravili, nič od tega nima prostora v tvojem svetu. In tudi ne pričakujem, da boš razumel, kar bom naredil zdaj. Mislim pa, da boš mogoče razumel, da se lahko naveličaš tudi tega. Življenja.

Lev

P. S.: Takrat me ni prešinilo, da se starec ni smehljal, ko se je zahvalil. Ampak danes sem o tem razmišljal, Trond. Mogoče kljub vsemu ni imel ničesar ali nikogar, ki bi ga čakal. Mogoče je čutil olajšanje, ko se je prepad odprl in je pomislil, da mu tega ne bo treba storiti samemu.

Ko je Harry prišel v sobo, je Beate stala na stolu ob truplu. Trudila se je, da bi Levu iztegnila kakšen tog prst in ga pritisnila v svetlečo se kovinsko škatlico.

»Sranje,« je rekla. »Blazinica je ležala v hotelu na soncu in se posušila.«

»Če ne boš dobila poštenega odtisa, bova morala ubrati gasilčevo metodo,« je rekel Harry.

»In to je?«

»Kdor gori, stisne roke avtomatično v pest. Celo na zoglenelih truplih se zgodi, da je koža na blazinicah prstov nedotaknjena, tako da jih lahko prepoznamo po prstnih odtisih. Včasih mora gasilec iz praktičnih razlogov odrezati prst in ga odnesti na tehničnega.«

»Temu se reče oskrunitev trupla.«

Harry je skomignil: »Če pogledaš na drugo roko, vidiš, da mu en prst že manjka.«

»Sem opazila,« je rekla. »Kaže, da so mu ga odrezali. Kaj lahko to pomeni?«

Harry je stopil bliže in posvetil z baterijo. »Rana se še ni zarasla, pa vendar ni skoraj nobene krvi. Najbrž so mu ga odrezali veliko pozneje, ko se je obesil. Nekdo je prišel sem in videl, da jim je prihranil delo.«

»Kdo pa?«

»No. V nekaterih deželah Cigani kaznujejo tatove tako, da jim odsekajo prste,« je rekel Harry. »Če so kradli Ciganom, da se razumeva.«

»Po mojem sem dobila dober odtis,« je rekla Beate in si s čela obrisala znoj. »A ga spustiva dol?«

»Ne,« je rekel Harry. »Takoj ko bova vse preiskala, bova pospravila za sabo in jo zbrisala. Na glavni ulici sem videl telefonsko govorilnico, od tam bom anonimno poklical policijo in jim povedal, za kaj gre. Ko se bova vrnila v Oslo, jih boš poklicala in zahtevala, naj pošljejo zdravniško poročilo. Ne dvomim, da je umrl, ker se je zadušil, rad bi pa vedel, kdaj.«

»Pa vrata?«

»Tukaj pa ni kaj veliko za naredit.«

»Pa tvoj vrat? Povoj je ves krvav.«

»Pozabi vrat! Bolj me boli roka, na katero sem padel, ko sem letel skozi vrata.«

»Koliko te boli?«

Harry je previdno dvignil roko in se nakremžil. »Dokler jo držim pri miru, je v redu.«

»Lahko si vesel, da nimaš setesdalske tresavice.«

Dva od treh v sobi sta se zasmejala, a njun smeh je hitro zamrl.

Na poti v hotel je Beate Harryja vprašala, ali se mu zdaj vse ujema.

»Tehnično, ja. Čeprav se mi pri samomoru vedno nekaj ne ujema.« Zabrisal je cigareto, ki je zarisala svetlečo krivuljo v skoraj oprijemljivo temo. »Tak sem pač.«

29. poglavje

Soba 316

Okno se je sunkovito odprlo.

»Tronda ni doma,« je zakrakalo. Pobeljeni lasje so od zadnjič očitno spet občevali s kemikalijami in teme je sijalo skozi izmučeno grivo. »A sta bila na jugu?«

Harry je dvignil ogorel obraz in mežiknil v sosedo.

»V nekem smislu že. A kaj veste, kje je?«

»Pakira v avto,« je rekla in pokazala na drugo stran hiš. »Po mojem bo odpotoval, revček.«

»Hm.«

Beate je hotela oditi, Harry pa je kar stal. »A že nekaj časa živite tukaj?« je vprašal.

»To pa. Dvaintrideset let.«

»Potem se pa gotovo spomnite Leva in Tronda, ko sta bila še majhna?«

»Seveda se ju. Pustila sta pečat v vsej soseski.« Nasmehnila se je in naslonila na okenski okvir. »Še posebno Lev. Pravi šarmer. Kmalu smo vedeli, da bo ženskam nevaren.«

»Nevaren, ja. A mogoče poznate tisto zgodbo o starejšem gospodu, ki je padel z nadhoda?«

Obraz se ji je zmračil, s tragičnim glasom je zašepetala: »O ja. Grozljivo. Sem slišala, da nikdar več ni hodil, kot je treba, ubogi starček. Kolena so mu otrdela. A si lahko predstavljate, da se ti gre otrok zmislit kaj tako zlobnega?!«

»Hm. Je moral pa biti pravi divjak.«

»Divjak?« Zasenčila si je oči. »Jaz temu ne bi rekla ravno tako. Bil je vljuden, lepo vzgojen fant. Zato je bil pa tudi šok toliko večji.«

»In vsi v soseski so vedeli, da je to naredil on?«

»Vsi. Sama sem ga videla s tega okna, ko se je v rdeči bundi odpeljal na kolesu. Morala bi vedeti, da je nekaj narobe, ko se je vrnil, fant je bil čisto bled.« Zmrazilo jo je, ko je zapihal hladen veter. Potem je pokazala na ulico.

Trond je prihajal proti njim, roke so mu visele ob telesu. Hodil je vedno počasneje in na koncu sploh obstal.

»Za Leva gre, a ne?« je rekel, ko je končno stal pred njimi.

»Ja,« je rekel Harry.

»A je umrl?«

Na robu vidnega polja je Harry videl zaprepadel obraz na oknu. »Ja. Umrl je.«

»Dobro,« je rekel Trond. Potem se je sklonil naprej in skril obraz v dlani.

Bjarne Møller je stal ob oknu in zaskrbljeno strmel skozenj, ko je Harry pogledal skozi napol odprta vrata. Previdno je potrkal.

Møller se je obrnil in zažarel. »Oj, živjo!«

»Tukaj je poročilo, šef.« Harry mu je vrgel na mizo zeleno kuverto.

Møller se je vrgel na stol, po kratkem motoviljenju je zložil vse predolge noge pod mizo in si nataknil očala.

»Aha,« je zamomljal, ko je odprl kuverto z napisom DOKUMENTI. V njej je bil en sam list A4.

»Sem mislil, da te ne zanima prav vsaka podrobnost,« je rekel Harry.

»Če ti tako misliš, bo gotovo držalo,« je rekel Møller in preletel skromne vrstice s širokimi presledki.

Harry je nad šefovimi rameni gledal skozi okno. Videl ni ničesar, samo debelo, mokro meglo, ki se je ulegla na mesto kot polulana plenica. Møller je odložil papir.

»Torej sta šla enostavno tja dol, nekdo vama je povedal, kje tip živi, in vidva sta našla Klavca, obešenega na vrvi?«

»Na kratko.«

Møller je skomignil. »To mi je več kot dovolj, samo če imamo zanesljiv dokaz, da smo res iskali tega človeka.«

»Weber je davi preveril prstne odtise.«

»In?«

Harry se je usedel. »Ujemajo se s tistimi na steklenici kokakole, ki jo je ropar držal v roki tik pred ropom.«

»Smo prepričani, da je to ista steklenica, ki …«

»Pomiri se, šef, na videu imamo in steklenico in možakarja. In v poročilu si ravnokar prebral, da imava na roke napisano poslovilno pismo, v katerem Lev priznava, da je kriv, a ne? Davi sva šla v Disengrendo obvestit Tronda Gretteja. Sposodila sva si Levove šolske učbenike s podstrešja in Beate jih je odnesla strokovnjaku za pisavo na kriminalistični policiji. Pravi, da je poslovilno pismo brez dvoma napisala ista oseba.«

»Že prav, že prav, Harry, rad bi bil samo stoodstotno prepričan, preden gremo s tem v javnost. Na prvih straneh bomo, a veš?«

»Naučiti se boš moral, da boš malo bolj vesel.« Harry je vstal. »Ravnokar sva razvozlala največjo stvar po dolgem času, pričakati bi naju morali z girlandami in balončki.«

»Gotovo imata prav,« je zavzdihnil Møller in se obotavljal z vprašanjem. »Zakaj pa potem ti ne zgledaš bolj vesel?«

»Dokler ne bomo rešili tistega drugega primera, saj veš, ne bom vesel.« Harry je stopil proti vratom. »S Halvorsnom danes pospravljava mizo, jutri se bova spet lotila zadeve Ellen.«

Ustavil se je pri vratih, ko se je Møller odkrehnil. »Ja, šef?«

»Rad bi samo vedel, kako si ugotovil, da je bil Klavec Lev Grette.«

»Prav. Po uradni verziji ga je Beate prepoznala na videu. A bi rad slišal še neuradno?«

Møller si je masiral trdo koleno. Na obraz se mu je spet vrnila zaskrbljenost. »Raje ne.«

»Ja, ja,« je rekel Harry, ko je stopil na vrata v House of Painu.

»Ja, ja,« je rekla Beate, se zavrtela na stolu in gledala slike, ki so se vrtele na platnu.

»Moram se ti zahvaliti za sodelovanje,« je rekel Harry.

»Hvala enako.«

Harry se je stoje igral s ključi. »Kakorkoli že,« je rekel, »Ivarsson se po nepotrebnem tako dolgo kuja, saj mu bo pripadel ustrezen kos časti, nenazadnje je bila njegova ideja, da tim naredi iz naju.«

Beate se je blago nasmehnila. »Dokler je trajalo.«

»In a veš, ne pozabi, kar sem ti rekel o tistem drugem, saj veš!«

»Ne bom!« V očeh se ji je zabliskalo.

Harry je skomignil. »Ker je prašič. Vest mi ne da, da ti tega ne bi povedal.«

»Me veseli, Harry, da sva se spoznala.«

Harry je za sabo zaprl vrata.

Harry je odklenil stanovanje, odložil torbo in playstationovo vrečko na sredo veže in se ulegel. Čez tri ure brez sanj ga je zbudil telefon. Obrnil se je, videl, da na budilki sveti 19.03, vrgel noge s postelje, se odmajal v vežo. Dvignil je slušalko in rekel: »Živjo, Øystein!«, še preden se je ta predstavil.

»Halo, stari, jaz sem na letališču v Kairu,« je rekel Øystein. »Zmenila sva se, da se pokličeva, a ne?«

»Ti si poosebljena točnost,« je rekel Harry in zazijal. »In pijan si.«

»Pijan pa ne,« se je razsrdil Øystein. »Popil sem samo dve stelli. Ali tri. Tukaj v puščavi je treba paziti, da ne dehidriraš, a veš. Fant je pripravljen in trezen, Harry.«

»Krasno. Upam, da imaš še več dobrih novic.«

»Kot reče zdravnik, imam eno dobro in eno slabo. Najprej bom povedal dobro …«

»Prav.«

Sledil je dolg premor. Harry je slišal samo prasketanje, slišalo se je kot globoko dihanje.

»Øystein?«

»Ja?«

»Čakam in se veselim kot otrok.«

»A?«

»Dobre novice …«

»A ja. No, se pravi … Harry, našel sem naročnikovo številko. No problemo, kot rečejo tukaj. To je norveška številka mobilca.«

»Mobilca? Pa je to možno?«

»Imejle lahko brezžično pošiljaš z vsega sveta, samo računalnik zvežeš z mobilcem, ki pokliče strežnik. To pa res ni nič novega, Harry.«

»Okej, pa ima ta naročnik kakšno ime?«

»Eh … jasno, da. Vendar ga fantje tukaj v El Toru nimajo, oni samo bremenijo norveškega teleoperaterja, v tem primeru Telenor, ki pa spet pošlje račun končni stranki. Zato sem kar poklical na informacije na Norveškem. In dobil ime.«

»Ja?« Harry je bil zdaj buden ko ris.

»In zdaj sva prišla do ne tako dobrih novic.«

»A ja?«

»A si v zadnjih tednih kaj preveril svoj telefonski račun?«

Minilo je nekaj sekund, da se je Harryju zasvitalo. »Moj mobilec? A ta hudič telefonira na moj mobilec?«

»Saj ga nimaš več, če sem te prav razumel?«

»Ne, izgubil sem ga tisti večer pri … Anni. Jebemti!«

»In ti ni nikoli prišlo na pamet, da bi bilo pametno prekiniti naročnino, ker si ga zgubil?«

»Na pamet?« je zastokal Harry. »Odkar se je začelo to sranje, Øystein, mi ni prišlo na pamet nič pametnega! Sorry, da se tukaj repenčim, ampak to je tako prekleto preprosto. Zato ga pa pri Anni nisem našel. In zato je on tako aroganten.«

»Brez zamere, če sem ti pokvaril dan!«

»Počakaj malo!« se je Harry nenadoma razvedril. »Če mu dokaževa, da ima moj telefon, lahko tudi dokaževa, da je bil pri Anni, ko sem jaz odšel.«

»Jupi!« je zakrehalo v slušalki. In potem, previdneje: »Če to pomeni, da si vseeno srečen? Halo? Harry?«

»Poslušam te. Razmišljam.«

»Razmišljati je dobro. Ti kar razmišljaj, jaz imam sestanek z neko stello. V resnici z več stellami. No, če hočem ujeti letalo za Oslo …«

»Imej se, Øystein!«

Harry je držal slušalko v roki in tuhtal, ali naj jo zabriše v svojo zrcalno podobo. Ko se je naslednji dan zbudil, je upal, da je o pogovoru z Øysteinom le sanjal. In tudi sanjal je, najmanj šestkrat, sedemkrat.

Ko je Harry govoril, je Raskol sklanjal glavo in jo objemal z rokami. Ni se ne premaknil in ne prekinjal, ko mu je Harry razlagal, kako sta našla Leva Gretteja in zakaj je Harryjev telefon razlog, da še vedno niso našli dokazov za Anninega morilca. Ko je končal, je Raskol sklenil roke in počasi dvignil glavo. »Tako, ti si svojo zadevo rešil. Moja pa ostaja nepojasnjena.«

»Jaz ne gledam na to kot na tvojo in mojo stvar, Raskol. Jaz sem odgovoren za …«

»Jaz pa, spiuni,« ga je prekinil Raskol. »In jaz vodim vojaško organizacijo.«

»Hm. In kaj natanko misliš s tem?«

Raskol je zamižal. »A sem ti povedal, spiuni, kako je kralj iz Vuja povabil Sun Cuja, da bi dvorne konkubine naučil umetnosti vojskovanja?«

»Eh … Ne.«

Raskol se je nasmehnil.

»Sun Cu je bil intelektualec, ženskam je natančno in pedagoško razlagal povelja za marš. Ko pa so udarili bobni, niso zakorakale, ampak so se samo hihitale in smejale. ‘General je kriv, če povelja ne razumejo,’ je rekel Sun Cu in jim razložil znova. A ko je zakomandiral marš, se je zgodba ponovila. ‘Oficir je kriv, če razloženega povelja ne ubogajo,’ je rekel in ukazal dvema od svojih mož, naj pripeljeta voditeljici konkubin. Pripeljala sta ju in obglavila pred očmi zaprepadlih žensk. Ko je kralj slišal, da so mu usmrtili najljubši konkubini, je zbolel in obležal za več dni. Ko se je spet postavil na noge, je Sun Cuja imenoval za poveljnika svojih oboroženih sil.« Raskol je odprl oči. »Kaj nas uči ta zgodba, spiuni?«

Harry ni odgovoril.

»No, uči nas, da mora biti vojaška organizacija logična in dosledna. Če postaneš nedosleden, boš imel cel dvor hihitavih konkubin. Ko si me prišel prosit še za štirideset tisoč kron, si jih dobili, ker sem verjel zgodbi o Annini sliki v čevlju. Kajti Anna je Ciganka. Ko Cigani potujemo po svetu, obešamo na razpotjih patrin. Rdeča cunja, privezana za vejo, kost z zarezo, vse ima svoj pomen. Slika pomeni, da je nekdo umrl. Ali da bo umrl. Ti tega nisi mogel vedeti, zato sem tvoji zgodbi verjel.« Raskol je položil roke na mizo in obrnil dlani navzgor. »Ampak moški, ki je vzel življenje bratovi hčerki, je svoboden, in ko te zdaj pogledam, spiuni, vidim hihitavo konkubino. Absolutna doslednost. Povej mi njegovo ime, spiuni!«

Harry je zajel sapo. Dve besedi. Štirje zlogi. Če bi on razkrinkal Albuja, kakšna obsodba bi ga čakala? Naklepni umor, motiv ljubosumje, devet let, zunaj po šestih letih? Kaj pa posledice za Harryja? Preiskava bi nujno razkrila, da je kot policist prikrival resnico, da ne bi sum padel nanj. Avtogol. Dve besedi. Štirje zlogi. In vsi Harryjevi problemi bi bili rešeni. Albu pa bi moral prevzeti absolutno posledico.

Harry je odgovoril enozložno.

Raskol je prikimal in pogledal Harryja z žalostnimi očmi. »Bal sem se tega odgovora. Torej mi ne puščaš nobene izbire, spiuni. A se spomniš, kaj sem odgovoril, ko si me vprašal, zakaj ti zaupam?«

Harry je prikimal.

»Vsak živi za kaj, a ne, spiuni? In to nam lahko vzamejo. No, se ti 316 sliši kaj znano?«

Harry ni odgovoril.

»Potem naj ti povem, da je 316 številka sobe v hotelu International v Moskvi. Sobarici, ki je zadolžena za to nadstropje, je ime Olga. Kmalu bo šla v pokoj in si želi dolge počitnice ob Črnem morju. Do nadstropja vodijo dvoje stopnišč in dvigalo. Pa še dvigalo za osebje. V sobi sta dve ločeni postelji.«

Harry je požrl slino.

Raskol je položil čelo na sklenjene roke. »Mali spi tik ob oknu.«

Harry se je dvignil, šel do vrat in močno udaril po njih. Slišal je, kako se odmev širi po hodniku. Še je tolkel, dokler v ključavnici ni zaslišal ključa.

30. poglavje

Vibratormodus

»Sorry, ampak prišel sem, kakor hitro sem mogel,« je rekel Øystein in zapeljal z roba pločnika pred Elmerjevim Sadjem in Tobakom.

»Dobrodošel doma!« je rekel Harry in se spraševal, ali je avtobus, ki je pripeljal z desne, sploh razumel, da se Øystein nima namena ustaviti.

»Kam si že rekel, da greva? Slemdal?«

Øystein je preslišal šoferjevo besno hupanje.

»Bjørnetråkket. Saj veš, da imajo tukaj drugi prednost?«

»Odločil sem se, da jim je ne dam.«

Harry je pogledal v kompanjona. V ozkih režah je videl dvoje krvavih zrkel.

»Zmatran?«

»Časovna razlika.«

»Razlika do Egipta je ena ura, Øystein.«

»Najmanj.«

Ker niti amortizerji niti vzmeti v sedežu niso delali, je Harry čutil vsak tlakovec in pokrpan asfalt, ko sta obirala ovinke proti Albujevi vili, ampak to ga je zdaj še najmanj skrbelo. Izposodil si je Øysteinov mobilnik, poklical hotel International in dobil sobo 316. Oglasil se je Oleg. Harry je prepoznal veselje v njegovem glasu, ko ga je Oleg vprašal, kje je.

»V avtu. Kje pa je mami?«

»Zunaj.«

»Sem mislil, da gre šele jutri spet na sodišče?«

»Sestanek imajo z vsemi odvetniki na Kuznecki mostu,« je rekel otroško odraslo. »Čez eno uro bo nazaj.«

»Poslušaj, Oleg, a lahko mamici nekaj poveš? Reci ji, da morata zamenjati hotel. Takoj.«

»Zakaj pa?«

»Ker … sem tako rekel. Samo povej ji, a je prav? Bom poklical pozneje.«

»Prav.«

»Priden dečko! Zdaj se mi pa mudi.«

»Ti?«

»Kaj?«

»Nič.«

»Prav. In ne pozabi povedati mamici, kar sem ti naročil!«

Øystein je zavrl in zapeljal na pločnik.

»Počakaj tukaj!« je rekel Harry in skočil ven. »Če me čez dvajset minut ne bo nazaj, pokliči centralo za hitro posredovanje. In povej, da …«

»… Višji inšpektor Hole z oddelka za nasilna dejanja zahteva, naj takoj pripelje oboroženi patruljni avto. Sem razumel.«

»Dobro. In če boš zaslišal strele, pokliči takoj!«

»Prav. V katerem filmu je že to?«

Harry je pogledal proti hiši. Slišati ni bilo nobenega pasjega laježa. Mimo je počasi pripeljal temno modri BMW in parkiral niže ob cesti, sicer pa je bilo popolnoma tiho.

»V večini,« je rekel tiho Harry.

Øystein se je zarežal. »Kul.« Potem se mu je med očmi naredila zaskrbljena guba. »In tudi je kul, a ne? Ne samo bolno nevarno?«

Odprla je Vigdis Albu. Na sebi je imela sveže zlikano belo bluzo in kratko krilo, motne oči pa so kazale, kot da je prišla naravnost iz postelje.

»Poklical sem v službo vašega moža,« je rekel Harry. »Rekli so, da je danes doma.«

»Možno,« je rekla. »Vendar ne živi več tukaj.« Bruhnila je v smeh. »Ne glejte tako začudeno, višji inšpektor! Saj ste vi napletli vso to štorijo o tej …« Gestikulirala je, kot da bi iskala drugo besedo, a se je vdala in se kislo nasmehnila, kot da za to ne bi bilo druge besede: »Kurbi.«

»Smem naprej, gospa Albu?«

Dvignila je ramena in jih stresla, kot da bi jo spreletel srh. »Recite mi Vigdis ali karkoli drugega, samo tega ne!«

»Vigdis.« Harry se je rahlo priklonil. »Smem zdaj naprej?«

Ozke, populjene obrvi so se ji ukrivile. Obotavljala se je. Potem je odmahnila z roko. »Zakaj pa ne?«

Harryju se je zdelo, da čuti blage hlape džina, lahko je bil pa tudi parfum. Nič v hiši ni kazalo, da bi bilo kaj narobe – bila je čista, dišeča in pospravljena, v vazi sveže rože. Harry je opazil, da je kremasta prevleka na kavču za spoznanje bolj bela kot zadnjič, ko je sedel na njem. Tiha klasična glasba je žuborela iz nevidnih zvočnikov.

»Mahler?« je vprašal.

»Greatest hits,« je rekla Vigdis. »Arne je kupoval samo albume. Samo najboljše je dovolj dobro, vse drugo je nezanimivo, je ponavljal.«

»Potem pa še dobro, da ni vzel vseh s sabo. Kje pa je?«

»Kot prvo ni nič, kar vidite tukaj, njegovega. Kje pa je, niti ne vem niti nočem vedeti. A mi daste cigareto, gospod inšpektor?«

Harry ji je pomolil škatlico in jo gledal, kako se muči z velikim namiznim vžigalnikom iz tika in srebra. Stegnil se je čez mizo s svojim za enkratno uporabo.

»Hvala. V tujini je, bi rekla. Nekje na toplem. Pa ne tako na toplem, kot bi si želela, se bojim.«

»Mhm. Kaj ste mislili, ko ste rekli, da tukaj ni nič njegovega?«

»Točno to, kar sem rekla. Hiša, inventar, avto – vse je moje.« Močno je puhnila dim. »Kar vprašajte mojega odvetnika!«

»Mislil sem, da ima vaš mož denar za …«

»Ne kličite ga tako!« Kazalo je, kot da bo iz cigarete posesala ves tobak. »Res, ja, Arne je imel denar. Imel je dovolj denarja, da je kupil to hišo in to pohištvo in avtomobile in obleke in vikend in nakit, ki mi ga je dal samo zato, da bi ga razkazovala njegovim tako imenovanim prijateljem. Arneju je namreč pomenilo samo to, kaj si bojo mislili drugi. Njegova žlahta, moja žlahta, sodelavci, sosedje, študijski prijatelji.« Od jeze je glas zadobil trd, kovinski prizvok, kot da bi govorila v megafon. »Vsi so bili gledalci sijajnega življenja Arneja Albuja, ploskali so mu, ko so stvari dobro tekle. Če bi Arne vložil toliko energije v vodenje podjetja, kot ga je v ploskanje, mogoče podjetje Albu d. d. ne bi tako končalo, kot je.«

»Mhm. Sodeč po pisanju v gospodarskih revijah, je bilo Albu d. d. uspešno podjetje.«

»Albu je bilo družinsko podjetje, ne pa družba, ki bi kotirala na borzi in ki mora objavljati računovodska poročila. Arneju je uspelo stvar prikazati tako, kot da je podjetje prodal z dobičkom.« Napol pokajeno cigareto je zmečkala v pepelnik. »Pred nekaj leti je podjetje zašlo v hudo likvidnostno krizo in ker je Arne osebno jamčil za dolgove, je hišo in drugo lastnino prepisal name in na otroke.«

»Mhm. Ampak kupci podjetja so vendar dobro plačali. Trideset milijonov, je pisalo v časopisu.«

Vigdis se je grenko zasmejala. »Torej ste kupili zgodbo o uspešnem podjetniku, ki raje odstopi, da bi se bolj posvetil družini? Tukaj je Arne res dober, to mu je treba priznati. Bom rekla takole: Arne je izbiral med dvema možnostma: ali da podjetje prostovoljno odda ali da gre podjetje v stečaj. Seveda se je odločil za prvo.«

»Pa trideset milijonov?«

»Arne zna biti šarmanten ko hudič. In kadar je tak, mu ljudje zlahka nasedejo. Še posebej v napetih situacijah je dober pogajalec. Zato sta banka in dobavitelj ohranjala podjetje pri življenju, dokler sta ga pač lahko. V pogodbi z dobaviteljem, ki je podjetje prevzel, si je Arne ob tem, kar bi moralo biti brezpogojna kapitulacija, izposloval še dvoje. Obdržal je vikend, ki je še vedno napisan nanj. In kupca je prepričal, naj ga odkupi za trideset milijonov. To zadnje kupcu ni pomenilo prav veliko, ker je od prodajnega zneska odštel svoje dobroimetje v Albu d. d. Ampak za fasado Arneja Albuja je to seveda pomenilo vse. Iz stečaja mu je uspelo prikazati veliki prodajni met. In to, hudiča, ni tako od muh, a ne?«

Glavo je vrgla vznak in se zasmejala. Harry je opazil brazgotinico pod brado po obraznem liftingu.

»Kaj pa Anna Bethsen?« je vprašal.

»Njegova prasica?« Prekrižala je vitke noge, si s prstom odmaknila lase z obraza in brezbrižno pogledala v zrak. »Bila je samo igrača. Njegova napaka je bila, da se je prijateljem preveč hvalil s cigansko ljubico. Pa tudi niso vsi, ki jih je Arne imel za prijatelje, čutili, da so mu dolžni kakšno posebno zvestobo, blago rečeno. Skratka, prišlo mi je na uho.«

»In?«

»Dala sem mu še eno priložnost. Zaradi otrok. Jaz sem prijazna ženska.« Pogledala ga je izpod težkih vek. »Pa je ni izkoristil.«

»Mogoče je spoznal, da mu je več kot le igračka?«

Ni odgovorila, le tanke ustnice so se ji še zožile.

»Je imel kakšno delovno sobo ali kaj podobnega?«

Vigdis Albu je prikimala.

Po stopnicah je šla pred njim. »Včasih se je zaklenil vanjo in notri presedel pol noči.« Odprla je vrata v podstrešno sobo z razgledom na sosednje strehe.

»Je delal?«

»Surfal je po internetu. Obseden je bil z njim. Trdil je, da gleda avtomobile in take reči, ampak kdo bi vedel.«

Harry je stopil do pisalne mize in izvlekel enega od predalov. »Jih je spraznil?«

»Od tukaj je odnesel vse. Nabralo se je za plastično vrečko.

»Tudi računalnik?«

»Samo prenosnega je imel.«

»Ki ga je včasih priključil na mobilca?«

Pridvignila je obrvi. »O tem ne vem nič.«

»Samo vprašam.«

»A bi radi videli še kaj?«

Harry se je obrnil. Vigdis Albu se je naslanjala na vratni okvir, eno roko je držala na glavi, drugo na boku. Občutek déjà-vuja je bil neznanski.

»Samo še zadnje vprašanje, gospa … Vigdis.«

»O? A se vam mudi, gospod inšpektor?«

»Taksimeter mi teče. Vprašanje je čisto enostavno. Mislite, da jo je ubil?«

Zamišljena je gledala v Harryja, medtem ko je s petko narahlo trkala ob prag. Harry je čakal.

»A veste, kaj je najprej rekel, ko sem mu povedala, da vem za njegovo kurbo? ‘Obljubi mi, da tega ne boš nikomur povedala, Vigdis!’ Jaz tega ne bi smela povedati drugim! Arneju je bilo pomembneje, da naju drugi vidijo srečna, ne pa taka, kot sva v resnici. Moj odgovor, gospod inšpektor, je, da nimam pojma, česa je sposoben. Tega moškega ne poznam.«

Harry je iz notranjega žepa izvlekel vizitko. »Pokličite me, prosim, če se vam bo oglasil ali če boste zvedeli, kje je! Takoj.«

Vigdis je pogledala vizitko z majcenim smehljajem na bledorožnatih ustnicah. »Samo takrat, gospod inšpektor?«

Harry ni odgovoril.

Na stopnicah se je obrnil in jo vprašal: »Ste kdaj komu povedali?«

»Da mi je bil mož nezvest? Kaj bi rekli?«

»No. Po mojem ste praktična ženska.«

Široko se je nasmehnila.

»Osemnajst minut,« je rekel Øystein. »Jebemti, a veš, da sem se že pošteno zasekiral?!«

»A si poklical mojo staro številko mobilca, ko sem bil notri?«

»Veš, da. Pa je zvonil v prazno.«

»Jaz nisem slišal nič. V hiši ga ni več.«

»Oprosti, ampak a si že kdaj slišal za vibrator?«

»Kaj?«

Øystein je simuliral epileptični napad. »Tako. Vibratormodus. Silent phone.«

»Moj je stal eno krono in je samo zvonil. Vzel ga je s sabo, Øystein. Kam pa je izginil modri BMW?«

»A?«

Harry je zavzdihnil. »Greva!«

31. poglavje

Maglite

»A hočeš reči, da naju išče en norec, zato ker ti ne najdeš človeka, ki je umoril njegovo žlahtnico?« Rakelin glas je neprijetno hreščal v slušalko.

Harry je zamižal. Halvorsen je odšel k Elmerju, zato je imel pisarno zase. »Povedano na kratko, ja. Z njim sem sklenil dogovor. On se je svojega dela držal.«

»In to pomeni, da sva midva gonjena divjad? Zato moram bežati iz hotela s sinom, ki bo čez nekaj dni zvedel, če bo smel ostati pri materi ali ne? Zato … zato …« Govorila je vedno glasneje, jezno in odsekano. Pustil jo je, da je nadaljevala brez prekinjanja. »Zakaj, Harry?«

»Najstarejši razlog na svetu,« je rekel. »Krvno maščevanje. Vendetta.«

»Kaj ima to opraviti z nama?«

»Kot sem rekel, nič. Vidva z Olegom nista cilj, samo sredstvo. Ta moški gleda na to kot dolžnost, da se maščuje za umor.«

»Dolžnost?« Njen vzklik ga je zbodel v bobnič. »Maščevanje je za vas moške nekakšno lovišče, tukaj ne gre za nobeno dolžnost, ampak za nagone na neandertalskem nivoju!«

Počakal je, dokler ni kazalo, da je končala. »Žal mi je. Ampak zdaj ne morem nič narediti.«

Ni odgovorila.

»Rakel?«

»Ja.«

»Kje sta?«

»Če je res, kar praviš, da so naju našli tako zlahka, ne vem, če si upam povedati po telefonu.«

»Prav. A sta na varnem kraju?«

»Po mojem že.«

»Mhm.«

Ruski glas v ozadju je skakal v linijo in iz nje kot na kratkovalovnem oddajniku.

»Zakaj mi ne moreš preprosto povedati, da sva na varnem, Harry? Reci, da si samo umišljam, da blefirajo …« Glas se ji je zatresel. »Karkoli.«

Harry si je vzel čas, preden je počasi in razločno odgovoril: »Ker je nujno, da te je strah, Rakel. Dovolj strah, da boš naredila prave stvari.«

»In to je?«

Harry je globoko zajel sapo. »Bom že jaz uredil, Rakel. Obljubim. Uredil bom.«

Takoj ko je Rakel odložila, je Harry poklical Vigdis Albu. Odgovorila je po prvem zvonjenju.

»Hole tukaj. Pa ne, da čakate ob telefonu, gospa Albu?«

»Kaj mislite?« Harry je po zatikanju zaznal, da je gotovo spila najmanj dva kozarca, ko je odšel.

»Pojma nimam. Ampak rad bi, da prijavite moža za pogrešanega.«

»Zakaj pa to? Ne pogrešam ga.« Zasmejala se je na kratko, žalostno.

»No. Če hočem zagnati iskalno mašinerijo, moram imeti razlog. Izbirate lahko med tem, da ga sami prijavite za pogrešanega ali pa bom zadevo prevzel sam. Iskal ga bom zaradi umora.«

Sledila je dolga tišina. »Ne razumem, gospod konstabel.«

»Saj ni tako veliko za razumeti, gospa Albu. Naj sporočim, da ga pogrešate?

»Počakajte!« je zavpila. Harry je zaslišal, da se je na drugem koncu razbil kozarec. »O čem govorite? Saj ga že iščejo.«

»Ja, jaz ga iščem. Ampak doslej nisem o tem obvestil še nikogar.«

»A ja? Kaj pa so delali pri meni trije kriminalisti, ko ste vi odšli?«

Harryja je spreletetelo, kot da bi mu kdo z mrzlim prstom vlekel po hrbtenici.

»Kateri trije kriminalisti?«

»A se pri vas na policiji nič ne pogovarjate? Sploh niso hoteli stran, sem se že kar ustrašila.«

Harry je vstal. »A so prišli z modrim BMW-jem, gospa Albu?«

»A se spomnite, Harry, kaj sem vam rekla o naslavljanju z gospo?«

»Kaj ste jim povedali?«

»Kaj pa naj bi jim povedala? Nič, česar nisem vam, mislim. Pogledali so nekaj slik in … ja, niso bili sicer naravnost nevljudni, ampak …«

»Kaj ste jim rekli, da so odšli?«

»Odšli?«

»Če ne bi dobili, kar so iskali, ne bi odšli. Verjemite mi, gospa Albu!«

»Harry, zdaj se mi pa počasi že več ne da …«

»Pomislite! Pomembno je.«

»Ah, dajte no, ljubi bog! Nič nisem povedala, saj vam pravim. No … ja, zavrtela sem jim sporočilo, ki ga je Arne pustil na odzivniku pred dvema dnevoma. Potem so odšli.«

»Rekli ste, da niste govorili z njim.«

»Saj tudi nisem. Sporočil je samo, da je odpeljal Gregorja. In to je res, slišala sem, da Gregor zadaj laja.«

»Od kod je klical?«

»Kako pa naj to vem?«

»Vaši obiskovalci so vsekakor vedeli. A mi lahko zavrtite posnetek?«

»Ampak saj reče samo …«

»Ubogajte me, lepo prosim! Gre za …« Harry je poskušal najti drugačne besede, a se je vdal. »Življenje in smrt.«

Harry se ni prav veliko spoznal na promet. Ni vedel, da so izračuni pokazali, da bodo dve predorski cevi pri Vinterbroju in podaljšanje avtoceste odpravili zastoje na E6 južno od Osla. Ni vedel, da najpomembnejši argument za to milijardno investicijo niso volivci, ki se vsak dan vozijo iz Mossa in Drøbaka, temveč prometna varnost, in da je po formuli, s katero je agencija za ceste izračunala družbeno rentabilnost, eno človeško življenje vredno 20,4 milijona kron, vključno z reševalnim vozilom, preusmeritvijo prometa in izgubljenimi obdavčenimi prihodki. Kajti ko se je Harry mučno premikal na jug po E6 v Øysteinovem mercedesu, niti tega ni vedel, koliko je zanj vredno življenje Arneja Albuja. Vsekakor pa ni vedel, kaj bi pridobil, če bi mu rešil življenje. Vedel je samo, da si ne sme privoščiti, da bi zgubil. V nobenem primeru. Zato je najbolje, da o tem ne premišljuje preveč.

Posnetek, ki mu ga je Vigdis Albu zavrtela po telefonu, je trajal samo pet sekund in skrival samo en dragocen podatek. A ta je bil dovolj. Vendar podatka ni bilo v desetih besedicah, ki jih je izrekel Arne Albu, preden je odložil: »S sabo sem vzel Gregorja. Samo toliko, da boš vedela.«

V ozadju ni frenetično lajal Gregor.

Kriki so bili hladni. Galebji kriki.

Stemnilo se je že, ko se je prikazala tabla za izvoz v Larkollen.

Pred vikendom je stal džip cherokee, a Harry se je peljal naprej do obračališča. Tudi tam nobenega modrega BMW-ja. Parkiral je tik pod vikendom.

Nobenega smisla ni imelo, da bi se pritihotapil bliže, pasji lajež je zaslišal že, ko je spuščal okno malo niže na hribu.

Jasno mu je bilo, da bi moral vzeti s sabo orožje. Ne zato, ker je utemeljeno domneval, da je Arne Albu oborožen, temveč ker ni mogel vedeti, kdo še mu utegne streči po življenju, v tej igrici nenazadnje nista edina akterja.

Zlezel je iz avta. Videl ni nobenih galebov in tudi slišal ne, mogoče se oglašajo samo čez dan, je pomislil.

Gregor je bil privezan za stopniščno ograjo pred glavnimi vrati. Zobje so se mu svetlikali v mesečini, da je Harryja hladno spreletelo po še vedno ranjenem zatilju. Kljub temu se je prisilil in stopal proti zaganjajočemu se psu z dolgimi, umirjenimi koraki.

»A se me spomniš?« je zašepetal, ko se mu je toliko približal, da bi že čutil sivo pasjo sapo. Napeta veriga se je stresala. Harry je počepnil in na njegovo presenečenje se je lajež unesel. Rašplasti glas je izdajal, da je pes lajal že kar nekaj časa. Sprednje tace je potisnil naprej, spustil glavo in sploh nehal lajati. Harry je prijel za vrata. Bila so zaklenjena. Prisluhnil je. Mar notri nekdo govori? V dnevni sobi je gorela luč.

»Arne Albu!«

Nobenega odgovora.

Harry je počakal in poskusil znova.

Ključa ni bilo v svetilki. Pobral je ravno pravšnji kamen, zlezel čez ograjo na verando, razbil eno od majhnih šip na verandnih vratih, vtaknil skoznja roko in jih odprl.

V sobi ni bilo nobenega znaka boja. Samo hitrega odhoda. Na mizi je ležala odprta knjiga. Harry jo je dvignil. Shakespearjev Macbeth. Ena vrstica je bila obkrožena z modrim svinčnikom. »Jaz nimam besed, moj glas je v mojem meču.« Oziral se je naokrog, a svinčnika ni zagledal.

Uporabljena je bila samo postelja v najmanjši spalnici. Na nočni omarici je ležala revija Moški svet.

V kuhinji je potihem žužnjalo iz majhnega radia, ki je slabo lovil kanal P4. Harry ga je ugasnil. Na klopi je ležal odtajan zrezek in še vedno v folijo zavit brokoli. Harry je vzel zrezek in odšel v vetrolov. Po zunanjih vratih je zapraskalo, odprl jih je. Vanj se je zazrlo dvoje rjavih pasjih oči. Oziroma pravilneje, v zrezek, ki ga je pes, ko je komaj čofnil na stopnice, razcefral.

Harry je opazoval požrešnega psa, vmes pa tuhtal, kaj naj naredi. Če se sploh kaj da narediti? Arne Albu ni bral Williama Shakespearja, toliko je bil že prepričan.

Ko je izginil zadnji košček mesa, je Gregor z novo močjo zalajal proti poti. Harry je stopil do ograje, odvezal verigo in se na mokri podlagi komaj obdržal na nogah, ker se mu je Gregor hotel iztrgati. Pes ga je vlekel dol po poti, čez cesto in po strmem bregu. Črni valovi so se lomili ob gole, zaobljene skale, ki so se bele svetile v polmesečini. Brodila sta po visoki, mokri travi, Harryju se je lepila na noge, kot da bi ga hotela zadržati, a Gregor se je ustavil šele, ko sta pod doktor martensovkami zaškripala prod in pesek. Psu je kratek štrcelj od repa štrlel v zrak. Stala sta na obali. Ker je bila plima, so valovi tolkli skoraj do trde trave, šumelo je in se penilo, kot da bi bila v peni ogljikova kislina, ki je obležala na pesku, ko je voda odtekla. Gregor je spet zalajal.

»A se je odpeljal s čolnom?« je vprašal, pol Gregorja, pol sebe. »Sam ali v spremstvu?«

Od nobenega ni dobil odgovora. Očitno pa so se sledi končale tukaj. Ko je Harry psa potegnil za ovratnico, se veliki rotvajler ni premaknil. Harry je prižgal baterijo maglite in posvetil v vodo. Bele vrste valov so se mu videle kot kokainske črtice na črnem ogledalu. Očitno se je morsko dno le počasi spuščalo. Harry je spet potegnil za ovratnico, takrat pa je Gregor zakopal s šapami v pesek in obupno zatulil.

Harry je zavzdihnil, ugasnil svetilko in se vrnil v vikend. V kuhinji si je skuhal kavo in poslušal oddaljeno lajanje. Ko je poplaknil skodelico, se je spet spustil na obalo in se usedel v zavetrje med zaobljene skale. Prižgal si je cigareto in napel možgane. Potem se je ovil v plašč in zamižal.

Ko sta neke noči ležala v njeni postelji, je Anna nekaj rekla. To je moralo biti ob koncu njunih šestih tednov – on pa treznejši kot ponavadi, drugače se tega ne bi spomnil. Rekla je, da je njena postelja ladja in da sta s Harryjem brodolomca, osamljenca, ki ju nosi po morju in ki se na smrt bojita, da bosta zagledala kopno. Se je zgodilo to, sta zagledala kopno? V njegovem spominu tega ni bilo, spominjal se je bolj, kot da je razmišljal, ali naj skoči v morje. Ampak mogoče ga je spomin varal.

Zamižal je in si poskušal priklicati v spomin njeno sliko. Ne od takrat, ko sta bila brodolomca, temveč od zadnjega srečanja. Večerjala sta. Tako se zdi. Natočila je – vino? Ga je poskusil? Očitno. Natočila je še enkrat. Vajeti so mu ušle iz rok. Natočil si je sam. Smejala se mu je. Ga poljubila. Plesala pred njim. Mu šepetala drobnjarije, po stari navadi. Zvrnila sta se v posteljo in se drug drugemu predala. Je bilo zanjo res tako preprosto? Pa zanj?

Ne, tako že ni moglo biti.

A Harry ni bil povsem prepričan. Ni mogel z gotovostjo trditi, da ni z blaženim smehljajem ležal v postelji na Sorgenfrigati. Ležal z nekdanjo ljubico, medtem ko Rakel v Moskvi ni mogla zaspati in je strmela v hotelski strop, ker bi lahko izgubila otroka.

Harry se je zgrbil. Oster, hladen veter mu je prepihal kožo in kosti, kot da bi bil prikazen. Doslej mu je uspelo, da je te misli izrinjal iz zavesti, zdaj pa so se vse zgrnile nadenj. Če ne ve, ali je prevaral njo, ki mu pomeni vse v življenju, kako bo potem vedel, kaj vse drugega je še naredil? Aune je trdil, da omama samo okrepi ali oslabi to, kar je že tako ali tako v tebi. Ampak kdo ve, kaj imaš v sebi? Ljudje nismo roboti in možganska kemija se sčasoma spremeni. Kdo ima popoln seznam stvari, ki smo jih – v pravih okoliščinah in ob napačnem zdravljenju – sposobni narediti?

Stresel se je in zaklel. Zdaj ve. Ve, zakaj mora najti Arneja Albuja in zvabiti iz njega priznanje, preden ga bodo drugi utišali. Ne zato, ker je z dušo in telesom policist in mu pravna država nekaj pomeni, temveč zato, ker mora vedeti. In to mu lahko pove samo Arne Albu.

Harry je spet zamižal, medtem ko je veter rahlo žvižgal po granitu nad lenobnim, monotonim ritmom valov.

Ko je spet pogledal, ni bilo več tako temno. Veter je pomedel oblake z neba in motne zvezde so utripale nad njim. Luna se je premaknila. Pogledal je na uro. Skoraj eno uro je sedel. Gregor je besno lajal v morje. Okorel se je spravil na noge in se opotekel do psa. Lunina težnost je naredila svoje, voda je upadla in Harry je zakoračil po zdaj že širši obali.

»Pridi, Gregor, tukaj ne bova nič našla.«

Ko ga je prijel za ovratnico, je pes šavsnil in Harry je avtomatično odskočil. Mežikal je po vodi. Mesečina se je svetlikala v črnjavi, a zdaj je vendarle opazil nekaj, česar ni videl ob polni plimi. Kot da bi iz vode gledala privezna stebriča. Stopil je čisto do vode in prižgal svetilko.

»Ljubi jezus!« je zašepetal.

Gregor se je pognal v vodo in Harry je zabrodil za njim. Do tja je bilo deset metrov, pa vendar mu je voda segala komaj do kolen. Zazrl se je v čevlje. Ročno sešite, italijanske. Svetilko je usmeril v vodo, tja, kjer se je svetloba odbijala od modro-belih, golih nog, ki sta štrleli iz morja kot bleda nagrobnika.

Harryjeve krike je v hipu odnesel veter in utopil šum valov. Baterija, ki jo je odvrgel in jo je pogoltnila voda, je obležala na peščenem dnu in svetila še skoraj celo noč in cel dan. Ko jo je naslednje poletje našel fantek in pritekel z njo k očetu, je slana voda že razžrla črno ohišje. Nihče od njiju ni povezal mini maglite z groteskno najdbo trupla, o kateri so pisali lani v časopisih, ki pa se je v tem poletnem soncu zdela tako neskončno daleč.

Peti del

32. poglavje

David Hasselhof

Jutranja svetloba je padala na zaliv kot bel snop skozi poklino v oblakih. Tom Waaler je temu rekel Jezusova luč. Doma je imel na stenah kar nekaj takih slik. Stopil je čez plastični trak, ki je zapiral mesto zločina. Po naravi je raje preskakoval, kot da bi se sklanjal, bi rekli tisti, ki menijo, da ga poznajo. Pri prvem so imeli prav, pri drugem ne: Tom Waaler ni poznal nikogar, ki bi njega zares poznal. In zadal si je cilj, da bo tako tudi ostalo.

Digitalni fotoaparatek je dvignil k jekleno modrim policijskim očalom in takih je imel doma cel ducat. Darilo hvaležne stranke. Prav tako kamera. Aparat je ujel luknjo v tleh in truplo ob njej. Oblečeno je bilo v črne hlače in srajco, ki je bila nekoč črna, zdaj pa rjava od ilovice in peska.

»Nova slika za zasebno zbirko?« Oglasil se je Weber.

»Tole je res nekaj novega,« je rekel Waaler, ne da bi pogledal gor. »Rad imam morilce z domišljijo. A ste moškega identificirali?«

»Arne Albu, 42 let, poročen, trije otroci. Gotovo ima veliko pod palcem. Njegov vikend je takoj tukaj zadaj.«

»Je kdo kaj videl ali slišal?«

»Sprašujemo po soseki. Ampak saj vidiš, kako pusto je tukaj.«

»Mogoče kdo tamle v hotelu?« Waaler je pokazal na veliko rumeno brunarico na koncu plaže.

»Dvomim,« je rekel Weber. »V tem času ni v njem žive duše.«

»Kdo ga je našel?«

»Anonimni klic iz telefonske govorilnice v Mossu. Na policijo v Mossu.«

»Morilec?«

»Ne bi rekel. Povedal je, da je zagledal par nog, ki so štrlele iz morja, ko se je zvečer sprehajal s psom.«

»Imajo posneto na traku?«

Weber je odkimal. »Ni klical na številko v sili.«

»Kaj sklepate iz tega?« Waaler je pokimal v truplo.

»Zdravniki bojo poslali poročilo, meni pa se tole zdi, kot da je bil živ zakopan. Nobenega znaka zunanjega nasilja na telesu, a kri v nosu in ustih in počene žilice v očeh kažejo, da se je v glavi nabralo veliko krvi. Razen tega so odkrili pesek globoko v žrelu. Očitno je dihal, ko so ga zakopavali.«

»Razumem. Še kaj?«

»Pes je bil privezan pred vikendom tamle zgoraj. Velik, grd rotvajler. V presenetljivi formi. Zunanja vrata niso bila zaklenjena. Tudi v hiši nobenega znaka pretepa.«

»Z drugimi besedami so prišpancirali v hišo, ga z orožjem pregnali iz nje, privezali psa, mu skopali jamo in ga lepo prosili, naj stopi vanjo.«

»Če jih je bilo več.«

»Velik rotvajler pa meter in pol globoka jama. Po mojem, Weber, so stvari na dlani.«

Weber ni odgovoril. Nikoli ni imel nič proti sodelovanju z Waalerjem, možakar je bil kriminalist, da malo takih, rezultati so govorili sami zase. To pa še ni pomenilo, da ga mara. Da ga ne mara, morda tudi ni pravi izraz. Nekaj drugega ga je motilo. Nekaj, kar spominja na tiste slike s petimi skritimi napakami, ko kar veš, da nekaj moti, pa ne moreš ugotoviti, kaj. Motilec, ja, to je prava beseda.

Waaler je počepnil ob truplo. Vedel je, da ga Weber ne mara. Ampak to je v redu. Weber je bil star kriminalistični tehnik, nobene želje ni imel, da bi šel kam drugam, in nikakor ne more vplivati na Waalerjevo kariero in življenje. Na kratko, bil je tak človek, da mu ni bilo pomembno, ali ga mara ali ne.

»Kdo ga je identificiral?«

»Nekaj domačinov je prišlo pofirbcat,« je odgovoril Weber. »Prepoznal ga je lastnik trgovine z živili. Izsledili smo ženo v Oslu in jo pripeljali sem. Potrdila je, da je to Arne Albu.«

»In kje je zdaj?«

»V vikendu.«

»Je kdo govoril z njo?«

Weber je skomignil.

»Rad sem prvi,« je rekel Waaler, se nagnil naprej in od blizu posnel obraz trupla.

»Zadevo je prevzelo policijsko okrožje Moss. Nas so poklicali samo na pomoč.«

»Izkušnje imamo pa mi,« je rekel Waaler. »Je to tem kmetom kdo vljudno razložil?«

»Nekaj nas je res že raziskovalo umor,« je rekel glas za njima. Waaler je pogledal gor v smehljajočega se moškega v črni policijski usnjeni jakni. Na zlato obrobljenih epoletah je bila ena zvezdica.

»Brez zamere,« se je zasmejal višji inšpektor. »Jaz sem Paul Sørensen. Vi ste gotovo višji inšpektor Waaler.«

Waaler je na kratko pokimal in se delal, kot da ne vidi, da bi mu Sørensen rad stisnil roko. Ni maral telesnega stika z neznanimi moškimi. Pa pravzaprav tudi z znanimi ne. Pri ženskah pa je pela druga pesem. Vsaj dokler je imel on vajeti v rokah. In te je imel.

»Takega primera še niste preiskovali, Sørensen,« je rekel Waaler, pridvignil mrtvecu veko in razgalil krvavo zrklo. »Tole ni štihanje z nožem v kakšni oštariji ali pijanski strel v meča. Zato ste nas pa tudi poklicali, a drži?«

»Res ne zgleda prav vsakdanje,« je rekel Sørensen.

»Potem pa predlagam, da s fanti stojite čisto pri miru in stražite, jaz pa se grem pogovorit z ženo od tega trupla.«

Sørensen se je zasmejal, kot da bi Waaler povedal kakšen dober štos, a ustavil, ko je nad policijskimi očali zagledal Waalerjeve dvignjene obrvi. Tom Waaler je vstal in odšel proti policijskim zaporam. Počasi je štel do tri, potem pa zavpil, ne da bi se obrnil: »Pa prestavite policijski avto, ki ste ga parkirali zgoraj na obračališču, Sørensen! Naši tehniki iščejo avtomobilske sledi od morilca. Vnaprej hvala!««

Ni se mu bilo treba obrniti, da bi videl, kako je smehljaj na Sørensnovem vedrem obrazu zvenel. In da je prizorišče pravkar prevzelo policijsko okrožje Oslo.

»Gospa Albu?« je vprašal Waaler, ko je stopil v dnevno sobo. Odločil se je, da jo bo obdelal na hitro. Dogovorjen je bil za kosilo z obetavno deklico, ki bi jo rad obdržal.

Vigdis Albu je dvignila glavo od fotoalbuma, ki ga je prelistavala. »Ja?«

Waalerju je bilo všeč, kar je videl. Skrbno negovano telo, samozavestna drža, urejena kot kaka starleta in bluza, odpeta do tretjega gumba. Všeč mu je bilo tudi, kar je slišal. Mehak glas je bil kot ustvarjen za posebne besede, ki jih je rad slišal od svojih žensk. In všeč so mu bila usta, iz katerih bodo, tako je upal, prišle te besede.

»Višji inšpektor Tom Waaler,« je rekel in se usedel naravnost prednjo. »Razumem, kakšen šok je to za vas. In čeprav se sliši kot kliše in vam v tem trenutku komaj kaj pomeni, bi vam rad samo povedal, da sočustvujem z vami. Tudi sam sem pred kratkim izgubil drago osebo.«

Čakal je. Dokler ni pogledala gor in jo je ujel z očmi. Imela je motne in Waaler je najprej pomislil, da so solzne, šele ko je spregovorila, je ugotovil, da je pijana. »A imate cigareto, konstabel?«

»Recite mi Tom! Ne kadim. Žal mi je.«

»Kako dolgo bom še morala ostati tukaj? Tom?«

»Poskrbel bom, da boste lahko čim prej odšli. Prej vam moram postaviti samo nekaj vprašanj. Prav?«

»Prav.«

»Dobro. Se vam kaj zdi, kdo bi vašemu možu lahko stregel po življenju?«

Vigdis Albu si je podprla brado z roko in pogledala skozi okno.

»Kje pa je drugi konstabel, Tom?«

»Prosim?«

»A ne bi moral biti zdaj tukaj?«

»Kateri konstabel, gospa Albu?«

»Harry. A nima on te zadeve na čez?«

Tom Waaler je hitreje napredoval v policiji kot njegovi vrstniki predvsem zato, ker je vedel, da nihče, niti zagovorniki storilcev, ne sprašuje, kako je prišel do dokazov, če so le dovolj prepričljivi. Drugi pomembni razlog pa je tičal v dejstvu, da je imel občutljive kocine. Seveda se je zgodilo, da se niso naježile, ko bi se morale. Nikoli pa se ni zgodilo, da so se naježile, ko se ne bi smele. In zdaj so se mu.

»A govorite o Harryju Holeju, gospa Albu?«

»Tukaj mi lahko ustavite.«

Tomu Waalerju je bil glas še vedno všeč. Zapeljal je na rob pločnika, se nagnil naprej in pogledal gor v rožnato hišo, ki je kraljevala na hribu. Dopoldansko sonce se je svetlikalo v predmetu na vrtu, ki je spominjal na neko žival.

»Zelo prijazno do vas,« je rekla Vigdis Albu. »Ker me je Sørensen zaradi vas spustil in ker ste me pripeljali domov.«

Waaler se ji je toplo nasmehnil. Vedel je, da se ji je toplo. Veliko ljudi mu je že reklo, da je podoben Davidu Hasselhoffu iz Obalne straže, da ima isto brado, telo in nasmešek. Pogledal si je Obalno stražo in razumel, kaj hočejo povedati.

»Jaz bi se moral zahvaliti,« je rekel.

Prav je imel. Med vožnjo iz Larkollna je izvedel več zanimivih stvari. Denimo, da je Harry Hole poskušal najti dokaze, da je njen mož umoril Anno Bethsen, ki je – če se Waaler ne moti – pred kratkim naredila samomor v Sorgenfrigati. Zadeva je bila že zdavnaj zaključena, sam Waaler je ugotovil, da je šlo za samomor, in napisal poročilo. Kaj torej naklepa ta nori Hole? Se mu poskuša maščevati za stara trenja? Bi rad dokazal, da je bila Anna Bethsen žrtev kriminalnega dejanja, da bi ga kompromitiral – Toma Waalerja? Temu utrganemu alkiču bi bilo to docela podobno, a Waalerju se kljub temu ni povsem ujemalo, da bi Hole vložil toliko energije v zadevo, ki bi v najslabšem primeru odkrila samo to, da je Waaler sklepal malce prehitro. Misel pa, da bi Harry to počel samo zato, da bi pojasnil zadevo, je takoj zavrgel, kajti samo v filmih zapravljajo čas na tak način.

Dejstvo, da je bil zdaj umorjen še Harryjev osumljenec, je seveda odprlo cel kup drugih možnosti. Waaler ni vedel, katere, ker pa so mu kocine govorile, da mora biti povezano s Harryjem Holejem, je hotel priti stvari do dna. Ko ga je torej Vigdis Albu vprašala, ali je za kavico, se ji ni zahvalil predvsem zaradi mamljive misli na novopečeno vdovo, temveč je v tem videl tudi priložnost, da se otrese človeka, ki mu diha za ovratnik – kako dolgo že? Osem mescev?

Osem mescev je minilo, ja. Osem mescev, odkar je policistka Ellen Gjelten zaradi ene napake Sverreja Olsna razkrinkala Toma Waalerja za kolovodjo organiziranega tihotapljenja orožja v Oslu. Ko je ukazal Olsnu, naj jo spravi s poti, preden bo o tem obvestila druge, je seveda vedel, da Harry ne bo odnehal, dokler ne najde njenega morilca. Zato je sam poskrbel, da so na kraju zločina našli Olsnovo čepico, in je kasneje osumljenca ustrelil v »samoobrambi« med aretacijo. Čeprav ga niso bremenile nobene sledi, je imel od časa do časa vseeno zoprn občutek, da mu je Hole na sledi. In da mu lahko postane nevaren.

»Zdaj ko so vsi odšli, je v hiši tako prazno,« je rekla Vigdis Albu, ko je odklepala.

»Kako dolgo pa ste … eh, že sami?« je vprašal Waaler, ko ji je sledil po stopnicah v dnevno sobo. Še vedno mu je bilo všeč, kar vidi.

»Otroci so pri mojih starših v Nordbyju. Tam bojo ostali, dokler se vsa reč ne normalizira.« Zavzdihnila je in se sesedla v globok fotelj. »Potrebna sem pijače. Potem jih moram poklicati.«

Tom Waaler jo je stoje opazoval. Z zadnjim stavkom je pokvarila vse, ščemenje ga je minilo. In nenadoma je izgledala še veliko starejša. Mogoče se je že treznila. Pijanost ji je zgladila gubice in zmehčala usta, ki so se zdaj otrdela v kislo, rožnato pobarvano režo.

»Usedite se, Tom! Skuhala nama bom kavo.«

Vrgel se je na kavč, medtem ko je Vigdis izginila v kuhinjo. Razširil je noge in opazil bled madež na prevleki. Spomnil ga je na madež na svojem kavču, madež od menstrualne krvi.

Ob tej misli se je nasmehnil.

Ob misli na Beate Lønn.

Na sladko, nedolžno Beate Lønn, ki je sedela na drugi strani mizice in požirala njegove besede, kot bi bile sladkorčki v njenem caffe latteju, pijači za male deklice. Po mojem je pač najpomembnejše, da si upaš biti to, kar si. Najpomembnejše v nekem razmerju je iskrenost, a se ti ne zdi? Pri malih deklicah je bilo včasih težko pogruntati, v kolikšni meri se zapletati v psevdogloboke klišeje, a pri Beate je očitno zadel v črno. Brezvoljno je odšla z njim domov, kjer ji je zmešal pijačo, ki je bila vse prej kot za male deklice.

Moral se je zasmejati. Še naslednji dan je Beate Lønn mislila, da je za blackout kriva utrujenost in da je bila pijača močnejša, kot je je bila vajena. Pravi odmerek pač naredi svoje.

Najsmešnejše pa je bilo, ko je zjutraj prišel v dnevno sobo in je z mokro cunjo drgnila kavč, na katerem sta prejšnji večer prvič skupaj spala, preden se je onesvestila in se je pravo veselje šele začelo.

»Žal mi je,« je rekla, šlo ji je na jok. »Šele zdaj sem opazila. Tako mi je nerodno, mislila sem, da jo bom dobila šele drug teden.«

»Že v redu,« je odgovoril in jo potrepljal po licu. »Če se boš le potrudila in spravila ta flek stran.«

Potem je prav stekel v kuhinjo. Odprl je vodo in ropotal z vrati hladilnika, da bi preglasil smeh. Medtem je Beate Lønn še naprej drgnila madež od Lindine menstrualne krvi. Ali od Karen?

Vigdis je zavpila iz kuhinje. »Tom, a boste mleko?« Glas je bil trd in hudo zahodnooselski. Poleg tega je pa še izvedel, kar je potreboval.

»Ravnokar sem se spomnil, da sem zmenjen v mestu,« je rekel. Obrnil se je in videl, da stoji na kuhinjskih vratih z dvema kavama in izbuljenimi očmi. Kot da bi jo klofnil. Tudi s to mislijo se je igral.

»Razen tega pa morate biti malo sami,« je rekel in vstal. »Jaz že vem, tudi jaz sem, kot rečeno, izgubil drago prijateljico.«

»Žal mi je,« je rekla Vigdis nebogljeno. »Še tega nisem vprašala, koga.«

»Ime ji je bilo Ellen. Sodelavka. Zelo rad sem jo imel.« Tom Waaler je malce nagnil glavo in gledal Vigdis, ki se mu je negotovo odsmehnila.

»Na kaj mislite?« je vprašala.

»Da bi se nekega dne oglasil pri vas in videl, kako vam gre.« Nasmehnil se je še topleje, karseda davidhasselhoffovsko, in pomislil, kako kaotičen bi bil svet, če bi si znali brati misli.

33. poglavje

Dysosmia

Začela se je popoldanska prometna gneča in mimo policijske centrale na Grønlandsleiru so počasi defilirali avtomobili in mezdni sužnji. Siva pevka je sedela na veji in gledala, kako odpada zadnji list, se dvignila in zletela mimo okna sejne sobe v četrtem nadstropju.

»Jaz sem bolj klavrn slavnostni govorec,« je začel Bjarne Møller in tisti prisotni, ki so ga že kdaj poslušali, so soglasno pokimali.

Vsi sodelujoči pri iskanju Klavca, ena steklenica penine Opéra za 79 kron in štirinajst še vedno zapakiranih plastičnih kozarcev je čakalo, da bo Møller zaključil.

»Najprej bi rad prenesel pozdrave mestne uprave, župana in načelnika policije in se vsem zahvalil za dobro opravljeno delo. Bili smo – kot veste – v precej zagatnem položaju, ko smo spoznali, da imamo opravka s serijskim roparjem …«

»Nisem vedel, da so še drugačni!« je vzkliknil Ivarsson in požel smeh. Postavil se je čisto zadaj ob vrata, od koder je imel pregled nad stoječo družbo.

»Ne, to pa res,« se je nasmehnil Møller. »Hotel sem reči, da … ja, saj veste … da smo veseli, da je vsa reč za nami. In preden nazdravimo s šampanjcem in gremo domov, bi se še posebno rad zahvalil človeku, ki mu gre vsa čast …«

Harry je opazil, da so ga vsi pogledali. Sovražil je tovrstna priznanja. Šefove govore, govore šefu, klovnovske zahvale, teater trivialnosti.

»Runeju Ivarssonu, ki je vodil preiskavo. Čestitam, Rune.«

Gromek aplavz.

»Rune, a bi mogoče kaj povedal?«

»Ne, hvala,« je zamrmral Harry skozi zobe.

»Ja, hvala,« je rekel Ivarsson. Zbrani so se obrnili k njemu. Odkašljal se je. »Jaz na žalost nimam takega privilegija kot ti, Bjarne, ki praviš, da si bolj klavrn slavnostni govorec. Jaz sem namreč odličen.« Še več smeha. »In kot izkušen slavnostni govorec z drugih pojasnjenih zadev vem, da takele zahvale na desno in na levo že po malem utrujajo. Policijsko delo je, kot vsi vemo, skupinsko delo. Beate in Harry sta zaslužna, da sta zabila gol, a odločilne so bile skupinske predpriprave.« Harry je nejeverno gledal, kako je družba spet soglasno pokimala.

»Zato, hvala vsem.« Ivarsson jih je preletel, očitno z namenom, da bi vsak dobil občutek, da ga gleda in se mu zahvaljuje osebno, potem pa prešerno zavpil: »Zdej pa že dejmo ofnat tale šampanjc!«

Nekdo mu je podal steklenico, in ko jo je dodobra pretresel, se je lotil zamaška.

»Jaz ne morem več,« je Harry zašepetal Beate. »Jaz grem.«

Očitajoče ga je pogledala.

»Pazte zdej!« Zamašek je odneslo v strop. »Dejte vsi vzet kozarce!«

»Sorry,« je rekel Harry. »Se vidiva jutri.«

Stopil je v pisarno in vzel jakno. V dvigalu se je naslonil na steno. V Albujevem vikendu je spal komaj nekaj ur. Ob šestih zjutraj se je odpeljal na železniško postajo v Moss, poiskal telefonsko govorilnico in številko policije v Mossu in jim povedal za truplo v morju. Vedel je, da bodo za pomoč zaprosili oselsko policijsko okrožje. Ko je okrog osmih prispel v Oslo, se je zato usedel v Kavno pražarno na Ullevålsveinu in spil kavo cortado, dokler se ni prepričal, da so primer dodelili drugemu in da se lahko mirno vrne v pisarno.

Vrata dvigala so zdrsnila narazen, Harry pa ven. Ven skozi nihajna vrata. Ven v hladen, jasen jesenski oselski zrak, ki je menda še bolj onesnažen kot bankoški. Prigovarjal si je, da se mu nič ne mudi, prisilil se je, da je hodil počasi. Danes ne bo mislil na nič, samo spal bo in upal, da ne bo sanjal, temveč da bodo, ko se bo zjutraj zbudil, vsa vrata za njim zaprta.

Vsa, razen enih. Tistih, ki se nikoli niso dala zapreti, ki jih ni hotel zapreti. Ampak o tem bo razmišljal šele jutri. Jutri se bosta s Halvorsnom sprehodila ob Akerselvi. Se ustavila ob drevesu, kjer so jo našli. Stotič rekonstruirala. Ne zato, ker bi kaj pozabila, ampak da bi spet dobila tisti občutek, da bi spet zavohala sled. Že zdaj ga je spreletel srh.

Ubral jo je po ozki potki čez travnik. Po bližnjici. Ni pogledal v sivo zaporniško zgradbo na levi strani. Kjer je Raskol za tokrat verjetno zaprl šahovnico. V Larkollnu, pa tudi drugod ne, ne bodo nikoli našli ničesar proti Ciganu ali njegovim pomočnikom, tudi če bi preiskavo prevzel Harry. Pa naj se dajejo z zadevo, dokler se jim zdi potrebno. Klavec je mrtev. Arne Albu je mrtev. Pravica je kot voda, je nekoč rekla Ellen. Vedno najde kakšno pot. Vedela sta, da to ne drži, vsekakor pa ti je taka laž včasih v tolažbo.

Harry je zaslišal sireno. Že dolgo jo je slišal. Beli avtomobili so brzeli mimo njega z vrtečimi se modrimi lučmi in izginjali naprej po Grønlandsleiru. Trudil se je, da ne bi mislil, kam so namenjeni. Verjetno to ni njegova zadeva. Če pa je, bo morala počakati. Do jutri.

Tom Waaler je ugotovil, da je prezgoden, da stanovalci v bledo rumenem bloku sredi belega dne ne sedijo doma, ampak imajo druge opravke. Pritisnil je na čisto spodnji in zadnji zvonec in se že obrnil, da bo šel, ko je zaslišal zategnjen, kovinski glas: »Prosim?«

Waalerja je zasukalo. »Dan, a ste vi …« Pogledal je na ime ob zvoncu. »Astrid Monsen?«

Čez dvajset sekund je stal v veži, skozi odškrnjena vrata ga je gledal prestrašen, pegast obraz. Varnostna veriga je bila pripeta.

»Smem naprej, gospodična Monsen?« je vprašal in razgalil zobe v davidhasselhoffovski nasmeh de luxe.

»Raje ne,« je pivknila. Verjetno ni gledala Obalne straže.

Pokazal ji je legitimacijo.

»Prišel sem vprašat, če veste kaj več, kar bi morali vedeti o smrti Anne Bethsen. Nismo več tako zelo prepričani, da je naredila samomor. Vem, da je moj sodelavec poizvedoval na lastno pest, zato me zanima, če ste se z njim pogovarjali.«

Tom Waaler je slišal, da živali, še zlasti zveri, zavohajo strah. To ga ni čudilo. Čudilo ga je, da ga ne zavohajo vsi. Strah ima isti bežen, oster vonj kot volovja scalina.

»Česa se bojite, gospodična Monsen?«

Zenice so se ji še povečale. Waalerju so kocine na vratu že stale pokonci.

»Vaša pomoč je zelo pomembna,« je rekel Waaler. »Najpomembnejše je, da med policijo in občani vlada iskrenost, a ni res?«

Pobegala je z očmi in Waaler je izkoristil priložnost: »Bojim se, da je moj sodelavec nekako vpleten v to zadevo.«

Spodnja čeljust ji je popustila, gledala ga je tako nebogljeno. Bingo!

Sedela sta v kuhinji. Rjave stene so bile pokrite z otroškimi risbami, Waaler je domneval, da je teta celemu kupu nečakov in nečakinj. Ko je govorila, je zapisoval.

»Na hodniku sem zaslišala hrup, in ko sem prišla ven, je na stopnicah pred mojimi vrati ležal zgrbljen človek. Očitno je padel, zato sem ga vprašala, če rabi pomoč, pa nisem dobila nobenega poštenega odgovora. Šla sem pozvonit gor k Anni Bethsen, pa tudi tam nobenega odgovora. Vrnila sem sem in mu pomagala na noge. Vse stvari iz žepov so ležale naokrog. V denarnici sem našla bančno kartico z imenom in naslovom. Podprla sem ga in mu pomagala na ulico, poklicala taksi in vozniku dala naslov. To je vse, kar vem.«

»In ste prepričani, da se je ista oseba oglasila pri vas pozneje? Se pravi Harry Hole?«

Pogoltnila je slino. In pokimala.

»Lepo nama gre, Astrid. Kako pa ste vedeli, da je bil pri Anni?«

»Slišala sem, da prihaja.«

»Slišali ste, da prihaja, in slišali, da gre k Anni?«

»Delovno sobo imam tik ob hodniku. Vse se sliši. Hiša je tiha, ne dogaja se prav veliko.«

»Pa ste slišali, da bi k Anni hodil še kdo drug?«

Obotavljala se je. »Mislim, da sem slišala, da se je takoj po policistovem odhodu še nekdo tihotapil po stopnicah. Ampak slišalo se je kot kakšna ženska. Visoke petke, veste. To je čisto drugačen glas. Čeprav se mi zdi, da je bila gospa Gundersen iz tretjega.«

»A ja?«

»Ponavadi se tihotapi, kadar zvrne kakšnega pri Starem majorju.«

»Ste slišali strele?«

Astrid je odkimala. »Stanovanja so dobro izolirana.«

»Se spomnite številke taksija?«

»Ne.«

»Kdaj ste zaslišali hrup na hodniku?«

»Četrt čez enajsto.«

»Ste prepričani, Astrid?«

Prikimala je. Globoko vdihnila.

Waalerja je presenetilo, ko je nenadoma odločno rekla: »On jo je ubil.«

Začutil je, da mu srce razbija močneje. Za spoznanje. »Kaj vas napeljuje, Astrid, na to misel?

»Ko sem slišala, da naj bi tisti večer Anna naredila samomor, sem vedela, da je nekaj narobe. Tisti človek, ki je na smrt pijan ležal na stopnicah, in ona, ki ni prišla odpret, ko sem pozvonila, a ne? Razmišljala sem, če naj pokličem policijo, pa se je spet vrnil …« Toma Waalerja je pogledala, kot da bi se utapljala in da jo bo on rešil iz vode. »Najprej me je vprašal, če ga prepoznam. Seveda mi je bilo takoj jasno, kam meri, a ni res?«

»Kam je meril, Astrid?«

Glas se ji je zvišal za pol oktave. »Morilec vpraša edino pričo, če ga prepozna? Kaj mislite? Vrnil se je, jasno, da bi me posvaril, kaj se mi bo zgodilo, če ga izdam. Ubogala sem ga, rekla sem, da ga nikoli nisem videla.«

»Ampak pozneje se je še enkrat vrnil in vas spraševal o Arneju Albuju?«

»Ja, hotel me je prepričati, da je kriv nekdo drug. Razumeti morate, kako sem se bala. Delala sem se, ko da ni nič in mu pritrjevala …« Slišal je, kako se ji jok zažira v glasilke.

»Ampak zdaj ste pripravljeni spregovoriti? Tudi na sodišču pod prisego?«

»Ja, če boste vi … Če bom vedela, da se mi ne bo nič zgodilo.«

V drugi sobi je plinknilo. Prišel je nov mejl. Waaler je pogledal na uro. Pol petih. Zgoditi se mora hitro, najraje še ta večer.

Pet čez pol petih je Harry odklenil stanovanje in se hkrati spomnil, da je pozabil, da sta se s Halvorsnom dogovorila za kolesarjenje. Zbrcal si je škornje, stopil v dnevno in pritisnil play na utripajočem telefonskem odzivniku. Klicala je Rakel.

»Sodba bo znana v sredo. Vozovnici sem naročila za četrtek. Na Gardermoenu bova ob enajstih. Oleg je vprašal, če boš prišel po naju.«

Naju. Rekla je, da bo sodba začela veljati takoj. Če bosta izgubila, ne bo šel po naju, ampak samo po njo, ki je izgubila vse.

Ni mu pustila nobene številke, da bi jo poklical nazaj in povedal, da je konec, da se ji ni treba več bati. Zavzdihnil je in se usedel v zeleni ušesasti fotelj. Komaj je zamižal in že se mu je prikazala. Rakel. Bela rjuha, tako mrzla, da je žgala v kožo, zavese, ki so komaj frfotale na odprtem oknu in prepuščale snop mesečine, ki se je ji usipala na golo roko. S prsti jo je neskončno previdno božal po očeh, po dlaneh, ozkih ramenih, slokem vratu, nogah, prepletenih z njegovimi. Na vratu je čutil njeno mirno, toplo sapo, poslušal je dihanje speče ženske, ki je skoraj neopazno spremenilo ritem, ko jo je previdno božal po hrbtu. Boke, ki so se prav tako skoraj neopazno začeli prižemati obenj, kot da bi spala zimsko spanje in čakala.

Ob petih je Rune Ivarsson dvignil telefon v svojem domu v Østeråsu in povedal klicalcu, da je družina ravno zbrana ob kosilu in da če je tako prijazen pa pokliče kasneje.

»Brez zamere, če motim, Ivarsson. Tom Waaler tukaj.«

»Ja živjo, Tom!« je rekel Ivarsson z napol prežvečenim krompirjem v ustih. »Poslušaj …«

»Rabim zaporni nalog za Harryja Holeja. Pa še za hišno preiskavo. Pa še pet ljudi, ki bodo hišo preiskali. Utemeljeno mislim, da je Hole na zelo nesrečen način vpleten v en umor.«

Ivarssonu se je krompir ustavil v grlu.

»Mudi se!« je rekel Waaler. »Obstaja nevarnost, da bo zabrisal sledi.«

»Bjarne Møller,« je bilo vse, kar je Ivarsson izdavil med napadom kašlja.

»Ja, ja, vem, da je strogo vzeto to Møllerjeva zadeva,« je rekel Waaler. »Grem pa stavit, da se strinjaš z mano, da je pristranski. S Harryjem delata že deset let.«

»Prav imaš. Ampak ravno danes smo dobili na grbo drugo zadevo, tako da so moji fantje že oddani.«

»Rune …« To je bila Ivarssonova žena. Ni je hotel dražiti, domov je prišel že tako ali tako dvajset minut prepozno, potem ko so si v službi najprej nazdravili s šampanjcem, potem pa doživeli alarm v podružnici Norveške banke v Grensnu.

»Te bom poklical nazaj, Waaler. Poklical bom našega pravnika in videl, kaj lahko naredim.« Odkrehnil se je in dodal dovolj naglas, da bi ga žena slišala: »Ko bomo pojedli.«

Harryja je zbudilo močno trkanje po vratih. Možgani so mu avtomatično povedali, da tako trka le nekdo, ki trka že nekaj časa in ve, da je Harry doma. Pogledal je na uro. Pet do šestih. Sanjal je o Rakel. Pretegnil se je in se dvignil iz ušesastega fotelja.

Spet je pobutalo. Trdo.

»Ja, ja!« je zavpil in odšel k vratom. Skozi mlečno šipo je videl obris neke pojave. Pomislil je, da bi utegnil biti kdo od sosedov, ker oni pač ne kličejo po domofonu.

Roko je imel že na kljuki, ko je zacincal. Ščegetanje v zatilju. Lise pred očmi. Malce prehitro srce. Traparija! Odklenil je in odprl vrata.

Pred njimi je stal Ali. Obrvi so se mu zarisovale v črko v.

»Obljubil si, da boš do danes pospravil klet,« je rekel.

Harry se je z dlanjo počil po čelu.

»Jebemti! Sorry, Ali. Jaz sem ena čista zmeda!«

»Že v redu, Harry, lahko ti pomagam, če boš imel zvečer čas.«

Harry ga je začuden pogledal. »Meni boš pomagal? Tistih par stvari bom pospravil v desetih sekundah. V bistvu sploh ne vem, če imam tam sploh kakšno reč, ampak v redu.«

»So pa drage, Harry.« Ali je odkimal. »A si nor, da imaš tako reč kar v kleti?!«

»Nimam pojma, o čem govoriš, Ali. Zdajle bom skočil v Schrøderja nekaj prigriznit, potem te pa pokličem.«

Harry je zaprl vrata, se sesedel v ušesasti fotelj in pritisnil na daljinca. Poročila v jeziku gluhih. Nekoč je sodeloval pri primeru, ko so morali zaslišati več gluhih oseb, takrat se je naučil nekaj znakov in zdaj je poskušal povezati novinarjevo gestikuliranje z napisi. Na vzhodu nič novega. Nekega Američana nameravajo postaviti pred sodišče, ker se je boril za talibane. Harry se je vdal. Meni v Schrøderju, je pomislil. Ena kava, ena cigareta. Dol v klet pa naravnost spat. Zgrabil je daljinca in že skoraj ugasnil televizijo, ko je zagledal, da novinar kaže vanj z roko in iztegnjenim kazalcem in navzgor obrnjenim palcem. Tega znaka se je spomnil. Nekoga so ustrelili. Avtomatično je pomislil na Arneja Albuja, potem pa se je spomnil, da se je zadušil. Zdrsnil je na podnapise. In odrevenel. In začel vročično pritiskati po daljincu. To so bile slabe – verjetno najslabše – novice. Tudi videotekst mu ni povedal veliko več kot podnapisi:

Bančna uslužbenka ustreljena med ropom. Ropar je popoldne v Oslu ustrelil uslužbenko med napadom na podružnico Norveške banke v Grensnu. Bančna uslužbenka je v kritičnem stanju.

Harry je odšel v spalnico in prižgal računalnik. Tudi na začetni strani je bil napis Bančni rop! Dvakrat je kliknil:

Tik pred zaprtjem podružnice je vanjo stopil zamaskiran ropar in zagrozil šefinji, naj sprazni bankomat. Ker se to ni zgodilo v zaukazanem času, je ustrelil neko drugo 34-letno uslužbenko v glavo. Po zadnjih podatkih je njeno zdravstveno stanje kritično. Šef policijskega oddelka Rune Ivarsson pravi, da policija še nima sledi za roparjem in da tudi ne bo komentiral trditve, da je bil rop očitno izpeljan po vzorcu tako imenovanega Klavca, za katerega je policija že na začetku tedna trdila, da so ga našli mrtvega v brazilski d’Ajudi.

Lahko bi bilo naključje. Seveda bi lahko bilo. Vendar ni bilo. Še malo ne. Harry si je z roko potegnil po obrazu. Tega se je bal ves čas. Lev Grette je ropal samo enkrat. Naslednje rope je izvedel nekdo drug. Nekdo, ki je bil res v elementu. V takem elementu, da se je začel bahati, da posnema originalnega Klavca vse do najmanjše srhljive podrobnosti.

Harry se je trudil, da bi se otresel teh misli. Zdaj noče več premišljevati o roparjih. Ali o ustreljenih bančnih uslužbenkah. Ali o spoznanju, da bi utegnila obstajati dva Klavca. Da bi moral še naprej delati pod Ivarssonom na oddelku za rope in da bi morala zadeva Ellen počakati do nadaljnjega.

Stop. Za danes je razmišljanja dovolj. Jutri naprej.

Noge pa so ga vseeno odnesle v vežo in prsti so kar sami od sebe zavrteli Webrovo številko. »Harry tukaj. Kaj imate?«

»Srečo imamo, res jo imamo.« Webrov glas je bil presenetljivo veder. »Pridni fantje in punce imajo na koncu vedno srečo.«

»Prvič slišim,« je rekel Harry. »Da slišim!«

»Ko smo delali v banki, me je poklicala Beate Lønn iz House of Paina. Komaj je začela gledati video, je opazila nekaj zanimivega. Ko je ropar govoril, je stal tik ob pleksi steklu pri okencu. Predlagala je, naj iščemo slino. Od ropa je minilo pol ure, zato je bilo kar verjetno, da kaj najdemo.«

»In?« je bil nestrpen Harry.

»Nobene sline na steklu.«

Harry je zastokal.

»Pač pa mikro kapljica kondenziranega daha,« je rekel Weber.

»A res?«

»Yes.«

»Gotovo kdo v zadnjem času moli večerno molitev. Čestitam, Weber.«

»Računam, da bomo v treh dneh naredili DNK profil. Potem pa samo začnemo primerjati. Grem stavit, da ga bomo imeli, preden bo teden naokrog.«

»Upam, da imaš prav.«

»Imam.«

»Prav. Vseeno se ti zahvaljujem, ker si mi rešil del apetita.«

Harry je odložil in si nataknil jakno. Ko je odhajal, se je spomnil, da ni ugasnil računalnika. Vrnil se je v spalnico. Ko je hotel pritisniti na gumb, ga je zagledal. Čutil je, kot da mu srčni utrip zastaja in se mu kri v žilah gosti. Dobil je mejl. Vseeno bi lahko ugasnil. Moral bi ugasniti, nič ni namreč kazalo, da se kaj mudi. Lahko bi prišel od kogarkoli. V bistvu samo od enega ne. Harry bi bil zdaj najraje na poti v Schrøderja. Zložno bi stopal po Dovregati, premleval o starem paru čevljev, ki se pozibava med nebom in zemljo, užival v sanjarjenju o Rakel. Take stvari. A bilo je prepozno, prsti so jo že ubrali po svoje. V stroju je zabrnelo. Odprl se je mejl. Dolg je bil.

Ko ga je prebral, je pogledal na uro. 18.04. Tak vgrajeni refleks pridobiš z dolgoletnim pisanjem poročil. Tako je znal natančno povedati, kdaj se bo svet, kakršnega pozna, sesul.

Živjo, Harry!

Zakaj tak kisel obraz? Si nemara mislil, da se ne bom več oglasil? No, življenje je polno presenečenj. Po mojem je to odkril tudi Arne Albu, ko boš tole prebral. Sva mu pa pošteno zagrenila življenje, a ne? Verjetno se ne motim veliko, če domnevam, da je žena pobrala otroke in ga zapustila. Grozljivo, a ne? Da moškemu vzameš družino, še posebno, če veš, da mu v življenju pomeni največ. Ampak naj si kar sam pripiše. Nezvestoba ni nikdar dovolj kaznovana, a se strinjaš, Harry? No, kakorkoli, moje male maščevalne akcije je tukaj konec. Nič več se ti ne bom oglasil.

Ker pa je treba priznati, da si se po nedolžnem znašel v tej kaši, sem ti pač dolžan pojasnilo. Pojasnilo je dokaj preprosto. Anno sem ljubil. Res sem jo. Ker je bila taka, kot je bila, in ker mi je dala, kar mi je dala.

Ona pa je na žalost ljubila samo to, kar sem ji dal jaz. Veliki H. The Big Sleep. Nisi vedel, da je bila polnokrvni džanki? Življenje je – kot rečeno – polno presenečenj. Jaz sem jo seznanil z drogo po eni od – reciva bobu bob – njenih ponesrečenih umetniških razstav. In dvojica je bila kot ustvarjena drug za drugega, bila je ljubezen na prvi šus. Štiri leta je bila moja stranka in skrivna ljubimka, vlogi sta bili tako rekoč neločljivi.

Zmeden, Harry? Ker nemara niste našli nobenih vbodnin, ko ste jo slekli? No, temu z ljubeznijo na prvi šus se samo tako reče. Anna namreč ni prenesla injekcije. Heroin sva kadila v staniolu kubanske čokolade. To je seveda dražje od neposrednega vbrizgavanja, po drugi strani pa je dobivala robo, dokler je bila z mano, po grosistični ceni. Bila sva – kako se že reče? – nerazdvojljiva. Še vedno se mi zasolzijo oči, ko pomislim na tiste čase. Zame je naredila vse, kar ženska lahko naredi za moškega: fukala me je, hranila, pojila, zabavala in tolažila. In moledovala. Samo ljubila me ni. Zakaj je ravno to tako preklemansko težko, Harry? Tebe je nenazadnje ljubila, čeprav zanjo še s prstom nisi mignil.

Celo Arneja Albuja je ljubila. Jaz pa sem verjel, da je bil samo cepec, iz katerega je molzla denar in kupovala drogo po tržni ceni, da bi se me za nekaj časa znebila.

Potem pa sem jo poklical nekega majskega večera. Ravnokar sem odsedel tri mesce za neko drobnarijo in z Anno že dolgo nisva govorila. Rekel sem, da morava popraznovati, ker sem dobil najčistejšo robo naravnost iz tovarne v Čjang Raju. Po njenem glasu sem takoj uganil, da nekaj ni v redu. Rekla je, da je prenehala. Vprašal sem, ali misli z drogo ali z mano, pa je odgovorila, da z obojim. Lotila se je namreč tiste umetnine, po kateri naj bi se jo spominjali, je rekla, in zato potrebuje bistro pamet. Kot veš, je bila Anna trmasta Ciganka, kadar si je kaj vtepla v glavo. Zato pa grem stavit, da ji v krvi niste našli droge. Imam prav?

In potem mi je povedala o tem tipu. Arneju Albuju. Da se že nekaj časa videvata in da nameravata zaživeti skupaj. Samo on mora prej urediti zadevo z ženo. Ti je kaj znano, Harry? No, meni tudi.

Mar ni čudno, kako bistro razmišljamo, kadar se nam svet sesipa? Še preden sem odložil, sem vedel, kaj mi je storiti. Maščevanje. Primitivno? Niti najmanj. Maščevanje je refleks mislečega človeka, kompleksna združba ravnanja in posledic, ki je doslej ni razvila nobena druga živalska vrsta. Maščevanje se je evolucijsko izkazalo za tako učinkovito, da smo preživeli samo najbolj maščevalni. Maščuj se ali umri! Sliši se kot naslov kakšnega vesterna, že res, vendar ne pozabi, da je pravno državo ustvarila prav logika maščevanja. Oko za oko, jasna obljuba, da se bo grešnik cvrl v peklu ali vsaj bingljal na gavgah. Maščevanje je v bistvu temeljni kamen civilizacije, Harry.

Pa sem se še istega večera usedel in začel kovati načrt.

Bil je preprost.

Pri Triovingu sem naročil ključ za Annino stanovanje. Kako, ti ne bom povedal. Ko si odšel iz njenega stanovanja, sem vanj vstopil jaz. Anna je bila že v postelji. Ona, jaz in beretta M92 smo dolgo in informativno kramljali. Prosil sem jo, naj poišče kaj, kar je dobila od Arneja Albuja, razglednico, pismo, vizitko, karkoli. Moj namen je bil, da to pustim na njej, da bi vi povezali umor z njim. Imela pa je samo sliko njegove družine, ki jo je vzela iz fotoalbuma. Vedel sem, da bi to utegnilo biti malce preveč skrivnostno in da bi vam prav prišlo malo več pomoči. Potem sem se domislil. Gospa beretta jo je prepričala, da je povedala, kako se pride v Albujev vikend, da je ključ skrit v svetilki ob vratih.

Potem ko sem jo ustrelil – tega ne bom opisoval v podrobnost, ker me je ta antiklimaks razočaral (pokazala ni ne strahu ne obžalovanja) – sem ji sliko vtaknil v čevelj in jo mahnil naravnost v Larkollen. V vikend sem – kot zdaj gotovo že veš – skril rezervni ključ Anninega stanovanja. Tuhtal sem, ali naj ga prilepim v kotliček na stranišču – meni pač najljubše mesto, v Botru 1 je vanj Michael skril pištolo. Ampak ti bi komaj imel dovolj domišljije, da bi tam iskal, poleg tega pa tudi ni imelo nobenega smisla. Zato sem ga dal v nočno omarico. Preprosto, a ne?

Tako je bil oder pripravljen, čakal je nate in na druge marionete. Mimogrede, upam, da te nisem užalil, ko sem ti spotoma majceno pomagal. Intelektualni nivo vas policajev ni ravno pretresljiv. Pretresljivo visok, kakopak.

Zdaj se pa poslavljam. Hvala za družbo in pomoč, Harry, sodelovanje s tabo mi je bilo v veselje.

SSMN

34. poglavje

Pluvianus aegyptius

En policijski avto je bil parkiran tik pred vhodom v hišo, drugi pa počez na Sofies gati ob Dovregati.

Tom Waaler je prepovedal sirene in modre luči.

Po voki-tokiju je preverjal, ali so vsi na svojem mestu, in prejemal kratka, prasketajoča potrdila. Ivarssonovo sporočilo, da sta zaporni nalog in nalog za hišno preiskavo že na poti, je prišlo pred natanko štiridesetimi minutami. Waaler je jasno povedal, da ne potrebujejo skupine Delta, sam da bo vodil aretacijo in da ima potrebne ljudi že na stand-byju. Ivarsson ni zganjal težav.

Tom Waaler si je pomel roke. Malce zaradi ledenega vetra, ki je pihal dol po ulici z bislettskega stadiona, v glavnem pa zato, ker se je veselil. Aretacija je najboljši del v tem poklicu. To je vedel že, ko je bil še majhen in sta z Joakimom v jesenskih večerih prežala v domačem sadovnjaku in čakala, kdaj bodo mulci iz blokov prišli rabutat jabolka. In so prišli. Ponavadi v skupini od osem do deset. A ne glede na to, koliko jih je bilo, je bila panika vedno totalna, ko sta z Joakimom prižgala bateriji in zarjovela v doma narejena megafona. Posnemala sta volkove, ki v lovu na severne jelene izločijo najmanjšega in najšibkejšega. Medtem ko je Toma fasciniralo prijetje – da je plen zbil na tla – je Joakima razveseljevala kazen. Njegova domišljija je šla tako daleč, da ga je moral Tom ustavljati. Ne zato, ker bi Tom sočustvoval s tatovi, temveč ker je v nasprotju z Joakimom ohranil trezno glavo in ocenil posledice. Tom je pogosto pomislil, da Joakim ni po naključju postal, kar je postal. Bil je sodnik na oselskem sodišču in obetala se mu je sijajna kariera.

A ko se je Tom vpisal na policijo, je imel pred očmi aretacijo. Oče je želel, da bi študiral medicino ali teologijo kot on sam. Tom je imel v šoli najboljše ocene, zakaj potem policaj? Za samopodobo je dobro, da imaš spodobno izobrazbo, je govoril oče in pripovedoval o svojem starejšem bratu, ki je v železnini prodajal vijake in sovražil ljudi, ker je čutil, da ni tako dober kot oni.

Tom se je svarilom le kislo nasmihal, vedoč, da oče tega ne prenese. Očeta ni skrbela Tomova samopodoba, ampak kaj bodo rekli sosedje in sorodniki, ker je njegov edinec postal »samo« policaj. Oče ni nikoli doumel, da lahko ljudi sovražiš, tudi če si boljši od njih. Ker si boljši.

Pogledal je na uro. Trinajst čez šest. Pritisnil je na naključni zvonec v pritličju.

»Prosim?« je rekel ženski glas.

»Tukaj policija,« je rekel Waaler. »Odprite, prosim?«

»Kako pa vem, da ste s policije?«

Pakistanka, je pomislil Waaler in jo prosil, naj skozi okno pogleda policijske avtomobile. V ključavnici je zabrenčalo.

»In ostanite notri!« je rekel v domofon.

Waaler je enega moža postavil na zadnje dvorišče ob požarne stopnice. Ko je na intranetu gledal načrt hiše, si je zapomnil, kje je Harryjevo stanovanje, in ugotovil, da jim za zadnje stopnice ni treba skrbeti.

Oboroženi vsak s svojo MP3 so se Waaler in še dva moža plazili po zdelanih lesenih stopnicah. V drugem nadstropju se je Waaler ustavil in pokazal na vrata, na katerih ni bilo – in je tudi nikoli ni bilo treba – nobene tablice z imenom. Pogledal je v dvojico. Prsni koš se jima je pod uniformo dvigoval in spuščal. Ne zaradi stopnic.

Čez glavo so si potegnili maske. Ključne besede so bile zdaj: hitro, učinkovito in odločno. Zadnja je v bistvu pomenila samo pripravljenost na brutalnost, in če bo treba – na ubijanje. Slednje je bilo le redko potrebno. Še prekaljeni zločinci so bili praviloma ohromljeni, kadar so v njihovo dnevno brez opozorila vpadli oboroženi zamaskiranci. Na kratko: ubrali so isto taktiko kot bančni roparji.

Waaler se je pripravil in pokimal enemu od dvojice, ki se je previdno dotaknil vrat s členkoma. Zato da bodo v poročilo lahko zapisali, da so najprej potrkali. Waaler je s kopitom razbil šipo, vtaknil roko noter in v istem hipu odprl vrata. Ko so vdrli noter, je zarjovel. Samoglasnik ali začetek neke besede, ni bil prepričan. Vedel je samo, da je zarjovel tako, kot kadar sta z Joakimom prižgala bateriji. To je bil najslajši del.

»Krompirjev knedelj,« je rekla Maja, dvignila krožnik in očitajoče pogledala Harryja. »Še dotaknil se nisi.«

»Brez zamere!« je rekel Harry. »Nimam apetita. Pozdravi kuharja in mu povej, da ni on kriv. Tokrat.«

Maja se je prisrčno zasmejala in odšla v kuhinjo.

»Maja …«

Počasi se je obrnila. Nekaj v njegovem glasu, nekaj v intonaciji ji je govorilo, kaj jo čaka.

»A mi prineseš, prosim, eno pivo!«

Nadaljevala je v kuhinjo. To ni moja stvar, je pomislila. Jaz samo strežem. Ni moja stvar.

»Kaj je narobe, Ma ja?«je vprašal kuhar, ko je praznila krožnik v smeti.

»To ni moje življenje,« je rekla. »Njegovo je. Butelj.«

Telefon v pisarni je tenko zapiskal in Beate je dvignila slušalko. Najprej je zaslišala mešanico glasov, smeha in žvenketajočega stekla. Potem se je oglasilo.

»Motim?«

Za hip se je zmedla, njegov glas je bil nekam tuj. Ampak saj ne more biti noben drug. »Harry?«

»Kaj počneš?«

»Gledam … po internetu iščem namige. Harry …«

»Torej ste dali rop v Grensnu na net?«

»Ja, ampak …«

»Beate, povedati ti moram nekaj stvari. Arne Albu …«

»V redu, ampak najprej ti poslušaj mene!«

»Si pa nekam živčna, Beate.«

»Pa še kako!« Njen vzklik je zaprasketal po telefonu. Potem – mirneje: »Harry, iščejo te. Klicala sem te, da bi te posvarila, takoj ko so se odpeljali, pa te ni bilo doma.«

»O čem govoriš?«

»Tom Waaler. Nalog za tvojo aretacijo ima.«

»A? A da me mislijo aretirat?«

Beate je zdaj spoznala, od kod ta tuji glas. Pil je.

Požrla je slino. »Harry, povej mi, kje si, da te pridem iskat! Potem bova lahko rekla, da si se sam prijavil. Zaenkrat še ne vem, za kaj sploh gre, vendar ti bom pomagala. Obljubim. Harry? Da ne boš naredil kaj neumnega, a je prav? Halo?«

Poslušala je glasove, smeh, žvenketajoče steklo, dokler ni zaslišala korakov in hripav ženski glas: »Tukaj Maja iz Schrøderja.«

»Kje …«

»Odšel je.«

35. poglavje

SOS

Vigdis Albu je prebudil Gregorjev lajež. Dež je štropotal po strehi. Pogledala je na uro. Pol osmih. Gotovo je zaspala. Kozarec pred njo je bil prazen, hiša je bila prazna, vse je bilo prazno. Tako ni načrtovala.

Vstala je in šla k terasnim vratom pogledat Gregorja. Obračal se je k vrtnim vratom, ušesa in rep so mu stali pokonci. Kaj naj z njim? Naj ga odda? Usmrti? Še otroci niso vzljubili te hiperaktivne, živčne živali. Načrt, ja. Pogledala je v polprazno steklenico džina na stekleni mizi. Čas bo, da si natoči novega.

Gregorjev lajež je zarezal v zrak. Vof! Vof! Arne je rekel, da ga ta razdražljivi glas pomirja, da mu daje nekakšen občutek, da je nekdo na straži. Rekel je, da psi zavohajo sovražnike, ker zlobneži oddajajo drugačen vonj kot prijatelji. Sklenila je, da bo jutri poklicala živinozdravnika, naveličala se je hraniti psa, ki je zalajal vsakič, ko je stopila v sobo.

Odškrnila je vrata na teraso in prisluhnila. Skozi pasji lajež in dež je slišala, da škrta po grušču. Na hitro se je počesala in obrisala madež od maskare pod levim očesom, preden je zvonec na vratih zaigral tri tone iz Händlovega Mesija, ob vselitvi sta ji ga podarila tast in tašča. Slutila je, kdo bi utegnil biti. Uganila je. Skoraj.

»Konstabel?« se je iskreno začudila. »Kakšno prijetno prese-nečenje!«

Moški na stopnicah je bil premočen, vodne kaplje so mu visele z obrvi. Z eno roko se je naslonil na vratni okvir in jo gledal, ne da bi odgovoril. Vigdis Albu je odprla vrata na stežaj in priprla oči. »Ne greste naprej?«

Šla je pred njim in poslušala, kako za njo cmokajo njegovi čevlji. Vedela je, da mu je všeč, kar vidi. Usedel se je v fotelj, ne da bi slekel plašč. Videla je, da je prevleka vsrkala mokroto in potemnela.

»Džin, konstabel?«

»A imate Jim Beama?«

»Ne.«

»Džin bo v redu.«

Prinesla je kristalna kozarca – poročno darilo od tasta in tašče – in obema natočila. »Moje sožalje,« je rekel policist in jo pogledal z rdečimi, steklenimi očmi, ki so govorile, da danes ne pije prvič.

»Hvala,« je rekla. »Na zdravje!«

Ko je kozarec odložila, je opazila, da ga je on popil že pol. Vrtel ga je med prsti in nenadoma rekel: »Jaz sem mu vzel življenje.«

Vigdis se je avtomatično prijela za biserno ogrlico. Moževo poročno darilo.

»Nisem želel, da bi se tako končalo,« je rekel. »Vendar sem bil neumen in nepreviden. Morilce sem mu pripeljal prav v naročje.«

Vigdis je hitro nesla kozarec k ustom, da ne bi videl, kako komaj zadržuje smeh.

»No, zdaj veste,« je rekel.

»Zdaj vem, Harry,« je zašepetala. Zdelo se ji je, da v njegovih očeh vidi rahlo začudenje.

»Govorili ste s Tomom Waalerjem.« Slišalo se je bolj kot ugotovitev kot vprašanje.

»Mislite tistega kriminalista, ki misli, da je božji dar za … no ja. Govorila sem z njim. In mu seveda povedala, kar sem vedela. Mar ne bi smela, Harry?«

Skomignil je.

»A sem vas spravila v kakšno godljo, Harry?« Noge je spodvila na kavč in ga zaskrbljeno gledala izza kozarca.

Ni odgovoril.

»Še enega?«

Prikimal je. »Imam pa vseeno eno dobro novico.« Natančno je opazoval, kako mu nataka. »Včeraj zvečer sem dobil mejl od nekoga, ki priznava, da je umoril Anno Bethsen. Ves čas me je vodil za nos, tako da sem verjel, da jo je Arne.«

»Kako lepo!« je rekla. »Oj, nekam suh je postal.« Polila je džin po mizi.

»Ni slišati, da bi bili ravno presenečeni.«

»Že dolgo me ne preseneča nič. Če povem po pravici, sem vedela, da Arne nima korajže, da bi koga ubil.«

Harry se je pognetel po zatilju. »Vseeno. Zdaj imam dokaze, da je bila Anna umorjena. Preden sem zvečer odšel od doma, sem kolegici preposlal možakarjevo priznanje. Skupaj z vsemi drugimi mejli, ki sem jih dobil. To pomeni, da polagam na mizo vse karte, kar zadeva mojo vlogo. Anna je bila moja nekdanja prijateljica. Moj problem je, da sem bil pri nji tistega večera, ko je bila umorjena. Takoj bi moral povedati po resnici, pa sem bil neumen in nepreviden in sem verjel, da bom zadevo pojasnil na lastno pest in obenem pazil, da ne bom vmešal še sebe. Bil sem …«

»Neumen in nepreviden. To ste že povedali.« Zamišljeno ga je gledala, vmes pa božala blazino. »To seveda pojasnjuje marsikaj. Še vedno pa ne razumem popolnoma, zakaj bi bil zločin, če bi rad preživel čas z žensko, s katero bi rad … preživel čas. Vi bi to že morali vedeti, Harry.«

»Hja.« Pogoltnil je čisto žganje. »Ko sem se naslednje jutro zbudil, se nisem spomnil ničesar.«

»Razumem.« Dvignila se je s kavča, šla do fotelja in se ustopila predenj. »Veste, kdo je storilec?«

Glavo je nagnil v naslonjalo in jo pogledal. »Kdo pa pravi, da je on?« je zamrmral.

Iztegnila je tanko roko. Pogledal jo je, kot da ne ve, kaj hoče.

»Plašč!« je rekla. »Potem pa naravnost v kopalnico in v toplo kopel! Jaz bom medtem skuhala kavo in poiskala kakšno suho obleko. Mislim, da on ne bi imel nič proti. V marsikakem pogledu je bil čisto uporaben.«

»Jaz …«

»No, dajte že.«

Od ugodja v vročem objemu je Harryja kar spreletavalo. Od ljubkujočih ugrizov po stegnih in bokih je dobil kurjo polt po vsem telesu. Zastokal je. Potem je potopil še preostalo telo v vročo vodo in nagnil glavo vznak.

Slišal je dež in prisluškoval za Vigdis Albu, a ona je zavrtela ploščo. Police. Greatest hits, še to! Zamižal je.

»Sending out an SOS, sending out an SOS …« je pel Sting. In Harry je zaupal temu tipu! À propos. Računal je s tem, da je Beate že prebrala mejl. Da jih je obvestila naprej in da so lov na lisico odpovedali. Od alkohola je imel težke veke. A vsakič, ko je zamižal, je videl, da iz kadeče se banje štrlijo noge z ročno sešitimi italijanskimi čevlji. Čez ramo je potipal za kozarcem, ki ga je postavil na rob kadi. V Schrøderju je zvrnil le dve pollitrci, ko je poklicala Beate, in še zdaleč ni bilo dovolj za potrebno omamo. Pa kje je ta hudičev kozarec? Kaj, če ga Tom Waaler vseeno išče? Harry je vedel, da prav hlepi po tej aretaciji. Vendar ne sme v preiskovalni zapor, preden ne pride do dna vsem podrobnostim tega primera. Od zdaj naprej lahko zaupa samo še sebi. Mu bo že uspelo. Najprej samo majhen premor. Še en kozarček. Noč bo prespal na kavču. Se zbrihtal. Uspelo bo. Jutri.

Z roko je zadel v kozarec in težki kristal je topo priletel na s ploščicami obložena tla.

Harry je zaklel in se dvignil. Skoraj bi mu spodrsnilo, a se je tik pred zdajci oprl v steno. Opasal si je debelo frotirasto brisačo in odšel v dnevno sobo. Na mizici je še vedno stala steklenica z džinom. V baru je poiskal kozarec in ga napolnil do roba. Slišal je brnenje kavnika. In Vigdisin glas spodaj v veži. Vrnil se je v kopalnico in previdno odložil kozarec ob oblačila, ki mu jih je poiskala Vigdis, kompletno Bjørn Borgovo kolekcijo v svetlo modri in črni barvi. Z brisačo je potegnil po ogledalu in se zagledal v zarosenih progah.

»Idiot!« je zašepetal.

Pogledal je v tla. Rdeča proga je lezla po fugi med ploščicami proti odtoku. Progi je sledil nazaj do desne noge, med prsti mu je kapljala kri. Stal je na sredi črepinj, pa tega še opazil ni. Še opazil ni, mater! Spet je pogledal v ogledalo in se naglas zasmejal.

Vigdis je odložila slušalko. Prisiljena je bila improvizirati. Improvizacijo je sovražila, če ni šlo po načrtu, jo je fizično bolelo. Vse od malega je vedela, da se nič ne zgodi od sebe, da načrtovanje pomeni vse. Še vedno se spomni, kako se je družina s Skiena preselila v Slemdal, ko je hodila v tretji razred in stala pred novim razredom. Povedala je, kako ji je ime, medtem ko so drugi buljili vanjo, v obleko in čudni plastični nahrbtnik, zaradi katerega se je nekaj deklic hihitalo in s prstom kazalo vanj. Med zadnjo uro je napisala seznam, katera punca bo njena najboljša prijateljica, katere bo odpisala, kateri fant se bo zaljubil vanjo in kateremu učitelju bo najljubša učenka. Ko je prišla domov, je seznam obesila nad posteljo in ga ni snela do božiča, ko je bilo vsako ime obkljukano.

Zdaj pa je bilo drugače, zdaj je bila odvisna od drugih, da se stvari uredijo.

Pogledala je na uro. Deset do pol devetih. Tom Waaler je rekel, da bodo prispeli v dvanajstih minutah. Obljubil je, da bo sirene ugasnil veliko pred Slemdalom, da se ji ne bo treba bati sosedov, je rekel. Pa ona tega še omenila ni.

Sedela je v veži in čakala. Upala je, da je Hole zaspal v banji. Spet je pogledala na uro. Prisluhnila glasbi. Napornih pesmi od Police je bilo na srečo konec in zdaj je Sting s svojim lepim, pomirljivim glasom pel pesmi s solo albuma. O dežju, ki bo kar naprej padal kot solze z zvezde. Bilo je tako lepo, da je skoraj zajokala.

Potem je zaslišala Gregorjevo rašplasto lajanje. Končno.

Odprla je vrata in stopila na stopnice, kot sta se zmenila. Videla je neko postavo, ki teče čez vrt proti terasi, in drugo, ki teče naprej za hišo. Dva zamaskirana moška v črni uniformi in s kratkima puškama sta se ustavila pred njo.

»Še vedno v kopalnici?« je zašepetal eden skozi črno masko. »Levo od stopnic?«

»Ja, Tom,« je zašepetala. »In hvala, ker ste prišli tako …«

Ampak takrat sta bila že v hiši.

Zamižala je in prisluhnila. Kako tečejo po stopnicah, Gregorjev obupni vof-vof s terase, Stingova mehka How fragile we are, hrup, ko vdirajo v kopalnico.

Obrnila se je in vstopila. Se povzpela po stopnicah. Šla za vpitjem. Potrebovala je kozarček. Na vrhu stopnic je zagledala Toma Waalerja. Masko si je snel, a obraz je imel tako spačen, da ga skoraj ni prepoznala. Na nekaj je kazal. Na preprogo. Pogledala je dol. V krvavo sled. S pogledom ji je sledila po dnevni sobi do odprtih vrat na teraso. Ni slišala, kaj ji kriči v črno oblečeni idiot. Načrt, samo to ji je prišlo na misel. To že ni načrt.

36. poglavje

Waltzing Mathilda

Harry je tekel. Gregorjevo odsekano lajanje je v ozadju delovalo kot besen metronom, drugače pa je bilo naokrog čisto tiho. Goli podplati so tleskali v mokro travo. Roke je iztegnil predse, ko je planil skozi naslednjo živo mejo in komaj čutil, da se mu trni zarivajo v dlani in Bjørn Borgovo kolekcijo. Svoje obleke in čevljev ni našel, verjetno jih je odnesla v pritličje, kjer jih je čakala. Iskal je kakšne druge čevlje, ampak takrat je Gregor zalajal, zato jo je moral popihati, tak, kakršen je bil: v hlačah in srajci. Dež mu je tekel v oči in hiše, jablane ter grmovje so plavali pred njim. Iz teme se je prikazal nov vrt. Tvegal je in preskočil nizko ograjo, a izgubil ravnotežje. Tek s promili. Negovana trata mu je priletela v obraz. Obležal je in poslušal.

Zdelo se mu je, da zdaj sliši več psov. Je prišel Victor? Tako hitro? Waaler jih je moral imeti na stand-byju. Pobral se je in pogledal naokrog. Bil je na vrhu griča, kamor se je namenil.

Nalašč se je izogibal osvetljenim potem, da ga ne bi kdo videl, in policijski avtomobili bodo že kmalu patruljirali. Spodaj ob Bjørnetråkketu je videl posestvo Albujevih. Štirje avtomobili so bili parkirani pred vrtnimi vrati, na dveh se je vrtela modra luč. Ozrl se je po drugi strani hriba. Je to Holmen ali Gressbanen? Nekaj bo že. Spodaj na križišču je stal civilni avto s prižganimi parkirnimi lučmi. Parkiral je na prehodu za pešce. Harry je bil hiter, a Waaler je bil hitrejši. Samo policija parkira tako.

Trdo se je pognetel po obrazu. Poskušal je pregnati otopelost, ki si jo je še pred časom tako silno želel. Skozi drevje na Stasjonsveinu se je bliskala modra luč. Bil je v mreži in mreža se je že zategovala. Ne bo jim ušel. Waaler je predober. Ampak kljub vsemu ne razume povsem. To ne more biti samo Waalerjeva solo akcija, nekdo je moral dovoliti, da za aretacijo enega samega človeka uporabijo tako močne sile. Kaj se je zgodilo, mar Beate ni dobila mejla, ki ji ga je poslal?

Prisluhnil je. Definitivno je več psov. Ozrl se je naokrog. Po razsvetljenih vilah, ki so bile posejane po nočno črnem hribu. Pomislil je, kako toplo in prijetno je za okni. Norvežani imajo radi svetlobo. In imajo elektriko. Ugasnejo jo šele takrat, ko se za štirinajst dni odpravljajo na počitnice nekam na jug. Pogled mu je skakal s hiše na hišo.

Tom Waaler je strmel v vile, ki so pokrajino krasile kot lučke na božičnem dreveščku. Veliki, črni vrtovi. Rabutanje jabolk. Sedel je v posebej predelanem Victorjevem kombiju in držal noge na armaturi. V tem vozilu imajo najboljšo komunikacijsko opremo, zato je operacijo vodil od tu. Radijski stik je imel z vsemi enotami, ki so zdaj že obkolile območje. Pogledal je na uro. Psi že iščejo, kmalu bo deset minut od takrat, ko so se z vodiči zapodili v temne vrtove.

Po radiu je zaprasketalo: »Stasjonsveien Victorju, nula ena. Tukaj imamo en avto, voznik Stig Antonsen pelje na Revehiveien 17. Pravi, da gre iz službe. A naj …«

»Preverite identiteto in naslov in ga spustite!« je rekel Waaler. »Isto velja za vse druge, okej? Uporabljajte možgane!«

Waaler je iz prsnega žepa izvlekel cede in ga dal v predvajalnik. Večglasna pesem v falzetu. Thunder all through the night, and a promise to see Jesus in the morning light. Moški na voznikovem sedežu je pridvignil obrvi, Waaler pa se je delal, kot da tega ne vidi, in dal še bolj naglas. Kitica. Kitica. Refren. Kitica. Refren. Naslednja popevka. Pop Daddy, Daddy Pop. Oh, sock it to me. You’re the best. Waaler je spet pogledal na uro. Jebemti, koliko časa pa rabijo ti psi! Udaril je po armaturni plošči in bil deležen še enega pogleda z voznikovega sedeža.

»Saj grejo ja po sveži krvavi sledi,« je rekel Waaler. »A je to mar tako težko?«

»To so psi, ne roboti,« je rekel moški. »Pomirite se, kmalu ga bojo ujeli.«

Umetnik, ki bo na vekov veke ostal Prince, je bil ravno na sredi Diamonds and Pearls, ko je prišlo sporočilo: »Victor nula tri Victorju nula ena. Mislim, da ga imamo. Smo pred eno belo vilo na … e, Erik ugotavlja, kako se reče cesti, ampak na hiši je vsekakor številka 16.«

Waaler je utišal glasbo. »Okej. Ugotovite in počakajte, da pridemo! Kakšno piskanje slišim?«

»Iz hiše prihaja.«

V radiu je zaprasketalo: »Stasjonsveien Victorju nula ena. Brez zamere, da vpadam, ampak tukaj stoji en avto od varnostne službe Falken. Pravijo, da grejo do Harelabben 16. Centrala jim je sporočila, da se je sprožil alarm. A naj …«

»Victor nula ena vsem enotam!« se je zadrl Waaler. »Gremo! Na Harelabben 16!«

Bjarne Møller je bil strašno slabe volje. Pa ravno na sredi njemu najljubše oddaje! Našel je belo vilo s številko 16, parkiral in šel skozi vrtna vrata do odprtih vrat, na katerih je stal policist in držal ovčjaka za ovratnico.

»A je Waaler tukaj?« je vprašal šef policijskega oddelka in policist je pokimal v vrata. Møller je opazil, da je šipa na vratih razbita. Waaler je stal v veži in vneto razpravljal z drugim policistom.

»Pa kaj hudiča se tukaj doga ja?« je vprašal Møller brez uvoda.

Waaler se je obrnil. »No, kaj je pa vas prineslo, Møller?«

»Telefon Beate Lønn. Kdo je odobril tole norost?«

»Naš pravnik.«

»Ne govorim o aretaciji. Sprašujem, kdo je dal zeleno luč za tretjo svetovno vojno samo zato, ker mora eden od naših sodelavcev morda – morda! – nekaj stvari razložiti podrobneje.«

Waaler se je pozibaval na petah in gledal Møllerja naravnost v oči. »Šef policijskega oddelka Ivarsson. Pri Harryju smo našli nekaj stvari, ki pričajo, da se moramo še kako pogovoriti z njim. Osumljen je umora. Vas zanima še kaj, Møller?«

Møller je začuden pridvignil obrvi in ugotovil, da je Waaler res zelo razburjen. Prvič ga je slišal, da bi z nadrejenim govoril v takem napadalnem tonu. »Ja. Kje je Harry?«

Waaler je pokazal na rdeče odtise nog na parketu. »Tukaj je bil. Vlom, kot vidite. Veliko stvari bo treba pojasniti, a ne?«

»Vprašal sem, kje je?«

Waaler in drugi policist sta se spogledala. »Harry očitno ni tako zelo pripravljen, da bi nam pojasnil. Ko smo prišli, je ptiček že odletel.«

»A tako? Jaz sem pa imel vtis, da ste naokrog sklenili železni krog.«

»Saj smo ga,« je rekel Waaler.

»Kako pa se vam je potem izmuznil?«

»S temle.« Waaler je pokazal na telefon na mizici. Na slušalki so bili madeži, podobni krvi.

»Da je zginil po telefonu?« Møllerju je šlo – kljub klavrni volji in resni situaciji – nerazložljivo na smeh.

»Zato domnevamo,« je rekel Waaler, medtem ko je Møller opazoval, kako se mu napenjajo mišice v davidhasselhoffovskih čeljustih. »Da je naročil taksi.«

Øystein je počasi peljal po aleji in zapeljal taksi na polkrožni tlakovani prostor pred vhodom v oselski zapor. Vzvratno je parkiral med dva avtomobila, tako da je rep gledal v prazen park in Grønlandsleir. Ključ je obrnil napol, tako da je motor ugasnil, brisalci pa so se še vedno premikali. Čakal je. Zunaj ni bilo žive duše, ne pred vhodom ne v parku. Pogledal je navzgor v policijsko centralo, potem pa potegnil za ročico pod volanom. Kliknilo je in prtljažnik se je napol odprl.

»Prišla sva!« je zavpil in pogledal v ogledalo.

Avto se je zatresel, prtljažnik se je odprl do konca in se spet zaloputnil. Potem so se odprla zadnja vrata in v avto je zlezel moški. Øystein je opazoval premočenega, drgetajočega se potnika v ogledalu.

»Jebemti, dobro zgledaš, Harry.«

»Hvala.«

»Pa kakšne nobel cunje.«

»Niso mi prav, so pa od Bjørna Borga. Posodi mi čevlje!«

»Kva?«

»V veži sem našel samo copate iz filca, ne morem z njimi na obisk v zapor. Pa jakno!«

Øystein je zavil z očmi in si slekel kratko usnjeno jakno.

»A si imel kakšne težave, ko si šel mimo zapor?« je vprašal Harry.

»Samo, ko sem šel noter. Preverili so, če imam naslov in ime tistega, ki mu moram dostaviti paket.«

»Ime sem našel na vratih.«

»Ko sem se vračal, so samo pogledali v avto in mi pomahali, naj peljem naprej. Čez pol minute je bila pa na radiu že čista štala. Vsem enotam pa take stvari. He-he.«

»Se mi je zdelo, da slišim nekaj zadaj, ja. Pa veš, da ne smeš prisluškovati policijskemu radiu, Øystein?«

»Ah kaj, ni nezakonito prisluškovati. Samo uporabljati. In jaz ga skoraj nikoli ne.«

Harry si je zavezal čevlje in vrgel filcaste copate čez sedež v Øysteina. »Poplačano ti bo v nebesih. Če so zapisali številko taksija in dobiš obisk, jim povej tako, kot je bilo. Da so te poklicali naravnost na mobilca in da je potnik vztrajal, da ga pelješ v prtljažniku.«

»A daj no? A to pa ni laž?«

»Večje resnice že dolgo nisem slišal.«

Harry je zajel sapo in pritisnil na zvonec. V tem trenutku še ni bilo nevarno, ampak ni vedel, kako hitro se bo razširila novica, da ga iščejo. Nenazadnje hodijo policisti ves čas noter in ven.

»Prosim?« je rekel glas po zvočniku.

»Višji inšpektor Harry Hole,« je rekel Harry pretirano razločno in pogledal naravnost v videokamero nad vhodom, upajoč, da zgleda kolikor toliko trezen.

»K Raskolu Baxhetu.«

»Nimam vas na seznamu.«

»Ne?« je rekel Harry. »Prosil sem Beate Lønn, naj vas pokliče, da me zapišete. Zvečer ob devetih. Kar vprašajte Raskola.«

»Če ne gre za uradne ure obiskov, morate biti na seznamu, Hole. Pokličite jutri med uradnimi urami!«

Harry se je prestopil. »Kako se pišete?«

»Bøygset. Bojim se, da ne morem …«

»Poslušajte, Bøygset. Gre za pomembno policijsko zadevo in ne morem čakati na uradne ure. Saj ste danes zvečer slišali vse te sirene okrog policijske centrale, a niste?«

»To že, ampak …«

»Če torej nočete jutri odgovarjati časopisom, kako ste zameštrali seznam z mojim imenom, predlagam, da zapustiva modus robot in pritisneva na gumb zdrava pamet. Imate ga tik pred sabo, Bøygset.«

Harry je strmel v mrtvo oko kamere. Tisoč ena, tisoč dve … V ključavnici je zabrenčalo.

Raskol je sedel na stolu, ko so Harryja spustili v njegovo celico.

»Hvala, ker si potrdil moj obisk,« je rekel Harry in se ozrl po štiri krat dva metra majhni celici. Postelja, miza, dve omari, nekaj knjig. Nobenega radia, nobenih revij, nobenih osebnih predmetov, gole stene.

»Raje imam tako,« je Raskol odgovoril Harryjevim mislim. »To ostri čute.«

»Potem pa začuti, kako tole ostri čute!« je rekel Harry in se usedel na rob postelje. »Anne ni ubil Arne Albu. Zgrabil si napačnega. Vaših rok se drži nedolžna kri, Raskol.«

Harry ni bil prepričan, zdelo pa se mu je, da je na Ciganovi blagi, a hkrati hladni mučeniški maski rahlo rahlo trznilo. Raskol je sklonil glavo in pritisnil dlani na sence.

»Dobil sem mejl od morilca,« je rekel Harry. »Z mano je manipuliral od prvega dne.« Z roko je božal karirasto odejo in opisoval vsebino zadnjega elektronskega pisma. Potem pa še povzel dogodke dneva.

Raskol je negibno sedel in ga poslušal do konca. Potem je dvignil glavo. »To pomeni, da se tudi tvojih rok drži nedolžna kri, spiuni.«

Harry je pokimal.

»In zdaj si mi prišel povedat, da je kri z mene prešla nate. In da sem ti zato jaz nekaj dolžan.«

Harry ni odgovoril.

»Strinjam se,« je rekel Raskol. »Kar povej, kaj ti dolgujem!«

Harry je nehal božati odejo. »Tri stvari si mi dolžan. Prvič potrebujem skrivališče, dokler tej stvari ne pridem do dna.«

Raskol je prikimal.

»Drugič potrebujem ključ Anninega stanovanja, da preverim še nekaj stvari.«

»Dobil si ga nazaj.«

»Pa ne tistega z začetnicama AA, ta je v enem predalu v mojem stanovanju, vanj pa zdaj ne morem. In tretjič…«

Harry se je ustavil in Raskol ga je vprašujoče pogledal.

»Če mi bo Rakel povedala, da ju je kdo samo postrani pogledal, se bom predal, položil vse karte na mizo in tebe obdolžil za umor Arneja Albuja.«

Raskol se je nasmehnil prijazno oholo. Kot da bi v Harryjevem imenu obžaloval dejstvo, ki se ga oba dobro zavedata – da nihče nikoli ne bo dokazal kakršnekoli povezave med Raskolom in umorom.

»Za Rakel in Olega se nič ne boj, spiuni. Moja zveza je dobila sporočilo, naj odpokliče svoje pomočnike takoj, ko bomo opravili z Albujem. Bolj bi te moralo skrbeti, kako se bo končalo na sodišču. Moja zveza pravi, da ni videti prav rožnato. Če prav razumem, ima otrokova družina po očetovi strani precejšnje zveze?«

Harry je skomignil.

Raskol je iz mize izvlekel predal, vzel ven svetleči Triovingov ključ in ga dal Harryju. »Pojdi naravnost na podzemsko postajo Grønland. Ko se boš spustil po prvih stopnicah, bo za straniščnim okencem sedela ženska. Za pet kron te spusti noter. Reci, da je prišel Harry, pojdi na moško stranišče in se zapri v kabino. Ko boš zaslišal, da nekdo žvižga Waltzing Mathildo, pomeni, da je prišel tvoj prevoz. Srečno, spiuni!«

Dež je tako močno štropotal, da so kaplje prše odskakovale od asfalta, in če bi si vzel čas, bi čisto spodaj na ozkem, zaprtem delu Sofies gate videl drobne mavrice v svetlobi uličnih svetilk. Ampak Bjarne Møller ni imel časa. Zlezel je iz avta, dvignil plašč na glavo in stekel čez cesto proti hišnemu vhodu, kjer so ga čakali Ivarsson, Weber in še eden, na videz pakistanskega izvora.

Møller jim je stisnil roko in temnopolti se je predstavil za Alija Niazija, Harryjevega soseda.

»Waaler pride takoj, ko počisti v Slemdalu,« je rekel Møller. »Kaj ste odkrili?«

»Bojim se, da kar vznemirljive stvari,« je rekel Ivarsson. »Zdaj je najpomembnejše, da ugotovimo, kako bomo novinarjem povedali, da je eden od naših policistov …«

»Ej, ej!« je zagrmel Møller. »Ne tako hitro! Povej mi na kratko, za kaj gre!«

Ivarsson se je prisiljeno nasmehnil. »Poglej tole!«

Šef oddelka za rope je šel pred drugimi tremi skozi nizka vrata in po strmih stopnicah v klet. Møller je sklanjal svoje dolgo, tanko telo, kolikor je mogel, da se ne bi dotaknil stropa ali sten. Kleti ni maral.

Ivarssonov glas je topo odmeval med stenami. »Kot veš, je Beate Lønn od Holeja dobila celo vrsto preposlanih mejlov. Hole trdi, da mu je te mejle pošiljal nekdo, ki priznava, da je umoril Anno Bethsen. Pred eno uro sem bil na policijski centrali in jih prebral. Če povem iskreno, gre v glavnem za nerazumljivo in zmedeno žlobudranje. So pa notri tudi podatki, ki jih pošiljatelj ne bi mogel poznati, če ne bi intimno poznal okoliščin tistega večera, ko je umrla Anna Bethsen. Tudi če ti podatki govorijo, da je bil Hole tistega večera v njenem stanovanju, mu hkrati dajejo tudi verjeten alibi.«

»Verjeten?« Møller se je sklonil pod nova vrata. Strop je bil še nižji, hodil je zgrbljen in poskušal ne misliti, da je nad njim za štiri nadstropja stavbne mase, ki jo komaj držijo pokonci ilovica in stoletni tramovi. »Kako to misliš, Ivarsson? A nisi rekel, da je v pismih nekakšno priznanje?«

»Najprej smo preiskali stanovanje,« je rekel Ivarsson. »Prižgali smo računalnik in odprli mejlboks in našli vse prejete mejle. Točno te, ki jih je preposlal Beate Lønn. Verjeten alibi, torej.«

»Ja, saj sem slišal,« je rekel Møller, vidno razburjen. »A lahko zdaj pridemo do bistva?«

»Bistvo je seveda, kdo je te mejle pošiljal na Harryjev raču-nalnik.«

Møller je zaslišal glasove.

»Za temle voglom je,« je rekel možakar, ki se je predstavil za Harryjevega soseda.

Ustavili so se pred eno kletjo. Za žičnatimi vrati sta čepela dva moška. Eden je z baterijo posvetil za prenosni računalnik in prebral številko, drugi pa jo je zapisal. Møller je videl, da gresta iz vtičnice na steni dva električna kabla. Eden do prenosnika in eden do spraskanega Nokiinega mobilnika, ki je bil spet povezan z laptopom.

Møller se je zravnal, kolikor se je dalo. »In kaj naj to pomeni?«

Ivarsson je Harryjevemu sosedu položil roko na ramo. »Ali pravi, da je prišel v klet nekaj dni po umoru Anne Bethsen in da je v Harryjevi kleti prvič videl tale laptop s priklopljenim mobilcem. Mobilca smo že preverili.«

»Ja?«

»Holejev je. Zdaj poskušamo ugotoviti, kdo je kupil laptop. Kakorkoli, odprli smo ga in pogledali poslano pošto.«

Møller je zamižal. V hrbtu ga je že bolelo.

»In tukaj so.« Ivarsson je zelo zgovorno odkimal. »Vsi mejli, s katerimi nas Harry poskuša prepričati, da mu jih je pošiljal tak ali drugačen skrivnostni morilec.«

»Hm,« je rekel Møller. »Tole pa ne kaže dobro.«

»Ampak pravi dokaz je našel Weber v stanovanju.«

Møller je zvedavo pogledal Webra, ki je mrk pokazal majhno, prozorno plastično vrečko.

»Ključ?« je rekel Møller. »Z začetnicama AA?«

»Najden v predalu v telefonski mizici,« je rekel Weber. »Zobčki se ujemajo s ključem od stanovanja Anne Bethsen.«

Møller je bolščal v Webra. Jarka svetloba gole žarnice je obraze barvala enako mrliško bledo kot belo pobeljene stene. Møller je imel občutek, kot da je v grobu. »Jaz moram ven,« je rekel potihem.

37. poglavje

Spiuni gjerman

Harry je odprl oči, pogledal naravnost v smejoči se dekliški obraz in začutil prvi udarec s kladivom.

Spet je zamižal, a izginila nista niti dekliški smeh niti glavobol.

Poskušal je rekonstruirati dogodke.

Raskol, stranišče na podzemni postaji, majhen, nabit in žvižgajoč moški v zdelani Armanijevi obleki, iztegnjena roka z zlatimi prstani, črni lasje in dolg, zašpičen noht na mezincu. »Živjo, Harry, jaz sem tvoj prjatu Simon.« In v ostrem nasprotju z zmahano obleko: sijoč nov mercedes s šoferjem, ki bi utegnil biti Simonov brat, ker je imel enake rjave, živahne oči in enako kosmat, z zlatom okinčani stisk roke.

Dvojica spredaj v avtu je spregovorila v mešanici norveščine in švedščine, s čudnim naglasom cirkusantov, prodajalcev nožev, pridigarjev in vokalistov v plesnem bendu. Vendar se nista veliko pogovarjala. »A si v redu, prjatu moj?« »Zajeban vreme, a?« »Nobel obleka, prjatu moj. A čva zamenjat?« Prisrčen smeh in klikanje vžigalnikov. Če Harry kadi? Ruske cigarete, izvoli, garantirano slabe, ampak »na tak dober način, a veš«. Še več smeha. Raskola nista omenila niti z besedico, niti, kam gredo.

Izkazalo se je, da ne prav daleč. Za Munchovim muzejem so zavili s ceste in poskakovali po luknjasti poti do parkirišča pred blatnim, praznim nogometnim igriščem.

Na koncu parkirišča so stali trije avtodomi. Dva nova, velika, in en majhen, star, brez koles, ki je stal na štirih betonskih kladah.

Vrata enega od velikih so se odprla in Harry je zagledal žensko silhueto. Izza nje so štrlele otroške glave. Harry jih je naštel pet.

Harry je rekel, da ni lačen, usedel se je v kot vozila in jih gledal pri jedi. Hrano je stregla mlajša od dveh žensk v vozilu, jedli so hitro in brez kakršnegakoli obreda. Otroci so pogledovali v Harryja in se hihitali in se odrivali. Harry jim je mežikal nazaj in se poskušal smehljati, medtem ko je čutil, da se mu počasi vrača življenje v odrevenelo telo. To je bil več kot dober znak, upoštevaje, da ga je bilo za dva metra in da ga je bolel vsak centimeter. Potem mu je dal Simon dve volneni odeji, ga prijateljsko potrepljal po ramenu in pokimal v mali avtodom. »Hilton glih ni, si pa na varnem, prjatu moj.«

Vsa toplota, ki jo je nakopičil v telo, je izginila takoj, ko je stopil v jajčasti hladilnik od avtodoma. Zbrcal si je Øysteinove čevlje, ki so mu bili najmanj eno številko premajhni, si pognetel stopala in poskušal spraviti noge v kratko posteljo. Spomnil se je samo še tega, da si je poskušal sleči mokre hlače.

»Hi-hi-hi.«

Harry je spet odprl oči. Rjavi obrazek je izginil, smeh je zdaj prihajal od zunaj, skozi odprta vrata, skozi katera je padal sončni žarek v steno za njim in po na nji pritrjenih fotografijah. Harry se je dvignil na komolce in jih ogledoval. Na eni sta se dva poba objemala čez ramena pred očitno istim vozilom, v katerem zdaj leži. Bila sta vesela. Ne, več kot to. Bila sta srečna. Mogoče je Harry ravno zato tako težko prepoznal mladega Raskola.

Noge je zagnal čez pograd in sklenil, da se ne bo zmenil za glavobol. Še nekaj sekund je posedel, da bi videl, ali je z želodcem vse v redu. Doživel je že hujše eskapade od včerajšnjih, veliko hujše. Med večerjo ga je imelo, da bi jih prosil za žganje, a si je premislil. Mogoče pa telo bolje prenaša alkohol po tolikšni vzdržnosti?

Odgovor je dobil, ko je stopil iz avtodoma.

Mulci so ga gledali z izbuljenimi očmi, ko se je oprl ob vlečno kljuko in bruhnil v rjavo travo. Nekajkrat je zakašljal in pljunil in si z roko obrisal usta, in ko se je zasukal, se mu je Simon veselo smehljal, kot da je praznjenje želodca najnaravnejši začetek dneva: »Lačen, prjatu moj?«

Harry je požrl slino in prikimal.

Simon mu je posodil zmečkano obleko, čisto srajco s širokimi manšetami in velika sončna očala. Usedla sta se v mercedes in se odpeljala po Finnmarkgati. Ustavila sta se pred rdečo na Trgu Carla Bernerja, Simon je spustil šipo in zavpil v moškega, ki je pred kioskom kadil cigaro. Harry je imel medel občutek, da ga je že nekje videl. In iz izkušenj je vedel, da ta občutek pogosto pomeni, da ima dotični policijsko kartoteko. Možakar se je zasmejal in zavpil nekaj nazaj, česar Harry ni razumel.

»Znanec?« je vprašal.

»Zveza,« je rekel Simon.

»Zveza,« je ponovil Harry in gledal v policijski avto, ki je čakal na zeleno na drugi strani križišča.

Simon je zavil na zahod proti ullevålski bolnici.

»Povej mi,« je rekel Harry. »Kakšne zveze ima Raskol v Moskvi, da najde enega človeka v mestu z dvajsetimi milijoni …« Harry je tlesknil s prsti. »… takole? Z rusko mafijo?«

Simon se je zasmejal. »Mogoče. Če se ne spomniš česa boljšega.«

»KGB?«

»Če se prav spomnim, prjatu moj, kagebeja ni več.« Simon se je zasmejal še bolj naglas.

»Naš strokovnjak za Rusijo v obveščevalni mi je povedal, da imajo nekdanji kagebejevci še vedno vse na vajetih.«

Simon je skomignil. »Usluge, prjatu moj. In protiusluge. Samo za to gre, a veš.«

»Jaz sem mislil, da gre za denar.«

»Saj to ti govorim, prjatu moj.«

Harry je izstopil na Sorgenfrigati, Simon pa je odpeljal naprej, da bi šel pogledat za »ene posle, a veš«.

Harry je gledal gor in dol po ulici. Mimo je pripeljal dostavni avto. Tesso, rjavooko punčko, ki ga je zjutraj zbudila, je poslal v Tøyen po časopisa Dagbladet in Verdens Gang, a v nobenem ni zasledil tiralice. To pa še ne pomeni, da se lahko sprehaja po mili volji, kajti če se ne moti preveč, visi njegova slika v vsakem policijskem vozilu.

Hitro je stopil do vrat, vtaknil Raskolov ključ v ključavnico in ga zavrtel. Trudil se je, da ne bi motil tišine na stopnišču. Pred vrati Astrid Monsen je ležal časopis. Ko je stopil v Annino stanovanje, je previdno zaprl vrata in globoko vdihnil.

Ne misli na to, kaj iščeš!

Smrdelo je po zatohlem. Odšel je v dnevno sobo. Odkar je bil zadnjič tukaj, se ni nič premaknilo. Prah je poplesaval v sončni svetlobi, ki se je zlivala skozi okno in osvetljevala tri portrete. Ogledoval si jih je. Zmaličene obrazne forme so se mu zdele čudno znane. Stopil je do slik in s prsti božal grudice oljnih barv. Če so se pogovarjali z njim, ni razumel, kaj mu govorijo.

Odšel je v kuhinjo.

Smrdelo je po smeteh in žarki masti. Odprl je okno in pogledal med krožnike in pribor v pomivalnem koritu. Bili so splaknjeni, a ne pomiti. Z vilicami je pobezal po posušenih ostankih hrane. Odluščil je rdeč košček strjene omake in ga vtaknil v usta. Japone čili.

Za veliko ponvijo sta stala dva velika kozarca za črno vino. V enem je bila fina, rdeča usedlina, drug očitno ni bil uporabljen. Harry ju je poduhal, a zaduhal le toplo steklo. Ob vinskih kozarcih so bili navadni kozarci. Poiskal je pomivalno krpo, zato da je pogledal kozarce proti svetlobi, ne da bi pustil odtise. Eden je bil čist, drug je imel sluzasto oblogo. Z nohtom je postrgal oblogo in pocuzal prst. Sladkor. Z okusom po kavi. Kokakoli? Harry je zamižal. Vino in kola? Ne. Voda in vino za enega. In kola in neuporabljen kozarec za drugega. Kozarec je zavil v robec in ga vtaknil v jakno. Intuitivno je odšel v kopalnico, odvil pokrov s kotlička in ga pretipal. Nič.

Ko je stopil na ulico, so se z zahoda valili oblaki in zrak je bil ostrejši. Ugriznil se je v spodnjo ustnico. Potem se je odločil in zakoračil proti Vibes gati.

Pri ključavničarju je takoj prepoznal mladeniča za pultom.

»Dober dan, s policije sem,« je rekel v upanju, da fant ne bo zahteval izkaznice, ki je obležala pri Albujevih v Slemdalu.

Fant je odložil časopis. »Vem.«

Harryja je za hip obšla panika.

»Spomnim se, da ste prišli po en ključ.« Poba se je široko nasmehnil. »Vse stranke poznam.«

Harry se je odkrehnil. »Ja, ampak jaz nisem prava stranka.«

»A da ne?«

»Ne, tisti ključ ni bil zame. Ampak nisem zato …«

»Pa je moral biti,« ga je prekinil fant. »Saj je bil ja sistemski ključ, a mar ni bil?«

Harry je prikimal. S kotičkom očesa je videl patruljni avto, ki se je počasi peljal mimo. »Rad bi vas vprašal nekaj o sistemskih ključih. Zanima me, kako lahko nepooblaščena oseba pride do kopije sistemskega ključa. Triovingovega ključa, na primer.«

»Ne more,« je rekel fant z neomajno odločnostjo bralca Ilustrirane znanosti. »Samo Trioving izdela tako kopijo, da funkcionira. Edini način je torej, da ponaredi pooblastilo hišnega sveta. Vendar tudi to odkrijemo, ko pridete po ključ, ker zahtevamo osebno izkaznico in ime preverimo na seznamu stanovanjskih lastnikov.«

»Ampak jaz sem prišel po tak sistemski ključ. Nekdo me je prosil, naj ga dvignem zanj.«

Fant se je namrščil. »Ne, dobro se spomnim, da ste pokazali izkaznico in da sem preveril ime. Čigav ključ, mislite, da ste dobili, a?«

Harry je v zrcalni sliki na steklenih vratih za pultom videl, da policijski avto patruljira v drugo smer.

»Pozabite! Se da še kako drugače priti do kopije?«

»Ne. Trioving, ki te ključe izdeluje, sprejema samo naročila pooblaščenih ključavničarjev, kot smo mi. Mi pa, kot sem rekel, preverjamo dokumentacijo in vodimo pregled naročenih ključev prav za vsako stavbo. Ta sistem bi moral biti precej varen.«

»Sliši se že tako, ja.« Harry se je živčno pogladil po obrazu. »Pred časom sem vas poklical in zvedel, da je neka ženska, ki je stanovala na Sorgenfrigati, dobila za svoje stanovanje tri ključe. Enega smo našli v njenem stanovanju, drugega je dala električarju, ki naj bi nekaj popravil, tretjega pa smo našli nekje drugje. Jaz pa ne verjamem, da je tretjega naročila sama. A bi lahko to preverili?«

Fant je skomignil. »Seveda lahko, ampak zakaj ne bi vprašali kar gospe?«

»Nekdo jo je ustrelil v glavo.«

»Ups!« je rekel fant, ne da bi trznil.

Harry je obstal kot kip. Nekaj je začutil. Majceno ga je zmrazilo, mogoče zaradi prepiha. Ravno prav, da so se mu naježile kocine v zatilju. Nekdo se je potihem odkrehnil. Nikogar ni slišal vstopiti. Ne da bi se obrnil, je skušal ugotoviti, kdo je, a mu je kot to preprečeval.

»Policija,« je rekel glasen, visok glas za njim. Harry je požrl slino.

»Ja?« je vprašal fant in ogledal Harryju čez ramena.

»Zunaj stojijo,« je rekel glas. »Pravijo, da so vlomili pri neki stari gospe na številki štirinajst. Takoj potrebuje novo ključavnico, zato jih zanima, če lahko koga pošljemo.«

»Kar ti pojdi z njimi, Alf. Jaz sem zaseden, kot vidiš.«

Harry je napenjal ušesa, dokler se koraki niso oddaljili. »Anna Bethsen.«

Slišal je, da šepeta. »A lahko preverite, če je osebno dvignila vse ključe?«

»Ni mi treba, morala jih je.«

Harry se je nagnil čez pult. »Pa bi vseeno hoteli preveriti?«

Fant je globoko zavzdihnil in izginil v zadnjo sobo. Vrnil se je s fasciklom in polistal po njem. »Kar sami poglejte!« je rekel. »Tukaj, tukaj in tukaj.«

Harry je prepoznal potrdila, bila so točno taka kot tisto, ki ga je sam podpisal, ko je prišel po Annin ključ. A na vseh je bil njen podpis. Hotel je že vprašati, kje je njegov podpis, ko je zagledal datume.

»Tukaj piše, da je bil zadnji ključ dvignjen že avgusta,« je rekel. »To je pa veliko prej, preden sem se jaz oglasil pri vas in …«

»A ja?«

Harry je bolščal predse. »Hvala,« je rekel. »Dovolj sem zvedel.«

Veter se je okrepil. Harry je poklical iz ene od telefonskih govorilnic na Valkyrieplassu.

»Beate?«

Nad stolpom pomorske šole sta se dva galeba upirala vetru, lebdela sta in lovila ravnotežje. Oselski fjord pod njima se je začel svetlikati grozeče zeleno črno, na Ekebergu pa je na klopci sedela dvojica in bila videti kot drobna pičica.

Harry je zaključil pripoved o Anni Bethsen.

O njunem srečanju. O zadnjem večeru, ki se ga pa čisto nič ne spomni. O Raskolu. Beate pa je zaključila pripoved o prenosnem računalniku, ki so ga našli v Harryjevi kleti. Kupljen je bil pred tremi mesci v trgovini Expert pri kinu Colosseum. Garancija je zapisana na Anno Bethsen. Mobilnik, ki je bil priklopljen nanj, je bil Harryjev, tisti, ki ga je po lastnem zatrjevanju izgubil.

»Sovražim galebje dretje,« je rekel Harry.

»A to je vse, kar imaš povedati?«

»V tem trenutku – ja.«

Beate je vstala s klopce. »Ne bi smela biti tukaj, Harry. Ne bi me smel poklicati.«

»Pa si tukaj.« Harry je obupal, ko je v vetrovnih sunkih prižigal cigareto. »To pomeni, da mi verjameš. A ne?«

Beate je v odgovor samo jezno odsunila z rokami.

»Nič več ne vem kot ti,« je rekel Harry. »Še tega ne, če nisem res jaz ustrelil Anne Bethsen.«

Galeba sta elegantno zavila z vetrovnim sunkom.

»Še enkrat mi povej, kar veš!« je rekla Beate.

»Vem, da je ta tip nekako moral priti do ključa Anninega stanovanja, tako da je tiste morilske noči lahko prišel k nji in odšel od nje. Ko je odšel, je vzel s sabo Annin laptop in moj mobilec.«

»Zakaj je bil tvoj mobilec v Anninem stanovanju?«

»Verjetno mi je enkrat tisti večer padel iz jakne. Povedal sem ti že, da sem bil malce razposajen.«

»Pa potem?«

»Njegov prvotni načrt je bil preprost. Da se po umoru odpelje v Larkollen in pusti ključ v vikendu Arneja Albuja. Pritrjenega na obroček z začetnicama AA, da ja nobeden ne bi podvomil. Ko pa je našel moj mobilec, ga je prešinilo, da bi načrt še malce popopral. Namreč tako, da bi zgledalo, kot da sem jaz najprej umoril Anno in potem prevalil krivdo na Arneja Albuja. Zato je z mojim mobilcem naročil internetni abonma na en strežnik v Egiptu in mi začel pošiljati imejle, ne da bi bilo mogoče pošiljatelja izslediti.«

»In če bi ga izsledili, bi to pripeljalo do …«

»Mene. Jaz do naslednjega računa s Telenora itak ne bi nič pogruntal. Verjetno pa še takrat ne, ker jih bolj zanikrno pregledujem.«

»Ali da bi preklical abonma, ko izgubiš mobilca.«

»Mhm.« Harry je bliskovito vstal in začel hoditi sem ter tja. »Težje je razumeti, kako je prišel v mojo klet. Vi niste našli nobene sledi vloma, v hišo pa nobeden ne bi spustil neznanca. Z drugimi besedami: imel je ključ. Resda je potreboval samo enega, ker sistemski ključ odpira vhodna vrata, podstrešje, klet in stanovanja, a do takega ključa je težko priti. In tudi ključ, ki si ga je nabavil za Annino stanovanje, je bil sistemski …«

Harry se je ustavil in se zazrl na jug. Zelena tovorna ladja z dvema velikima žerjavoma je plula v zaliv.

»Kaj te zanima?« je vprašala Beate.

»Zanima me, če bi lahko preverila nekaj imen.«

»Raje ne, Harry. Kot rečeno, že tako ne bi smela biti tukaj.«

»In potem me še zanima, od kod ti modrice.«

Prijela se je za vrat. »S treninga. Juda. Te zanima še kaj?«

»Ja, zanima me, če lahko tole odneseš Webru.« Harry je iz jakne potegnil v robec zavit kozarec. »Prosi ga, naj pogleda prstne odtise in jih primerja z mojimi.«

»Pa jih ima?«

»Na kriminalističnotehničnem imajo prstne odtise vseh kriminalistov, ki delajo na prizorišču zločinov. In prosi ga, naj analizira, kaj je bilo v kozarcu.«

»Harry …« je začela svareče.

»Lepo prosim!«

Beate je zavzdihnila in vzela v roke zaviti kozarec.

»Ključavničar d. d.,« je rekel Harry.

»Kaj je to?«

»Če si boš slučajno premislila, kar se tiče preverjanja imen, preglej tiste, ki delajo tam. To je majhno podjetje.«

Žalostno ga je pogledala.

Harry je skomignil. »Tudi če boš zrihtala to s kozarcem, bom več kot srečen.«

»In kje te bom našla, ko mi bo Weber odgovoril?«

»A bi res rada vedela?« Harry se je nasmehnil.

»Rada bi vedela čim manj. Torej me boš ti poklical?«

Harry se je tesneje zavil v jakno. »A greva?«

Beate je prikimala, premaknila se pa ni. Harry jo je vprašujoče pogledal.

»To, kar je napisal,« je rekla, »da preživijo samo najbolj maščevalni. A misliš, Harry, da to drži?«

Harry je stegnil noge v kratki postelji v avtodomu. Ob vršanju avtomobilov na Finnmarkgati se je spomnil časov, ko je še majhen ležal ob odprtem oknu v Oppsalu in poslušal promet. Kadar so bili pri dedku v poletni tišini v Åndalsnesu, je pogrešal samo to: enakomerno, uspavajoče vršenje, ki ga je prekinjal samo kak motor, pokvarjena izpušna cev, oddaljena policijska sirena.

Na vratih je potrkalo. Bil je Simon. »Tessa si želi, da bi jim tudi jutri povedal zgodbico za lahko noč,« je rekel in vstopil. Harry jim je povedal, kako se je kenguru naučil skakati, in vsi otroci so ga v zahvalo objeli za lahko noč.

Možakarja sta kadila v tišini. Harry je pokazal na sliko na steni. »To je Raskol z bratom, a ne? Stefanom, Anninim očetom?«

Simon je prikimal.

»Kje je zdaj Stefan?«

Simon je brezbrižno skomignil in Harry je spoznal, da je ta tema tabu.

»Na sliki res zgledata kot dobra prijatelja,« je rekel Harry.

»Bila sta kot siamska dvojčka, a veš. Pajdaša. Giorgi je šel dvakrat sedet za Stefana.« Simon se je zasmejal. »Vidim, da si začuden, prjatu moj. Taka je tradicija, a razumeš? V čast ti je, da prevzameš kazen za brata ali za očeta, a veš.«

»Policija pa ne misli ravno tako.«

»Policaji niso ločili Giorgija od Stefana. Ciganska brata. Huda reč za norveško policijo.« Zarežal se je in ponudil Harryju novo cigareto. »Še posebno takrat ne, kadar sta bila zamaskirana.«

Harry je potegnil dim in sklenil, da bo usekal na slepo. »Kaj pa ju je potem razdvojilo?«

»Kaj misliš?« Simon je dramatično izbuljil oči. »Ženska, kaj pa.«

»Anna?«

Simon ni odgovoril, a Harry je vedel, da je zadel v črno. »Stefan ni hotel več imeti opravka z Anno, ker je spoznala gadzota?«

Simon je pomečkal cigareto in vstal. »Ni šlo za Anno, veš. Ampak Anna je imela mamo. Lahko noč, spiuni.«

»Hm. Samo še zadnje vprašanje.«

Simon se je ustavil.

»Kaj pomeni spiuni?«

Simon se je zasmejal. »To je okrajšava za spiuni gjerman – nemški špijon. Ampak kar umiri se, prjatu moj, s tem ni mišljeno nič slabega, ponekod to ime celo dajo fantom.«

Potem je zaprl vrata in izginil.

Veter se je unesel in zdaj se je slišalo samo še vršanje s Finnmarkgate. Kljub temu Harry ni mogel zaspati.

Beate je ležala in poslušala avtomobile. Ko je bila majhna, je zaspala ob njegovem glasu. Pravljice, ki jih je pripovedoval, niso bile iz nobene knjige, sproti si jih je izmišljal. Nikoli niso bile povsem enake, čeprav so se včasih enako začele in so nastopale iste osebe: dva zlobna tatova, prijazen očka in njegova junaška hčerkica. Končale so se pa vedno tako, da sta tatova pristala za zapahi.

Beate se ni spomnila, da bi kdaj videla očeta brati. Ko je postala večja, je spoznala, da oče trpi za tem, čemur so rekli disleksija. Če je ne bi imel, bi postal pravnik, je rekla mama.

»Midva bi rada, da postaneš ravno to.«

A v pravljicah ni bilo pravnikov, in ko je Beate povedala, da so jo sprejeli na policijsko šolo, je mama zajokala.

Beate je nenadoma odprla oči. Na vratih je pozvonilo. Zastokala je in vrgla noge s postelje.

»Jaz sem,« je rekel glas v domofon.

»Povedala sem, da te nočem več videti,« je rekla Beate, tresoča se v tanki jutranjki. »Poberi se!«

»Šel bom takoj, ko se ti bom opravičil. Ne vem, kaj mi je bilo. Jaz nisem tak. Samo malo sem … podivjal. Prosim, Beate! Samo pet minut.«

Obotavljala se je. Še vedno je imela trd vrat in Harry je opazil modrice.

»Darilo sem ti prinesel,« je rekel glas.

Zavzdihnila je. Tako ali tako bi ga še srečala. Zato bo bolje, da stvar razčistita tukaj in ne v službi. Pritisnila je na gumb, si močno zavezala jutranjko, ga čakala na vratih in poslušala korake na stopnicah.

»Živjo,« je rekel, ko jo je zagledal, in se ji nasmehnil. S širokim, belim davidhasselhoffovskim smehljajem.

38. poglavje

Fusiform gyrus

Tom Waaler ji je izročil darilo, a pazil, da se je ne bi dotaknil, ker je njena telesna govorica še vedno spominjala na antilopo, ki voha zver. Namesto tega je šel mimo nje v dnevno sobo in se usedel na kavč. Sledila mu je in obstala. Oziral se je naokrog. Stanovanje je bilo opremljeno približno tako kot stanovanja vseh drugih mladih žensk, v katerih je pristal v rednih presledkih: osebno in neizvirno, domačno in dolgočasno.

»A ga ne boš odprla?« je rekel. Ubogala ga je.

»Cede,« je rekla presenečeno.

»Pa ne katerikoli cede,« je rekel. »Purple Rain. Daj ga noter, pa boš videla!«

Opazoval jo je, ko je prižgala klavrn all-in-one radio, ki so mu s sosestrami rekle stereonaprava. Gospodična Lønn ni bila nevemkako lepa, a nekako simpatična. Telesno malce dolgočasna, brez pravih oblin, a vitka in strenirana. In všeč ji je bilo, kar je delal z njo, in je pokazala zdravo navdušenje. Vsekakor v uvodnih rundah, ko se je je lotil malce piano. Ja, ker v bistvu res ni ostalo samo pri eni rundi. Čudno pravzaprav, saj sploh ni bila njegov tip.

Potem pa ji je nekega večera pokazal ves program. Ona pa – podobno kot večina njegovih žensk – ni bila za vse igrice. To ga je le še spodbudilo. Vendar je praviloma tudi pomenilo, da so se mu zadnjič oglasile. Kar mu je bilo pa tudi čisto pogodu. Ampak Beate je lahko še vesela. Lahko bi se ji slabše pisalo. Pred nekaj večeri sta ležala v njegovi postelji, ko mu je nenadoma povedala, kje ga je prvič videla.

»V Grünerløkki,« je rekla. »Bilo je zvečer, sedel si v rdečem avtu. Na ulicah je mrgolelo ljudi in šipo si imel spuščeno. Bilo je pozimi. Lani.«

To ga je pošteno osupnilo. Še zlasti zato, ker se je, ko je pomislil, kdaj bi bil lansko zimo v Grünerløkki, spomnil edino tistega sobotnega večera, ko so pospravili Ellen Gjelten.

»Zapomnim si obraze,« je rekla z zmagoslavnim smehljajem, ko je videla, kakšen obraz je naredil. »Fusiform gyrus. To je tisti del možganov, ki prepoznava obrazne forme. Moj je abnormalen. Morala bi nastopati v cirkusu.«

»A ja,« je rekel. »Česa se še spomniš?«

»Z nekom si se pogovarjal.«

Oprl se je na komolce, se nagnil nadnjo in jo s palcem pogladil po vratu. Začutil, da ji srce utripa kot prestrašenemu zajčku. Ali pa je čutil le lasten utrip?

»Potem se pa verjetno spomniš tudi njegovega obraza?« je vprašal in že počasi tuhtal. Ve kdo, da je danes pri njem? Je držala jezik za zobmi o njunem razmerju, kot jo je tudi prosil? Ima v kuhinji vreče za smeti?

Obrnila se je k njemu in se mu začudena nasmehnila: »Kako to misliš?«

»A bi ga prepoznala, na primer, s slike?«

Dolgo ga je gledala in previdno poljubila.

»No?« je rekel in počasi izvlekel drugo roko izpod odeje.

»Mmm. Mne. Kazal mi je hrbet.«

»Se pa spomniš, kako je bil oblečen? Če bi te prosili, da ga identificiraš, hočem reči.«

Odkimala je. »Fusiform gyrus si zapomni samo obraze. Preostale možgane imam čisto normalne.«

»Spomniš se pa barve mojega avta?«

Zasmejala se je in prižela obenj. »To najbrž pomeni, da mi je bilo všeč, kar sem videla.«

Roko je odmaknil z vratu.

Čez dva večera je preigral ves program. In takrat ji ni bilo všeč, kar je videla. In slišala. In čutila.

»Dig if you will the picture of you and I engaged in a kiss – the sweat of the body covers me …«

Utišala je glasbo.

»Kaj bi rad?« je vprašala in se usedla v naslonjač.

»Kot sem rekel. Rad bi se ti opravičil.«

»No, zdaj si se. Torej bova pod to potegnila črto.« Kljubovalno je zazehala. »V bistvu sem se odpravljala spat, Tom.«

Začutil je, da ga obhaja jeza. Ne tista rdeča, ki maliči in slepi, temveč bela, ki razsvetljuje in razbistri in daje energijo. »Dobro, potem bom pa prešel na biznis. Kje je Harry Hole?«

Beate se je zasmejala. Prince se je drl v falzetu.

Tom je zamižal, začutil, kako postaja vedno močnejši od besa, ki se mu razliva po žilah kot osvežilna ledenica. »Harry te je poklical tistega večera, ko je izginil. Preposlal ti je imejle. Ti si njegov kontakt, v tem trenutku zaupa samo tebi. Kje je?«

»Tom, res sem utrujena.« Vstala je. »Če imaš še več vprašanj, na katera ti ne mislim odgovarjati, predlagam, da se pomeniva jutri.«

Tom Waaler je kar sedel. »Danes sem imel zanimiv pogovor z enim od paznikov v Botsnu. Harry je bil tam včeraj zvečer, tik pred našim nosom, medtem ko smo ga mi iskali na terenu s celo vojsko policistov. A si vedela, da je Harry v navezi z Raskolom?«

»Pojma nimam, o čem govoriš oziroma kaj ima to opraviti z zadevo.«

»Jaz tudi ne, vendar ti predlagam, da se malo usedeš, Beate. In poslušaš kratko zgodbo, ki bo po mojem spremenila tvoj pogled na Harryja in njegove prijatelje.«

»Odgovor je ne, Tom. Ven!«

»Tudi če v zgodbi nastopa tvoj oče?«

Opazil je trzljaj na njenih ustnicah in vedel, da je na pravi poti.

»Iz virov, ki – kaj naj rečem – niso dostopni navadnemu policistu, poznam zgodbo o tem, kaj se je zgodilo, ko so ustrelili tvojega očeta v Ryenu. In kdo ga je ustrelil.«

Strmela je vanj.

Waaler se je zasmejal. »S tem pa nisi računala, kaj?«

»Lažeš!«

»Oče je bil ubit z uzijevko, šest strelov v prsi. V poročilu piše, da se je šel v banko pogajat, čeprav je bil sam in neoborožen in se torej ni imel s čim pogajati. Dosegel je samo to, da so roparji postali živčni in napadalni. Kapitalna napaka! Nepojmljivo. Še posebno zato, ker je bil tvoj oče legenda ravno zaradi profesionalnosti. V resnici pa je imel pri sebi sodelavca. Mladega policista, obetavnega moža, od katerega se marsikaj pričakuje in se mu obeta lepa kariera. Nikoli pa še ni doživel bančnega ropa live, vsekakor pa ne roparjev s pravimi puškami. Tistega dne bi moral po službi odpeljati očeta domov, ker mu je veliko do tega, da se druži z nadrejenimi. Oče se torej pripelje v Ryen z avtom, v poročilu pa ni omenjeno, da ne v svojem. Kajti avto stoji pri vas doma v garaži, ko vama z mamo sporočijo novico, a ne?«

Videl je, kako se ji vratne žile širijo, nabrekajo in modrijo.

»Vrag te vzemi, Tom!«

»Pridi sem pa poslušaj očkovo malo pravljico!« je rekel in potolkel po blazini na kavču. »Govoril bom zelo potihem in iskreno mislim, da bi jo morala slišati.«

Nerada je stopila korak naprej, potem pa obstala.

»Okej,« je rekel Tom. »Naneslo je tako, da je tistega dne – kdaj je že bilo, Beate?«

»Petek, tretjega junija, tričetrt na tri,« je zašepetala.

»Junija, ja. Sporočilo slišita po radiu, banka je tik zraven, odpeljeta se tja in zavzameta položaj z orožjem. Mladi policist in izkušeni višji inšpektor. Držita se učbenika, čakata na okrepitve ali da roparji pridejo iz banke. Še na misel jima ne pride, da bi šla vanjo. Dokler se na vratih ne pojavi eden od roparjev in s puško meri bančni uslužbenki v glavo.

Očeta pokliče po imenu. Ropar ju je videl zunaj in je prepoznal inšpektorja Lønna. Zavpije mu, da ženski ne bo naredil hudega, da pa mora imeti talca. Če bi Lønn rad z njo zamenjal, jim bo tudi prav. Ampak potem naj odloži orožje in pride v banko sam. In kaj naredi tvoj oče? Razmišlja. Hitro mora misliti. Ženska je v šoku. Ljudje od šoka tudi umrejo. Pomisli na svojo ženo, tvojo mamo. Nekega dne v juniju, petek, tik pred vikendom. In sonce … je sijalo sonce, Beate?«

Prikimala je.

»Pomisli, kako toplo mora biti v banki. Pritisk. Obup. Potem se odloči. Kako se odloči? Kako se odloči, Beate?«

»Noter gre.« Šepetavi glas se ji duši od joka.

»Noter gre.« Waaler zniža glas. »Višji inšpektor Lønn gre noter, mladi policist pa čaka. Čaka na okrepitve. Čaka, da bo ženska prišla ven. Čaka, da mu bo kdo povedal, kaj naj naredi, ali da so zgolj sanje ali navadna vaja, in da gre lahko domov, ker je petek in sije sonce. Namesto tega zasliši …«

Waaler je tlesknil z jezikom. »Tvoj oče prileti v vrata, ki se odprejo, in obleži na pragu. S šestimi streli v prsih.«

Beate se je sesedla na stol.

»Mladi policist vidi inšpektorja na tleh in se zave, da ni vaja. Da niso sanje. Da imajo pravo avtomatsko orožje in da hladnokrvno streljajo policiste. Tako ga je strah kot še nikoli prej in nikoli potem. O tem je bral, pri psiholoških predmetih je dobil dobro oceno. Zdaj pa je v njem nekaj popustilo. Zajela ga je tista panika, o kateri je tako dobro pisal na izpitu. Usede se v avto in odpelje. Vozi se in vozi, dokler ne pripelje domov in žena, s katero se je komaj poročil, pride besna na stopnice, ker je zamudil na kosilo. In on kot šolarček posluša pridigo in obljubi, da se to ne bo več ponovilo, in potem jesta. Po kosilu na televiziji novinar pove, da je bil v bančnem ropu ubit policist. Tvoj oče je umrl.«

Beate je skrila obraz v dlani. Vse se je vrnilo. Ves tisti dan. Z okroglim, nekam začudeno zvedavim soncem na nesmiselnem nebu brez oblačka. Tudi ona je verjela, da so sanje.

»Le kdo so bili roparji? Kdo pozna ime tvojega očeta, kdo pozna vse, ki delajo na ropih, kdo ve, da jim je od dveh policistov zunaj nevaren višji inšpektor Lønn? Kdo je tak hladen strateg, da postavi očeta pred izbiro, ko dobro ve, kaj bo naredil? Tako da ga bo ustrelil in se potem poigračkal z mladim, prestrašenim policistom? Kdo je morilec, Beate?«

Solze so ji tekle med prsti. »Ras…« Zahlipala je.

»Nisem te slišal, Beate?«

»Raskol.«

»Raskol, ja. In samo on. Njegov partner je bil namreč besen. Roparja sta, ne ubijalca, pravi. In je tako neumen, da mu zagrozi, da se bo sam predal in ga ovadil. Na srečo pobegne v tujino, preden ga Raskol dobi v roke.«

Beate je hlipala. Waaler je čakal.

»A veš, kaj je najbolj hecno? Da si dopustila, da te je pretental očetov morilec. Tako kot je očeta.«

Beate je pogledala gor. »Kaj … kaj hočeš reči?«

Waaler je skomignil. »Raskola sta prosila, naj vama pokaže morilca. On lovi človeka, ki mu je zagrozil, da bo na sodišču pričal proti njemu. Kaj bo naredil? Seveda bo pokazal nanj.«

»Leva Gretteja?« Obrisala si je solze.

»Zakaj ne bi? Tako bi mu ga pomagala odkriti. Prebral sem, da sta Gretteja našla na vrvi. Da je naredil samomor. Jaz ne bi bil tako prekleto prepričan, da ga je. Ne bi me čudilo, če vaju je kdo za spoznanje prehitel.«

Beate se je odkašljala. »Pozabljaš nekaj stvari. Prvič sva našla poslovilno pismo. Za Levom ni ostalo prav veliko pisnih dokumentov, sem pa govorila z njegovim bratom, ki je na podstrešju v Disengrendi našel nekaj njegovih starih šolskih zvezkov. Odnesla sem jih Jeanu Hueju, grafologu na Kriposu. Potrdil je, da je pismo napisal Lev. Drugič sedi Raskol v zaporu. Prostovoljno. Ne bo povsem držalo, da je pripravljen ubijati zato, da bi se ognil kazni.«

Waaler je odkimal. »Ti si brihtna punca, a kot očetu ti manjka psihološkega uvida, ne razumeš, kako delujejo zločinski možgani. Raskol ne sedi v zaporu, samo začasno prebiva v Botsnu. Obsodba za umor bi pa vse to spremenila. Med tem pa ti ščitiš njega in njegovega prijatelja Harryja Holeja.« Nagnil se je naprej in položil dlan na njeno roko. »Žal mi je, Beate, če je bolelo, ampak zdaj vsaj veš. Tvoj oče ni naredil napake. Harry pa sodeluje z njegovim morilcem. Kaj bova torej? Ga bova iskala skupaj?«

Beate je stisnila oči, iztisnila zadnjo solzo. Potem je spet pogledala. Waaler ji je molil robec, vzela ga je.

»Tom,« je rekla. »Nekaj ti moram pojasniti.«

»Ni treba.« Waaler jo je božal po roki. »Razumem. Gre za konflikt zvestobe. Samo pomisli, kaj bi naredil tvoj oče! Profesionalnost, a ne?«

Beate ga je zamišljena pogledala. Potem je počasi pokimala. Zajela je sapo. V tistem je zazvonil telefon.

»A se ne boš oglasila?« je po treh klicih vprašal Waaler.

»Mama je,« je rekla Beate. »Poklicala jo bom čez trideset sekund.«

»Trideset sekund?«

»Toliko časa potrebujem za to, da ti povem, da če bi vedela, kje je Harry, potem si ti zadnji, ki bi mu to povedala.« Vrnila mu je robec. »Ti pa imaš ravno dovolj časa, da se obuješ in pobereš!«

Tomu Waalerju se je bes kot žarek pognal po hrbtenici v zatilje. Nekaj sekund si je vzel samo za ta užitek, potem pa jo je zgrabil z eno roko in porinil podse. Hlastala je za zrakom in se ga otepala, a on je vedel, da čuti njegovo erekcijo in da se bodo ustnice, ki jih tako stiska, kmalu odprle.

Po šestem zvonjenju je Harry odložil slušalko in odšel iz govorilnice ter jo prepustil dekletu za njim. S hrbtom se je obrnil proti Kjølberggati in vetru, prižgal si je cigareto in pihnil dim v smeri parkirišča in avtodomov. V bistvu je smešno. Stoji – dobra dva lučaja od kriminalističnotehničnega v eni smeri, policijske centrale v drugi smeri in od avtodoma v tretji. V ciganski obleki. Iščejo ga. Da crkneš od smeha!

Šklepetali so mu zobje. Obrnil se je vstran, ko je po sicer prometni, a neobljudeni tranzitni cesti pribrzel policijski avto. Ponoči ni zaspal. Ni mogel ležati tako nedejavno, medtem ko je čas delal proti njemu. Cigaretni čik je zmečkal s peto in se že skoraj odpravil, ko je videl, da je govorilnica spet prazna. Pogledal je na uro. Kmalu bo polnoč, čudno, da je ni doma. Mogoče je spala in ni utegnila priti do telefona? Še enkrat je zavrtel številko. Odgovorila je na prvi drin. »Beate.«

»Harry tukaj. A sem te zbudil?«

»Jaz … ja.«

»Sorry. A te raje pokličem jutri?«

»Ne, zdaj mi je v redu.«

»A si sama?«

Sledil je premor. »Zakaj me sprašuješ?«

»Sliši se tako … Ah, pozabi. A si kaj odkrila?«

Slišal je, da je požrla slino, kot da bi spet poskušala priti do sape.

»Weber je preveril prstne odtise na kozarcu. Večina je tvojih. Analiza ostankov v kozarcu bo znana v nekaj dneh.«

»Lepo.«

»Kar pa se tiče računalnika v kleti, se je pokazalo, da dela v posebnem programu, kjer lahko vnaprej napišeš dan in uro, kdaj bi rad poslal imejl. Zadnja sprememba je bila narejena tistega dne, ko je umrla Anna Bethsen.«

Harry ni več čutil ledenega vetra.

»To pomeni, da so bili mejli, ki si jih dobival, shranjeni že takrat, ko je prišel v tvojo klet,« je rekla Beate. »Zato ga je pakistanski sosed videval že tako dolgo.«

»A misliš, da je ves ta čas stal spodaj in delal in mlel sam od sebe?«

»Dokler sta bila računalnik in mobilec na elektriki, jima ni bilo nič hudega.«

»Jebemti!« Harry se je udaril po čelu. »Ampak to vendar pomeni, da je tisti, ki ga je vnaprej programiral, predvideval ves potek dogodkov. Da je bila vsa reč ena zajebana lutkovna predstava. Midva pa lutki.«

»Tako kaže. Harry?«

»Tukaj sem. Počakati moram, da se mi tole malo uleže. Se pravi, da moram to reč za nekaj časa pozabiti, preveč je vsega naenkrat. Kaj pa ime podjetja, ki sem ti ga dal?«

»Ime podjetja, ja. Kaj te napeljuje na misel, da sem se tam pozanimala?«

»Nič. Dokler nisi rekla, kar praviš zdaj.«

»Nič nisem rekla.«

»Res, a rekla si z obetavno intonacijo.«

»A ja?«

«Nekaj si odkrila, a ne?«

»Nekaj sem odkrila.«

»Daj že!«

»Poklicala sem v ključavničarsko računovodstvo in prepričala žensko, da mi je poslala osebne podatke zaposlenih. Štirje so polno zaposleni, dva pa deljeno. Pogledala sem v kazenski register. Pet jih ima povsem čisto kartoteko. Eden pa …«

»Ja?«

»Morala sem poscrollat, da sem vse prebrala. V glavnem mamila. Osumljen prodaje heroina in morfija, obsojen pa je bil le zaradi posedovanja manjših količin hašiša. Sedel je tudi zaradi vlomov in dveh hudih ropov.«

»Nasilje?«

»Pri enem hudem ropu je uporabil pištolo. Ni sicer streljal, je pa bila napolnjena.«

»Odlično. Njega iščemo. Ti si pravi angel. Kako mu je ime?«

»Alf Gunnerud. Dvaintrideset let, neporočen. Živi na Thor Olsens gati 9. Kaže, da sam.«

»Ponovi ime in naslov!«

Beate je ponovila.

»Mhm. Neverjetno, da je Gunnerud dobil službo pri ključavničarju s tako kartoteko.«

»Kot lastnik podjetja je naveden nek Birger Gunnerud.«

»Aha, razumem. A si prepričana, da je vse v redu?«

Premor.

»Beate?«

»Vse je v redu, Harry. Kaj boš naredil?«

»Obiskal bom njegovo stanovanje, da vidim, če bom našel kaj zanimivega. V tem primeru te bom poklical iz njegovega stanovanja, zato da boš tja poslala avto in da bojo zavarovali dokaze po predpisih.«

»Kdaj boš šel tja?«

»Zakaj?«

Nov premor.

»Da bom doma, ko boš poklical.«

»Jutri ob enajstih. Upam, da bo takrat v službi.«

Ko je odložil, je pogledal v oblačno nočno nebo, ki se je kot rumena kupola bočilo nad mestom. V ozadju je slišal glasbo. Komajda. Vendar dovolj:

I only want to see you bathing in the purple rain.

V avtomat je vrgel nov kovanec in zavrtel 1881.

»Potrebujem številko Alfa Gunneruda …«

Taksi je kot tiha črna riba drsel skozi noč, skozi semaforje, pod uličnimi svetilkami in pod tablami, ki so usmerjale v center.

»Ne moreva se več srečevati na tak način,« je rekel Øystein. Pogledal je v ogledalo in videl, da si Harry natika črn pulover, ki mu ga je prinesel od doma.

»A si se spomnil na lomilko?« je rekel Harry.

»V prtljažniku je. Kaj pa, če je tip vseeno doma?«

»Ljudje, ki so doma, odgovarjajo na telefon.«

»Kaj pa, če se vrne domov, ko boš ti v stanovanju?«

»Potem boš naredil, kot sem ti naročil: dvakrat na kratko pohupaj!«

»Že, že, ampak jaz pojma nimam, kako tip sploh zgleda.«

»Okrog tridesetih, sem rekel. Če boš videl, da kakšen tak vstopa v številko devet, zahupaj!«

Øystein se je ustavil ob znaku za prepovedano parkiranje na ulici v onesnaženem, izjemno prometnem cestnem črevesnem zavoju. Ulica je na strani 265 v zaprašeni knjigi z naslovom Mestni očetje IV v sosednji Deichmanovi knjižnici opisana takole: »… neugledna in skrajno nezanimiva ulica, ki nosi ime Thor Olsens-gate«. A ravno ta večer je to prišlo Harryju še kako prav. Hrup, mimovozeči avtomobili in tema ga bodo ščitili in nihče ne bo opazil čakajočega taksija.

Lomilko je vtaknil v rokav usnjene jakne in se podvizal čez cesto. Odleglo mu je, ko je videl, da je na številki devet najmanj dvajset zvoncev. Tako bo imel več možnosti, če se mu blef ne bo posrečil v prvem poskusu. Ime Alfa Gunneruda je bilo drugo od zgoraj na desni. Pogledal je po desni strani fasade. V četrtem nadstropju so bila okna mrka. Poklical je v pritličje. Odgovoril je zaspan ženski glas.

»Dober dan, k Alfu grem,« je rekel. »Ampak verjetno nažigajo glasbo tako naglas, da ne slišijo zvonca. Alf Gunnerud. Ključavničar v četrtem nadstropju. A bi bili tako prijazni in mi odprli?«

»Ura je polnoč preč!«

»Brez zamere, gospa, bom poskrbel, da bo Alf utišal glasbo.«

Harry je čakal. Potem je zabrenčalo.

Jemal je po tri stopnice. V četrtem se je ustavil in poslušal, a slišal je le svoje razbijajoče srce. Izbirati je imel med dvojimi vrati. Na enih je bil prilepljen siv kartonček s priimkom Andersen, napisanim s flomastrom, na drugih ni bilo nič.

To je bil najbolj kritičen del načrta. Preprosto ključavnico bi odprl, ne da bi zbudil vso hišo, ampak če je Alf uporabil ves ključavničarski arzenal, bo Harry v škripcih. Vrata je skeniral od vrha do tal. Nobenih nalepk varnostne službe Falken ali drugih znamk. Nobenih protivlomnih ključavnic. Nobenih twin cilindrov z dvojnimi zatiki. Samo dobra stara cilindrska ključavnica. Angleži ji rečejo a piece of cake.

Harry je pridvignil rokav, spustil roko in ujel lomilko. Obotavljal se je, preden jo je zasadil v vrata takoj pod ključavnico. Bilo je skoraj preveč preprosto. Ampak časa za razmišljanje ni imel, izbire pa tudi ne. Vrat ni polomil, temveč jih je za spoznaje odrinil k tečajem, tako da je v režo lahko potisnil Øysteinovo bančno kartico. Vrata so popustila, zapiralo je rahlo zdrknilo iz okvirja, potem pa je še za spoznanje pritisnil na lomilko in se s podplatom oprl spodaj v vrata. V tečajih je zahreščalo, ko je še zadnjič pritisnil in hkrati potegnil kartico k sebi. Zmuznil se je v sobo in zaprl vrata. Vsa operacija je trajala osem sekund.

Brnenje hladilnika in sitcom smeh iz sosedovega televizorja. Harry je poskušal dihati mirno in globoko, medtem ko je poslušal v nemi mrak. Slišal je avtomobile in čutil hladen prepih, oboje je bil znak, da so bila okna stara. Najpomembnejše pa je bilo, da ni slišal nobenega glasu, ki bi pričal, da je kdo doma.

Poiskal je stikalo. Veži bi se prav gotovo prilegel obrazni lifting. Dnevni sobi temeljita prenova. Kuhinja je bila samo še za rušenje. Oprema stanovanja je pojasnjevala pičle varnostne ukrepe. Oziroma pravilneje – pomanjkanje opreme. Alf Gunnerud namreč ni imel nič, še stereonaprave ne, da bi ga Harry prosil, naj jo utiša. Vse, kar je pričalo, da tukaj nekdo živi, so bili dva stola za kampiranje, zeleno pobarvana mizica, vsepovsod razmetane obleke in postelja s pernico brez prevleke.

Harry si je nataknil rokavice za pomivanje posode, ki mu jih je prinesel Øystein, in en stol odnesel v vežo. Postavil ga je pred stensko omaro, ki je segala vse do vrha trimetrskega stropa, se otresel vseh misli in previdno zlezel na stol. V tistem je zazvonil telefon, Harry se je oprl z drugo nogo, stol se je zložil in Harry je zgrmel na tla.

Tom Waaler je imel slab občutek. V tej situaciji je pogrešal tisto predvidljivost, za katero si je prizadeval ob vsakem času. Še zlasti zato, ker njegova kariera in prihodnost nista bili samo v njegovih rokah, ampak tudi v rokah tistih, s katerimi se je spajdašil, je bil človeški faktor tveganje, s katerim je moral ves čas računati. Slab občutek je imel pa zato, ker v tem trenutku ni vedel, komu lahko sploh zaupa: Beate Lønn, Runeju Ivarssonu ali – in to je bilo najhujše – moškemu, ki je bil njegov najpomembnejši finančni vir: Hlapcu.

Ko mu je prišlo na ušesa, da mestna uprava po ropu na Grønlan-dsleiru počasi pritiska na načelnika policije, naj Klavca primejo, je ukazal Hlapcu, naj ponikne. Strinjala sta se tudi, kam. Hlapec je kraj poznal od prej, Pattaya je bila največje zbirališče iskanih zahodnih zločincev na vzhodni polobli in le nekaj ur vožnje z avtom južno od Bangkoka. Kot beli turist se bo izgubil v množici. Hlapec je Pattayi rekel »Azijska Sodoma«, zato Waaler ni razumel, zakaj se je nenadoma spet pojavil v Oslu in povedal, da tam ne zdrži več.

Waaler se je ustavil pred rdečo na Uelandsgati in prižgal levi smernik. Slab občutek. Zadnji rop je Hlapec izpeljal, ne da bi se prej z njim posvetoval, to pa je bila resna kršitev pravil. Mogoče bo treba zaorati.

Pravkar je klical Hlapca domov, a odgovora ni dobil. To je lahko pomenilo vse in nič. Lahko recimo pomeni, da se v vikendu v Tryvannu ukvarja s podrobnostmi napada na transport denarja, o katerem sta se pogovarjala. Ali pa preverja opremo – oblačila, orožje, policijski radio, skice. Lahko pa tudi pomeni, da se mu je utrgalo in da doma v kakšnem kotu kinka, iz podlakti pa mu visi injekcija.

Waaler je počasi peljal po temni, umazani slepi ulici, v kateri je živel Hlapec. Na drugi strani ulice je čakal taksi. Waaler je pogledal v okna stanovanja. Čudno, notri je gorela luč. Če je Hlapec spet na drogah, bo hudič. Zlahka bo prišel v stanovanje, Hlapec ima na vratih samo eno usrano ključavnico. Pogledal je na uro. Obisk pri Beate ga je razvnel, vedel je, da še dolgo ne bo mogel zaspati. Malo bo še križaril, poklical tega in onega, da bo vedel, kaj se dogaja.

Waaler je dal Princea bolj na glas, pritisnil na plin in zapeljal po Ullevålsveinu.

Harry je sedel na stolu za kampiranje, držal se je za glavo, v boku ga je bolelo, imel ni najmanjšega dokaza proti Alfu Gunnerudu. Samo dvajset minut je potreboval, da je prebrskal skromno lastnino v stanovanju, tako skromno, da bi človek kar posumil, če Gunnerud v resnici ne stanuje kje drugje. V kopalnici je našel zobno krtačko, skoraj prazno tubo zobne paste Solidox in kos nedoločljivega mila, zgnetenega v posodici za milo. Pa še brisačo, ki je nekoč utegnila biti bela. To je bilo vse. Ničesar drugega. In to je bila njegova šansa!

Šlo mu je na jok. Najraje bi se z glavo butnil v steno. Odbil vrat od steklenice Jima Beama in popil alkohol s črepinjami vred. Ker mora – mora – biti Gunnerud. Od vseh indicev proti osebi je po statistiki eden nad vsemi drugimi – ali je bila in če, kolikokrat obsojena in osumljena. Stvar je kar kričala po Gunnerudu. Kartoteka ga bremeni mamil in uporabe orožja, dela pri ključavničarju, po mili volji lahko naroča sistemske ključe, recimo za Annino stanovanje. In za Harryjevo.

Stopil je k oknu. Pomislil, kako se je ujel na limanice in slepo sledil rokopisu nekega norca do poslednje pike. Ampak zdaj je konec navodil, zmanjkalo je besedila. V oblačni špranji se je prikazala luna, bila je kot napol prežvečena fluorova tableta, pa mu tudi ona ni mogla nič prišepetati.

Zamižal je. Se koncentriral. Kaj je videl v stanovanju, da bi ga pripeljalo korak naprej, kaj je spregledal? Po spominu je preletel stanovanje, košček za koščkom.

Po treh minutah se je vdal. Končal je. Tukaj ni bilo ničesar.

Preveril je, ali je vse tako, kot takrat, ko je prišel, in ugasnil luč v dnevni sobi. Šel je v stranišče, se postavil pred školjko in si odpel hlače. Čakal. Ljubi bog, zdaj še tega ne more! Potem se je odprlo, utrujeno je zavzdihnil. Potegnil je za vrvico, voda se je ulila in v tistem je odrevenel. Je skozi brbotavo vodo slišal avtomobilsko hupo? Šel je v vežo in zaprl straniščna vrata, da bi bolje slišal. Točno! Kratko, odločno hupanje s ceste. Gunnerud se vrača! Harry je stal že na vratih, ko ga je prešinilo. Jasno, da ga je prešinilo zdaj. Ko je prepozno! Šumeča voda. Boter. Pištola. »To je pač moje najljubše skrivališče.«

»Pizdarija!« Stekel je nazaj v stranišče, zgrabil gumb na vrhu kotlička in ga vročično odvijal. Pokazali so se zarjaveli navoji. »Hitreje!« je zašepetal, vrtel prste in začutil, kako mu srce divja, ta prekleta štanga pa se kar vrti in vrti in cvili, pa noče popustiti. Zaslišal je, da so se spodaj v veži zadrlesknila vrata. Potem je cev le popustila, dvignil je pokrov na kotličku. Zaslišal se je raskav glas porcelana ob porcelan, medtem ko je voda še vedno naraščala. V kotliček je vtaknil roko in s prsti tipal po sluzasti algasti oblogi. Kaj jebemti? Nič? Obrnil je pokrov. In ga zagledal. Prilepljenega. Globoko je vdihnil. Na ključu pod prozornim selotejpom je otipal vsak zobček, konico in utor. Odpiral je Harryjevo hišo, klet in stanovanje. Tudi sliko, prilepljeno ob strani, je poznal. Pogrešana slika nad ogledalom. Søs se je smehljala, Harry pa se je delal resnega. Poletno porjavela in prešerno nevedna. Harry pa ni poznal belega prahu v plastični vrečki, pritrjeni s tremi širokimi trakci črnega lepilnega traku, a šel bi za glavo stavit, da gre za diacetilmorfin, bolj poznan kot heroin. Veliko heroina. Heroina za šest let brezpogojno, najmanj. Dotaknil se ni ničesar, položil je pokrov nazaj in ga začel privijati, vmes pa poslušal, če sliši korake. Beate je poudarila, da bodo dokazi eno figo vredni, če se bo odkrilo, da je bil v stanovanju brez naloga za preiskavo. Ko je bil gumb na svojem mestu, je stekel proti vhodnim vratom. Drugega mu ni ostalo, odprl jih je in stopil na stopnišče. Drsajoči koraki so se približevali. Tiho je zaprl vrata, pogledal čez ograjo in zagledal temno, gosto grivo. Čez pet sekund bo zagledal Harryja.

Mladenič se je v hipu ustavil, ko je pred sabo zagledal Harryja, sedečega na stopnicah.

»Živjo, Alf!« je rekel Harry in pogledal na uro. »Čakal sem te.«

Poba ga je gledal z izbuljenimi očmi. Bled, pegast obraz so obrobljali poldolgi, mastni lasje z liamgallagherskimi zalisci. Harryja še malo ni spominjal na zadrtega ubijalca, temveč na fantka, ki se boji, da jih bo še več fasal.

»Kaj bi radi?« je vprašal fant z visokim, svetlim glasom.

»Da greš z mano na policijo.«

Poba je odreagiral v hipu. Obrnil se je, se prijel za ograjo in jo preskočil. »Ej!« je zavpil Harry, a mu je fant že izginil izpred oči. Težko topotanje po vsaki peti ali šesti stopnici je odmevalo po stopnišču.

»Gunnerud!«

Harry je v odgovor slišal samo, kako so zagrmela vrata v pritličju.

Segel je za jakno in ugotovil, da nima cigaret. Vstal je in počasi odšel za njim. Naj poskrbi zanj konjenica!

Tom Waaler je utišal glasbo, iz žepa izvlekel piskajoči mobilnik, pritisnil na yes in ga pritisnil k ušesu. Na drugem koncu je zaslišal hitro, drhteče dihanje in avtomobilski promet.

»Halo?« je rekel glas. »A si ti?« Bil je Hlapec. Po glasu sodeč, prestrašen.

»Kaj se dogaja, Hlapec?«

»O ljubi bog, da sem te le dobil! Cel hudič je. Pomagati mi moraš. Hitro.«

»Nič mi ni treba. Odgovori na vprašanje.«

»Odkrili so naju. Ko sem prišel domov, me je na stopnicah čakal en policaj.«

Waaler se je ustavil pred zebro pred Ringveinom. Starec je čudno drobencljal čez cesto. Trajalo je celo večnost.

»Kaj je hotel?« je vprašal Waaler.

»Kaj misliš? Verjetno me je prišel aretirat.«

»In zakaj nisi aretiran?«

»Hiter sem bil ko hudič. Pobrisal sem jo v hipu. So mi pa za petami, že trije policajski avti so peljali mimo. A slišiš? Prijeli me bojo, če ne …«

»Ne deri se mi v telefon! Kje so bili pa drugi policisti?«

»Nobenega drugega nisem videl, samo tekel sem.«

»In se tako zlahka zmazal? A si prepričan, da je bil tip policist?«

»Ja, saj je bil on!«

»Kdo on?«

»Harry Hole, a ne. Pred kratkim se je spet oglasil v trgovini.«

»Tega mi pa nisi povedal.«

»To je trgovina s ključi! Policaji nas obiskujejo ves čas!«

Prižgala se je zelena. Waaler je pohupal avtu pred sabo. »Okej, bova pozneje o tem. Kje si zdaj?«

»V telefonski govorilnici pred … e … parlamentom.« Živčno se je zasmejal. »In čisto nič mi ni všeč.«

»A imaš v stanovanju kaj, česar ne bi smel imeti?«

»Čisto je. Vso opremo imam v vikendu.«

»Pa ti, a si ti tudi čist?«

»Saj veš, da sem clean. A prideš ali kaj? Pizda, tresem se po vsem telesu.«

»Pomiri se, Hlapec!« Waaler je računal, koliko časa bo potreboval. Tryvann. Policijska centrala. Center. »Predstavljaj si, da je to bančni rop! Ko pridem, ti bom dal tabletko.«

»Nehal sem, če ti pravim!« Okleval je. »Nisem vedel, da imaš tudi tabletke, Princ.«

»Vedno.«

Premor.

»Kaj pa imaš?«

»Mothers arms. Rohypnol. A imaš še jerichovko, ki sem ti jo dal?«

»Vedno.«

»Lepo. Dobro me poslušaj! Dobiva se na pomolu na vzhodni strani pristaniškega skladišča. Jaz sem še precej stran, dati mi moraš štirideset minut.«

»Kaj pa ti je? Sem moraš priti, jebemti! Zdaj!«

Waaler je poslušal dihanje, ki je sikalo v membrano, in ni odgovoril.

»Če me bojo prijeli, te bom potunkal, upam, da razumeš, Princ. Zašpecal te bom, če mi bojo znižali kazen, jebemti da ne mislim sedet namesto tebe, če ne boš …«

»Hlapec, ne paničari! Panike pa zdajle res ne rabiva. Kako pa naj vem, da te niso aretirali in da je to past, da ujamejo še mene? A me zdaj razumeš? Glej, da boš sam, postavi se pod eno od luči, da te bom razločno videl, ko pridem.«

Hlapec je zastokal. »Pizda! Pizda!«

»Torej?«

»Ja, no. V redu. Samo tabletke mi prinesi! Pizda!«

»Pristaniško skladišče čez štirideset minut. Pod lučjo.«

»Ne obiraj se!«

»Čakaj, še nekaj! Parkiral bom malce stran od tebe, in ko bom rekel, dvigni pištolo v zrak, da jo bom razločno videl!«

»Zakaj pa to? A si paranoičen ali kaj?«

»Dajva reči, da je situacija v tem trenutku malce nepregledna in da nočem tvegati. Samo ubogaj me!«

Waaler je pritisnil na no in pogledal na uro. Glasbo je navil do konca. Kitare. Krasno, bel hrup. Krasno, bel bes.

Zavil je na bencinsko črpalko.

Bjarne Møller je stopil čez prag in se obsojajoč oziral po sobi.

»Prijetno domače, a ne?« je rekel Weber.

»Star znanec, sem slišal?«

»Alf Gunnerud. Vsekakor je stanovanje zapisano na njegovo ime. Imamo ogromno prstnih odtisov, kmalu bomo vedeli, če so njegovi. Steklo.« Pokazal je v mladeniča, ki je s čopičem obdeloval okno. »Najboljši odtisi so vedno na steklu.«

»Ker ste začeli zbirati prstne odtise, domnevam, da ste našli še kaj drugega?«

Weber je pokazal na plastično vrečko, ki je z drugimi predmeti ležala na volneni preprogi. Møller je počepnil in vtaknil prst v vrečko. »Mhm. Okus ima po heroinu. Tega mora biti kakšne pol kile. Kaj pa je to?«

»Slika dveh otrok. Zaenkrat še ne vemo, kdo sta. In Triovingov ključ, ki vsekakor ne paše v tale vrata.«

»Če je sistemski, bojo na Triovingu že vedeli, čigav je. Fant na sliki mi je nekam znan.«

»Tudi meni se zdi.«

»Fusiform gyrus,« je rekel ženski glas za njima.

»Gospodična Lønn,« je Møller presenečen pozdravil. »Kaj pa dela tukaj oddelek za rope?«

»Jaz sem dobila namig o temle heroinu. In jih prosila, naj pokličejo vas.«

»Torej imate špiclje tudi na narkosceni?«

»Roparji in narkomani so ena velika, srečna družina, veste.«

»Kdo je ta špicelj?«

»Pojma nimam. Poklical me je domov, ko sem bila že v postelji. Ni povedal, kako mu je ime ali kako je vedel, da sem policistka. Ampak namig je bil tako konkreten in podroben, da sem stvar vzela zares in zbudila našega pravnika.«

»Hm,« je rekel Møller. »Mamila. Že obsojen. Nevarnost, da zabriše dokaze. Verjetno ste takoj dobili zeleno luč, domnevam.«

»Ja.«

»Nobenega trupla ne vidim, zakaj ste me torej poklicali?«

»Ker mi je špicelj namignil še nekaj.«

»A ja?«

»Alf Gunnerud je menda poznal Anno Bethsen intimno. Kot ljubimec in kot dealer. Dokler ga ni dala na čevelj, ko je srečala drugega, medtem ko je Gunnerud sedel v kehi. Kaj mislite o tem, Møller?«

Møller jo je pogledal. »Vesel sem,« je rekel, ne da bi trznil. »Bolj vesel, kot si lahko predstavljate.«

Vztrajno jo je gledal, dokler ni umaknila pogleda.

»Weber,« je rekel. »Zapečati stanovanje in pokliči vse svoje ljudi. Čaka nas en opravek.«

39. poglavje

Glock

Stein Thommesen je delal dve leti kot uniformiran policist. Želel si je postati kriminalist in sanjal, da bi se specializiral. Fiksni delovni čas, lastna pisarna in boljša plača od inšpektorja. Da bi prišel domov k Trine in ji pripovedoval o kakem zanimivem strokovnem vprašanju, o katerem sta razpravljala s patologom na oddelku za nasilna dejanja in ki bi se ji zdelo globoko in nepojmljivo zapleteno. Zdaj pa hodi v službo za ušivo plačo, prebuja se utrujen na smrt, čeprav spi deset ur, in ko mu je Trine rekla, da ne misli tako živeti do konca življenja, ji je poskušal razložiti, kaj se izcimi, če je tvoj dan sestavljen iz tega, da voziš predozirane najstnike na urgenco, razlagaš otrokom, da bodo odpeljali očeta, ker pretepa mamo, in prenašaš zajebavanje vseh, ki sovražijo tvojo uniformo. In Trine je zavila z očmi, češ da je vse bob ob steno.

Ko je višji inšpektor Tom Waaler z oddelka za nasilna dejanja stopil na policijsko postajo in vprašal Steina Thommesna, ali bi lahko šel z njim aretirat nekega zlikovca, je Thommesna najprej prešinilo, da bi mu Waaler mogoče dal kakšen nasvet, kaj naj naredi, da bi postal kriminalist.

Ko mu je to omenil v avtomobilu na poti dol po Nylandsveinu proti avtocestnemu vozlišču, se je Waaler nasmehnil in mu rekel, naj na list napiše nekaj besed, tako enostavno je to. In mogoče bo – Waaler – založil zanj tudi kakšno dobro besedo.

»To bi bilo … zelo lepo.« Thommesen je razmišljal, ali naj se mu zahvali oziroma ali se to ne bi slišalo kot prilizovanje. Za zdaj se mu tako ali tako nima zahvaliti za kaj velikega. Vsekakor pa ne bo pozabil Trine omeniti, da je stegnil tipalke. Ja, točno tako ji bo povedal:

»Stegnil tipalke.« Potem pa ničesar več, naj ostane skrivnost, dokler ne bo izvedel česa konkretnega.

»Kakšnega tipa pa greva aretirat?« je vprašal.

»Ravno sem se peljal in ujel po radiu, da so v Thor Olsens gati zaplenili heroin. Alfa Gunneruda.«

»Ja, o tem sem slišal na postaji. Skoraj pol kile.«

»In v naslednjem hipu je poklical en tip in mi namignil, da je videl Gunneruda spodaj v pristaniškem skladišču.«

»Špiclji so danes zvečer nekam živahni. Anonimni namig je tudi pripeljal do zaplembe heroina. Lahko, da po naključju, a vseeno je hecno, da dva anonimna …«

»Mogoče je en in isti špicelj,« ga je prekinil Waaler. »Mogoče išče Gunneruda kdo, ki ga je nategnil ali kaj podobnega.«

»Mogoče …«

»Torej te mika, da bi postal kriminalist,« je rekel Waaler in Thommesnu se je zazdelo, da je v njegovem glasu slišal rahlo nejevoljo. Z avtocestnega vozlišča sta zavila proti pristanišču. »Ja, to te pa razumem. To je pač nekaj drugega. Si kaj razmišljal, kateri oddelek?«

»Nasilje,« je rekel Thommesen. »Ali ropi. Ne javna morala.«

»Ne, jasno, da ne. Evo, pa sva!«

Zdrsela sta po temačnem, odprtem prostoru z zabojniki, naloženimi drug na drugega, proti rožnati zgradbi na koncu.

»Tip tamle pod lučjo ustreza opisu,« je rekel Waaler.

»Kje?« je rekel Thommesen in mežikal.

»Tamle pri poslopju.«

»Mater, vidite pa dobro.«

»A imaš orožje s sabo?« je vprašal Waaler in upočasnil vožnjo.

Thommesen je presenečen pogledal Waalerja. »Nič niste rekli o …«

»Že v redu, saj ga imam jaz. Ti samo ostani v avtu, da boš poklical okrepitev, če nama bo delal zgago, okej?«

»Prav. A ste prepričani, da ne bi poklicala …«

»Nimava časa.« Waaler je prižgal dolge luči in ustavil avto. Thommesen je ocenil, da je do silhuete pod svetilko petdeset metrov, kasnejše meritve pa bodo pokazale, da jih je bilo štiriintrideset.

Waaler je napolnil pištolo – glock 20, zanjo je potreboval posebno dovoljenje, zaprosil je zanj in ga tudi dobil – zgrabil veliko, črno baterijo, ki je ležala med sprednjima sedežema, in stopil iz avtomobila. Zavpil je in se napotil proti moškemu. Iz poročil obeh policistov, kaj se je zgodilo, je razvidno, da sta se prav v tej točki razlikovali. Waaler je zapisal, da je zavpil »Policija! Da jih vidim!«. Se pravi, pokaži mi roke nad glavo. Državni tožilec se je strinjal, da je treba domnevati, da večkratni kaznjenec pozna tovrstni sleng. In višji inšpektor Waaler je povrh vsega jasno povedal, da je policist. Thommesen pa je najprej zapisal, da je Waaler zavpil »Ej, tukaj teta policija. Da jo vidim!«. Po posvetovanju med Thommesnom in Waalerjem pa je Thommesen dejal, da je najverjetnejša Waalerjeva verzija.

O tem, kaj se je dogajalo potem, skoraj ni bilo razhajanj. Moški pod svetilko je segel v jakno in izvlekel pištolo, ki se je izkazala za jerichovko z izbrisano serijsko številko in je zato neizsledljiva. Waaler – posebna neodvisna policijska komisija je v svojem poročilu zapisala, da je dosegel enega najboljših rezultatov na strelišču – je zavpil in trikrat ustrelil. Dva strela sta zadela Alfa Gunneruda. Eden v levo ramo, drugi v bok. Noben strel ni bil usoden, vendar sta ga vrgla po tleh. Waaler je potem stekel do Gunneruda z dvignjeno pištolo in zavpil: »Policija! Ne dotikaj se orožja ali streljam! Ne dotikaj se orožja, sem rekel!«

Od tod naprej policist Stein Thommesen ni imel dodati v poročilo nič bistvenega, ker je bil štiriintrideset metrov stran, bilo je temno in poleg tega se je Waaler premikal tako, da je Gunneruda pokrival. Po drugi strani pa ni bilo ničesar v Thommesnovem poročilu – oziroma na prizorišču – kar bi nasprotovalo nadaljnjemu poteku dogodkov v Waalerjevem poročilu: da je Gunnerud zgrabil pištolo in jo uperil vanj kljub opozorilom, a da je Waalerju uspelo ustreliti prej. Razdalja med obema je znašala tri do štiri metre.

Umrl bom. In to nima smisla. Strmim v kadečo se cev.

To ni bilo po načrtu, vsaj ne po mojem. Da pa sem bil ves čas na poti semkaj, ne da bi vedel, je mogoče. A moj načrt ni bil tak. Moj načrt je bil boljši. Moj načrt je bil smiseln. Pritisk v kabini pade, nevidna sila mi pritiska na bobenček od znotraj. Nekdo se nagne k meni in me vpraša, ali sem pripravljen, zdaj bomo pristali.

Zašepetam, da sem kradel, lagal, dilal, se kurbal in pretepal. Nikdar pa nisem nikogar ubil. Tisto z žensko, ki sem jo poškodoval v Grensnu, je bilo čisto po nesreči. Zvezde pod nami sijejo naravnost skozi letalski trup.

»Greh je …« zašepetam. »Do nje, ki sem jo ljubil. Mi bo tudi on odpuščen?« A stevardesa je že odšla in pristajalne luči se prižgejo na vseh straneh.

Tisti večer je Anna prvič rekla ne in jaz sem rekel o ja in odrinil vrata. Prinesel sem najboljšo drogo, kar mi je kdaj prišla v roke, in zakaj bi si pokvarila veselje s kajenjem. Upirala se je, jaz pa sem rekel, da hiša časti, in pripravil šus. Nikoli si ga ni vbrizgala, zato sem ji ga jaz. Na drugih ljudeh je to težje. Ko sem zgrešil dvakrat, me je pogledala in počasi rekla: »Tri mesce sem clean. Rešena sem.« »Dobrodošla nazaj,« sem rekel. Na kratko se je zasmejala in rekla: »Ubila te bom.« Zadel sem v tretjem poskusu. Zenice so se ji odpirale, počasi kot črna vrtnica, krvave kaplje so ji iz podlakti topo kapljale na preprogo. Potem ji je glava padla vznak. Naslednji dan me je poklicala in hotela več. Kolesa so zaječala ob asfalt.

V življenju bi nama lahko bilo lepo. Tak je bil načrt, v tem je smisel. V čem pa je smisel tega, nimam pojma.

Po obdukcijskem poročilu ... je desetmilimetrski projektil Alfu Gunnerudu zdrobil nosno kost. Koščki kosti so potovali s kroglo skozi tanko tkivo pred možgani, svinec in kost sta razdejala ves talamus, limbski sistem in cerrebellum, potem je krogla izstopila skozi lobanjo. Na koncu se je projektil zavrtal v asfalt, ki je bil še vedno porozen, ker ga je Služba za ceste pred dvema dnevoma preplastila.

40. poglavje

Bonnie Tyler

Dan je bil žalosten, kratek in docela nepotreben. Svinčeno sivi oblaki so se, naphani z dežjem, pojali nad mestom, ne da bi potočili eno samo kapljico, in naključni vetrovni sunki so šarili po časopisih pred Elmerjevim Sadjem in Tobakom. Naslovi na stojalu so kazali, da so ljudje počasi že siti tako imenovane vojne proti terorizmu. Vse skupaj je že rahlo dišalo po volilnem golažu, poleg tega pa se je že obrusila ost, saj nihče ni vedel, kam je poniknil glavni krivec. Nekateri so celo menili, da je mrtev. Zato so časopisi že odstopali mesto televizijskim resničnostnim zvezdam, tujim drugorazrednim pomembnežem, ki so povedali kaj lepega o Norvežanih in dopustniških načrtih kraljevske hiše. To dolgočasje je zmotila samo strelska drama v pristaniškem skladišču, ko je iskani morilec in preprodajalec mamil dvignil orožje v policista, a ga je slednji ubil, preden je prvi sploh sprožil. V stanovanju ubitega so zaplenili precej heroina, je povedal šef oddelka za mamila, medtem ko je šef oddelka za nasilna dejanja pojasnil, da še vedno raziskujejo umor, za katerega sumijo tega 32-letnika. Časopisu najnovejše izdaje pa je uspelo še pritakniti, da indici bremenijo moškega, ki ni tujega rodu. In da gre pri vpletenem policistu zanimivo za tistega, ki je v podobni zadevi pred dobrim letom ubil neonacista Sverreja Olsna na njegovem domu. Policist je suspendiran, dokler posebna preiskovalna skupina ne bo zaključila preiskave, je pisal časopis in citiral šefa kriminalistov, da je v takih primerih to ustaljen postopek in da nima nobene zveze s Sverrejem Olsnom.

Tudi požaru v vikendu na Tryvannu so dodelili nekaj skromnih vrstic, ker so malce stran od do tal požganega vikenda našli prazen kanister s sledmi bencina in policija zato ne more izključiti, da požar ni bil podtaknjen. V tisk pa ni prišel novinarjev poskus, da bi govoril z Birger Gunnerud in jo vprašal, kako se počuti, ko je istega večera izgubila in vikend in sina.

Zgodaj se je zmračilo in cestne svetilke so se prižgale že ob treh.

Ob Harryjevem prihodu v House of Pain je na platnu drgetala zamrznjena slika ropa v Grensnu.

»A si kaj napredovala?« je vprašal in pokimal v platno, ki je kazalo Klavca v galopu.

Beate je odkimala. »Čakamo.«

»Da bo spet udaril?«

»Prav zdaj nekje načrtuje nov rop. Po mojem se bo zgodilo enkrat naslednji teden.«

»Očitno si zelo prepričana.»

Skomignila je. »Izkušnje.«

»Tvoje?«

Nasmehnila se je, odgovorila pa ne.

Harry se je usedel. »Upam, da vam nisem prekrižal računov, ker nisem naredil tako, kot sem ti rekel po telefonu.»

Nagrbančila je čelo. »Kako to misliš?«

»Da mu bom šele danes preiskal stanovanje.«

Harry jo je pogledal. Ona pa, kot da ga absolutno in iskreno ne razume. Po drugi strani pa Harry ni delal v Secret Serviceu. Hotel je nekaj reči, a si je premislil. Namesto tega je spregovorila Beate: »Harry, nekaj te moram vprašati.«

»Shoot.«

»A si vedel za to o Raskolu in mojem očetu?«

»Na kaj misliš?«

»Da je bil v banki … Raskol. Da ga je on ustrelil.«

Harry je povesil pogled. Gledal je v roke. »Ne,« je rekel. »Nisem vedel.«

»Si pa uganil?«

Pogledal je Beate v oči. »Pomislil sem na to. To je vse.«

»Zakaj pa si pomislil na to?«

»Pokora.«

»Pokora?«

Harry je globoko vdihnil. »Včasih ti grozljivost zločina zamegli pogled navzven. Ali navznoter.«

»Kako to misliš?«

»Vsi čutimo potrebo po spokorjenju, Beate. Ti jo čutiš. Bog mi je priča, da jo čutim tudi jaz. Pa Raskol tudi. To je tako temeljna potreba kot umivanje. Gre za harmonijo, za zelo nujno življenjsko ravnovesje. In temu ravnovesju rečemo morala.«

Harry je videl, da je Beate pobledela. Potem zardela. Odprla je usta.

»Nihče ne ve, zakaj je šel Raskol na policijo,« je rekel Harry. »Prepričan pa sem, da je to naredil zaradi pokore. Če je tvoja edina svoboda to, da potuješ, potem je zapor ultimativni način, da kaznuješ samega sebe. Če komu vzameš življenje, je drugače, kot če mu vzameš denar. Kaj, če je zagrešil tak zločin, da se mu je porušilo ravnovesje? Torej se odloči, da se bo na skrivaj pokoril zase – in če ga ima – za boga.«

Beate je končno izustila: »Mor… moralni … morilec?«

Harry je čakal. Pa ni dočakal ničesar več.

»Če si moralen, sprejmeš posledice svoje morale,« je rekel potihem. »Ne morale drugih.«

»In če bi si opasala tole?« je zagrenjeno rekla Beate, odprla predal in potegnila ven tok za pištolo. »Če bi se zaklenila z Raskolom v sobo za obiskovalce in potem rekla, da me je napadel in da sem ga ustrelila v samoobrambi? Da bi maščevala očeta in obenem izkoreninila plevel, je to zate dovolj moralno?« S tokom je udarila po mizi.

Harry se je nagnil vznak in mižal, dokler se njeno hitro dihanje ni umirilo. »Vprašanje, Beate, je, kaj je dovolj moralno zate. Ne vem, zakaj si prinesla ta tok, in nikakor te ne mislim ustavljati pri čemerkoli.«

Vstal je. »Beate, glej, da bo tvoj oče ponosen nate!«

Prijel je za kljuko, ko je zaslišal, da hlipa. Obrnil se je.

»Ne razumeš!« je hlipala. »Mislila sem, da bi lahko … Mislila sem, da je šlo za nekakšen … obračun, a ne?«

Harry je obstal. Potem je prednjo porinil stol, se usedel in jo pobožal po licu. Tople solze so se mu vpijale v raskavo kožo, medtem ko je govorila. »Policaj postaneš, ker verjameš, da mora biti red, ravnovesje v stvareh, a ne? Obračun, pravica in podobno. Potem pa se ti nekega dne pokaže priložnost, da obračunaš, tako kot si pač ves čas sanjal. In spoznaš, da si tega pravzaprav ne želiš.« Smrknila je. »Mama mi je enkrat rekla, da je samo ena stvar slabša od tega, da se ti želja ne uresniči. In to je, da želje sploh več ne čutiš. Sovraštvo – to ti pač ostane na koncu, potem ko si zgubil vse drugo. In potem ti vzamejo še tega.«

Z mize je odrinila tok, da je priletel v steno z zamolklim pokom.

Popolnoma se je stemnilo, ko je Harry na Sofies gati v bolj znanemu žepu v jakni iskal ključe. Ko se je zjutraj javil na policijski centrali, je med prvim šel po svoja oblačila na kriminalističnotehnični oddelek, kamor so jih prinesli od Albujevih. Ampak prej je šel v pisarno Bjarneja Møllerja. Šef oddelka za nasilna dejanja mu je povedal, da mu v glavnem ne kaže slabo, da pa morajo počakati, če bo kdo prijavil vlom na Harelabbnu 16. In da bodo čez dan ocenili, ali naj upoštevajo, da je zamolčal, da je bil v Anninem stanovanja tistega večera, ko je umrla. Harry je pripomnil, da bo v primeru morebitne preiskave seveda moral omeniti dogovor s šefom policije in Møllerjem o njegovih fleksibilnih polnomočjih pri iskanju Klavca in njun blagoslov, da odpotuje v Brazilijo brez vednosti brazilskih oblasti.

Bjarne Møller se je kislo nasmehnil in rekel, da domneva, da se bodo zmenili, da preiskava ne bo potrebna, ja, da verjetno sploh ne bo nobene reakcije.

Na stopnišču je bilo tiho. Harry je strgal policijske trakove pred svojimi vrati. Čez razbito šipo je bila pribita iverka.

Oziral se je po dnevni sobi. Weber je pojasnil, da so pred preiskavo poslikali stanovanje, zato da so vse postavili točno na staro mesto. Kljub temu se ni mogel otresti občutka, da so bile na delu tuje roke in oči. V stanovanju sicer ni imel veliko stvari, ki ne prenesejo dnevne svetlobe – nekaj strastnih, a starih ljubezenskih pisem, odprt zavojček kondomov, ki se jim je gotovo iztekel rok, in kuverta s slikami trupla Ellen Gjelten, kar bi marsikdo imel za perverzno. In poleg tega: dve pornoreviji, ploščo Bonnie Tyler in knjigo Suzanne Brøgger.

Dolgo je gledal rdečo utripajočo lučko na telefonskem odzivniku, preden je pritisnil. Znan fantovski glas je napolnil to tujo sobo. »Živjo, midva sva. Danes so odločili. Mami joka, zato je hotela, da ti povem jaz.«

Harry je zajel sapo, da bi se pripravil na najhujše.

»Jutri prideva domov.«

Harry je zadržal dih. Je prav slišal? Prideva domov?

»Zmagala sva. Moral bi videti ksihte očetovih advokatov. Mami je rekla, da so vsi mislili, da bova zgubila. Mami, a boš … Ne, ona kar joka. Zdaj greva proslavit v McDonaldsa. Mami sprašuje, če boš prišel po naju. Imej se.«

V slušalki je slišal Olegovo dihanje, v ozadju pa smrkanje in smeh. Potem pa spet Olegov glas, tiše: »Fajn, če prideš, Harry.«

Harry se je sesedel na stol. Cmok je rasel, razgnalo ga je in ulile so se mu solze.

Šesti del

41. poglavje

SSMN

Nebo je bilo brez oblakov, veter pa oster in bledo sonce je tako pičlo grelo, da sta si Harry in Aune pridvignila ovratnik in tesno drug ob drugem hodila dol po brezovem drevoredu, ki si je pred zimo že slekel listje.

»Ženi sem povedal, kako si bil vesel, ko si povedal, da sta Rakel in Oleg prišla domov,« je rekel Aune. »Vprašala je, če to pomeni, da boste vsi trije kmalu zaživeli skupaj.«

Harry se je v odgovor le nasmehnil.

»Vsekakor ima v hiši dovolj prostora,« je Aune še naprej vrtal.

»V hiši je dovolj prostora,« je rekel Harry. »Pozdravi mi Karolino s citatom Ola Bauerja!«

»Preselil sem se na Sorgenfrigato.«

»Pa tudi to ni pomagalo.«

Zasmejala sta se.

»Razen tega me pa v tem trenutku v glavnem okupira ta zadeva,« je rekel Harry.

»Zadeva, ja,« je rekel Aune. »Prebral sem vsa poročila, kot si me prosil. Čudno. Res čudno. Zbudiš se pri sebi doma, ne spomniš se ničesar in – opala! – se ujameš v igrico tega Alfa Gunneruda. Seveda je težko postavljati psihološko diagnozo post mortem, ampak on je zares zanimiv primer. Nedvomno zelo inteligenten in ustvarjalen. Ja, skoraj umetniški, ker je to, kar je pogruntal, prava mojstrovina od načrta. Me pa zanima nekaj stvari. Prebral sem kopije mejlov, ki ti jih je poslal. Na začetku se je igral s tem, da ti je padel mrak na oči. To gotovo pomeni, da te je videl, kako si zapuščal stanovanje pijan, in je računal, da se naslednji dan ne boš ničesar spomnil?«

»Tako je to, kadar ti mora kdo pomagati v taksi. Grem stavit, da je stal na ulici in špijoniral, točno tako kot je kasneje v mejlu trdil o Arneju Albuju. Verjetno je bil v stiku z Anno in je vedel, da bom ta večer prišel k njej. Da sem pa od nje prišel tako zadet, je bil zanj samo še plus, s katerim ni računal.«

»Potem je pač prišel v stanovanje s ključem, ki ga je prek svojega podjetja naročil pri izdelovalcu. In jo ustrelil. S svojim orožjem?«

»Najbrž. Serijska številka je bila zbrisana tako kot na pištoli, ki smo jo našli pri Gunnerudu v pristaniškem skladišču. Weber pravi, da glede na to, kako je zbrisana, kaže, da orožje prihaja od istega dobavitelja. Očitno nekdo nezakonito na veliko uvaža orožje. Pištola Glock, ki smo jo našli doma pri Sverreju Olsnu, tistemu, ki je ubil Ellen, je imela točno take raze.«

»Torej ji je dal pištolo v desno roko. Čeprav je bila levičarka.«

»Vaba!« je rekel Harry. »Seveda je vedel, da se bom jaz prej ali slej vključil v zadevo, če že zaradi drugega ne, zato da bi se zavaroval, da me ne bi vpletli vanjo na neugleden način. In da bi, v nasprotju s kriminalisti, ki je niso poznali, odkril to reč z napačno roko.«

»Potem pa še ta slika z gospo Albu in otroki.«

»Ki naj bi me pripeljala do Arneja Albuja, njenega zadnjega ljubimca.«

»In preden je spet odšel, je vzel s sabo še Annin laptop in tvoj mobilnik, ki si ga tisti večer zgubil v stanovanju.«

»Gotovo še en nepričakovan plus.«

»Ti možgani so torej vnaprej izdelali zapleten in brezhiben načrt, kako se znebiti nezveste ljubice, moškega, s katerim ga je varala, medtem ko je sedel v zaporu, in njenega novega starega ljubimca, blond policista. Povrhu vsega pa začne še improvizirati. Še enkrat izkoristi službo pri ključavničarju in si priskrbi ključ od tvojega stanovanja in kleti. Vanjo postavi Annin laptop, ga poveže s tvojim mobilnikom in ti pošilja mejle prek strežnika z anonimnimi naročniki, ki se ga ne da izslediti.«

»Skoraj ne.«

»Res, tvoj anonimni računalniški vohljač ga je pač odkril. Ni pa odkril, da so bili mejli, ki si jih prejemal, napisani vnaprej in odpošiljani na vnaprej določene dneve z računalnika v tvoji kleti. Da je pošiljatelj z drugimi besedami pripravil vse, preden je postavil laptop z mobilcem v klet. Je tako?«

»Mhm. A si pogledal vsebino mejlov, kot sem te prosil?«

»Sem. Ko jih bereš za nazaj, vidiš, da po eni strani sicer skicirajo potek dogodkov, po drugi strani so pa zelo nedoločni. Ampak ko sediš v tej godlji, tega seveda ne občutiš, takrat se ti zdi, kot da je storilec natanko obveščen o vsem in da je ves čas online. Ampak to mu je uspevalo, ker je na mnoge načine sam dirigiral vso zadevo.«

»Dobro. Ne vemo pa še, če je umor Arneja Albuja orkestriral Gunnerud. En sodelavec iz ključavničarstva pravi, da sta ob domnevnem času umora z Gunnerudom pila pivo pri Starem majorju.«

Aune si je pognetel roke. Harry ni vedel, ali zaradi mrzlega vetra ali ker se veseli vseh logičnih in nelogičnih možnosti. »Reciva, da Albuja ni ubil Gunnerud,« je rekel psiholog. »Kakšno usodo je v tem primeru načrtoval za Albuja, ko je tebe napeljal nanj? Da bi bil obsojen? Ampak potem bi jo ti poceni odnesel. In obratno, dva človeka ne moreta biti obsojena za isti umor.«

»Res je,« je rekel Harry. Vprašati se je treba, kaj je bilo Arneju Albuju najpomembnejše v življenju.«

»Odlično,« je rekel Aune. »Oče treh otrok, ki se prostovoljno ali neprostovoljno odreče poklicnim ambicijam. Družina, po mojem.«

»In kaj je Gunnerud dosegel, ko je razkrinkal, oziroma pravilneje, da sem jaz razkrinkal, da Arne Albu še naprej hodi k Anni?«

»Da je njegova žena popokala otroke in ga zapustila.«

»‘Kajti najhuje, kar lahko storiš človeku, ni, da mu vzameš življenje, ampak smisel življenja.’«

»Dober citat.« Aune je pokimal v znak priznanja. »Kdo je že to rekel?«

»Pozabil sem,« je rekel Harry.

»Ampak naslednje vprašanje, ki si ga moraš postaviti, je: Kaj ti je hotel vzeti, Harry? Zakaj je tvoje življenje vredno živeti?«

Prišla sta do Anninega bloka. Harry se je dolgo obiral s ključi.

»No?« je rekel Aune.

»Gunnerud je vedel o meni samo to, kar mu je povedala Anna. Ona pa me je poznala od takrat, ko nisem imel nič … no, ko sem imel samo službo.«

»Službo?«

»Hotel me je spraviti v arest. Še prej pa brcniti iz policije.«

Ko sta šla po stopnicah, nista govorila.

Weber in njegovi so že preiskali stanovanje. Weber je zadovoljen povedal, da so na več mestih našli Gunnerudove prstne odtise, med drugim na posteljni končnici.

»Posebno previden pa ni bil,« je rekel Weber.

»Tukaj je bil tolikokrat, da bi vseeno odkrili kakšen odtis,« je rekel Harry. »Razen tega je bil pa prepričan, da ne bo nikoli osumljen.«

»Sicer je bil pa Albu ubit na zanimiv način,« je rekel Aune, medtem ko je odprl drsna vrata v sobo s portreti in Grimmerjevo svetilko. »Pokopan na glavo. Na obali. To precej spominja na obred, kot da bi nam morilec hotel kaj povedati o sebi. A si kaj razmišljal o tem?«

»Jaz ne delam v tej zadevi.«

»Tega te nisem vprašal.«

»No. Mogoče pa je morilec hotel povedati kaj o žrtvi.«

»Kako to misliš?«

Harry je prižgal Grimmerjevo svetilko in svetloba je padla na tri slike. »Spomnil sem se nečesa, kar smo se učili na pravu. V zakonu Gulathing iz okrog leta 1100 piše, da je treba vsakega mrliča pokopati v sveto zemljo, razen zločincev, izdajalcev in morilcev. Te je treba zagrebsti tam, kjer se srečata morje in zemlja. Kraj, na katerem je bil pokopan Albu, ne kaže, da gre za umor iz ljubosumja, kakršen bi bil, če bi ga ubil Gunnerud. Nekdo je hotel pokazati, da je bil Arne Albu zločinec.«

»Zanimivo,« je rekel Aune. »Zakaj bi spet gledala te slike? Grozne so.«

»A si res prepričan, da na njih ne vidiš nič?«

»O ja, vidim pretenciozno mlado umetnico s pretiranim občutkom za dramatično in nobenim občutkom za slikarsko umetnost.«

»Moji sodelavki je ime Beate Lønn. Danes ni mogla priti sem, ker na konferenci za kriminaliste v Nemčiji razlaga, kako prepoznati maskirane zločince malo z računalniško manipulacijo slik, malo pa s fusiform gyrusom. Rodila se je s posebnim talentom, prepozna namreč vse obraze, kar jih je videla v življenju.«

Aune je prikimal. »Znano mi je, da se to dogaja, ja.«

»Ko sem ji pokazal tele slike, je prepoznala portretirance.«

»A ja?« Aune je namršil obrvi. »Da slišim!«

Harry je pokazal. »Tale ne levi je Arne Albu, na sredini je Alf Gunnerud, zadnji sem pa jaz.«

Aune je priprl oči, si popravil očala in opazoval slike z različnih razdalj. »Zanimivo,« je zamomljal. »Blazno zanimivo. Jaz vidim samo oblike glave.«

»Rad bi samo vedel, če ti kot ekspertna priča lahko potrdiš, da je tako prepoznavanje mogoče. To bi nam pomagalo, da bi Gunneruda tesneje povezali z Anno.«

Aune je pomagal z roko. »Če drži, kar praviš o gospodični Lønn, potem prepozna obraz zgolj s skrajno minimalnimi podatki.«

Ko sta spet prišla ven, je Aune rekel, da bi se iz poklicnega zanimanja rad srečal s to Beate Lønn. »Kriminalistka je, domnevam?«

»Na oddelku za rope. Z njo delam na zadevi Klavec.«

»Saj res, kako pa gre?«

»No ja. Sledi je malo. Pričakovali so, da bo kmalu spet udaril, pa ni. Čudno, pravzaprav.«

Na Bogstadveinu je Harry opazil, da veter vrtinči prve jesenske snežne kosmiče.

»Zima!« je Ali zavpil Harryju čez cesto in pokazal v nebo. Po urdujsko je nekaj rekel bratu, ki je takoj začel odnašati gajbice s sadjem v trgovino. Potem je Ali odšlapal čez cesto k Harryju. »A ni fajn, da je konec?« se je nasmehnil.

»Je,« je rekel Harry.

»Jesen je pravo sranje. Končno malo snega.«

»A ja, to? Sem mislil, da misliš na zadevo.«

»To z računalnikom v tvoji kleti? A je konec?«

»A ti ni še noben povedal? Našli so moškega, ki ga je dal tja.«

»Točno. Zato so pa ženi tudi sporočili, da mi danes ni treba na zaslišanje. Zakaj pa pri zadevi sploh gre?«

»Na kratko: en tip je poskušal prikazati, da sem vpleten v en resen zločin. Enkrat me povabi na kosilo, pa boste zvedeli podrobnosti.«

»Saj sem te že povabil, Harry!«

»Nisi povedal, kdaj.«

Ali je zavil z očmi. »Zakaj morate vedeti dan in uro, da si upate priti na obisk? Potrkaj na vrata, pa ti jih bom odprl, hrane nam nikoli ne zmanjka.«

»Hvala, Ali. Potrkal bom naglas in razločno.« Harry je odklenil vhodna vrata.

»A ste odkrili, kdo je tista ženska? A je držala žakelj?«

»Prosim?«

»Neznanka, ki sem jo tistega dne videl pred kletnimi vrati. To sem povedal tistemu Tomu ali kako mu je že ime.«

Harryju je roka ostala na kljuki. »Ali, kaj vse si mu povedal?«

»Vprašal me je, če sem videl kaj nenavadnega v kleti ali okrog, pa sem se spomnil, da sem videl na kletnih vratih žensko, ki mi je obračala hrbet, ko sem prišel v hišo. Tega se spomnim, ker sem jo hotel vprašati, kdo je, potem pa sem slišal, da se je ključavnica odprla, in sem pomislil, da če ima ključ, mora pa že biti v redu.«

»Kdaj je bilo to in kako je zgledala?«

Ali je z obžalovanjem odmahnil. »Imel sem polne roke dela in sem jo ujel samo v hrbet. Pred tremi tedni? Petimi tedni? Svetli lasje? Temni lasje? Pojma nimam.«

»A si pa prepričan, da je bila ženska?«

»Vsekakor sem mislil, da je bila ženska.«

»Alf Gunnerud je bil srednje velik, ozek v ramenih in je imel srednje dolge, temne lase. A je možno, da se ti je samo zdelo, da je bila ženska?«

Ali je pomislil. »Ja. Seveda je možno. Lahko bi bila tudi hčerka od gospe Melkersen, ki je obiskala mamo. Na primer.«

»Imej se, Ali!«

Harry je hitro skočil pod tuš, se preoblekel in se odpeljal do Rakel in Olega, ki sta ga povabila na palačinke in tetris. Ko sta se vrnila iz Moskve, je Rakel prinesla prelep šah z izrezljanimi figuricami in desko iz lesa in biserovine. Rakel na žalost ni marala pištole namco G-Con 45, ki jo je Harry kupil Olegu, takoj jo je zaplenila s pojasnilom, da je jasno povedala, da se Oleg ne bo igral z orožjem, dokler ne bo star vsaj dvanajst let. Harry in Oleg sta to, rahlo poklapana, sprejela brez besed. Vedela pa sta, da bo Rakel zvečer, ko bo Harry pazil na Olega, šla teč. Oleg je zašepetal Harryju, da ve, kam je skrila pištolo namco G-Con 45.

Vroči curki so mu preganjali mraz iz telesa, medtem ko je poskušal pozabiti, kaj je povedal Ali. Pri vsakem primeru se vedno pojavljajo dvomi, tudi če se zdi zadeva pojasnjena. In Harry je bil rojen dvomljivec. Ampak v nekem trenutku moraš začeti verjeti, če bi rad, da ima življenje neko obliko, neki smisel.

Obrisal se je in obril in si oblekel svežo srajco. Se pogledal v ogledalo in nasmehnil. Oleg je rekel, da ima rumene zobe, Rakel pa se je zasmejala malce preveč naglas. V ogledalu je videI tudi iztisek prvega mejla od SSMN-ja, ki je še vedno visel na nasprotni steni. Jutri ga bo strgal dol in spet obesil sliko Søs in sebe. Jutri. Opazoval je mejl v ogledalu. Čudno, da tega ni opazil tistega večera, ko je stal pred ogledalom in čutil, da nekaj manjka. Harry in njegova sestrica. Bržkone zato, ker če neko stvar velikokrat vidiš, si pač slep. Pogledal je mejl v ogledalu. Potem je poklical taksi, se obul in čakal. Pogledal na uro. Taksi je gotovo že prišel. Gremo! Zalotil se je, da je spet dvignil telefon in da vrti številko.

»Aune.«

»Preberi, prosim, še enkrat mejle. In povej mi, kaj misliš, kdo jih je napisal: moški ali ženska!«

42. poglavje

Dis

Še isto noč se je sneg stopil. Astrid Monsen je ravnokar stopila iz bloka in hodila po mokrem, črnem asfaltu proti Bogstadveinu, ko je na drugi strani ceste zagledala plavolasega policista. V hipu ji je poskočila frekvenca korakov in utripa. Togo je strmela predse in upala, da je ne vidi. Slike Alfa Gunneruda so bile v časopisih in kriminalisti so vsak dan štorkljali po stopnicah gor in dol, tako da ni imela nobenega miru za delo. »Zdaj mi je pa tega dosti,« si je rekla.

Pohitela je proti prehodu za pešce. Pekarna Hansen. Samo da pride do nje, pa bo rešena. Skodelica čaja in krof čisto za zadnjo mizico v ozki kavarnici. Vsak dan natanko ob pol enajstih.

»Čaj pa krof?« »Ja, prosim!« »38 kron.« »Izvolite.« »Hvala.«

Večino dni je bil to njen najdaljši pogovor.

Zadnje tedne se je dogajalo, da ji je starejši možakar zasedal mizico, in čeprav jih je bilo še veliko prostih, je lahko sedela samo za to mizo, ker … ne, na te stvari zdaj ne bo mislila. Kakorkoli, prisiljena je bila prihajati četrt čez deset, če je hotela mizico zase, in ravno danes je pomislila, da to ni tako slabo, ker bi bila sicer doma, ko bi pozvonil. In morala bi mu odpreti, ker je obljubila mami. Ker dva mesca ni odgovarjala ne na telefone ne na zvonce in je zato morala priti policija, ji je mama zagrozila, da jo bo spet dala zapreti.

Mami se ni lagala.

Drugim pa. Drugim se je lagala ves čas. Po telefonih v založbo, v trgovinah in na klepetalnicah na internetu. Še zlasti tam. Tam se je lahko izdajala za drugega, za eno od oseb iz romanov, ki jih je prevedla, oziroma za Ramono, dekadentno in promiskuitetno, a neustrašno žensko, kakršna je bila v enem od prejšnjih življenj. Astrid je odkrila Ramono, ko je bila majhna, bila je plesalka, imela je dolge črne lase in rjave mandeljnaste oči. Astrid je risala Ramono in še zlasti njene oči, vendar je to počela na skrivaj, kajti mama ji je risbe raztrgala in rekla, da v hiši ne bo gledala takih traparij. Ramona je izginila za veliko let, a se je vrnila, in Astrid je opazila, kako jo Ramona vedno bolj obseda, še zlasti, kadar je pisala pisateljem, ki jih je prevajala. Po uvodnih vprašanjih o jeziku in na kaj se kaj nanaša, jim je pošiljala bolj sproščene mejle in čez nekaj časa so jo francoski pisatelji prav rotili, ali bi se lahko z njo srečali. Ko so prišli v Oslo na promocijo svoje knjige pa tudi že zaradi nje same so odšli na pot. Vedno jih je zavrnila, to pa zagrete snubce ni posebno preplašilo, prej nasprotno. To je zdaj ostalo od njenega pisateljevanja, potem ko se je pred kar nekaj leti prebudila iz sanj, da bi pisala lastne knjige. Nekemu svetovalcu v založbi se je namreč utrgalo in ji je v telefon zasikal, da je sit njenega »histeričnega teženja«, da noben bralec nikdar ne bo hotel plačati, da bi z njo delil misli, da pa bi to mogoče naredil kakšen psiholog za plačilo.

»Astrid Monsen!«

V vratu jo je zadrgnilo in za hip jo je obšla panika. Na cesti se ne sme zasopsti. Skoraj je že stopila na cesto, ko se je pokazal rdeč možic. Sicer bi še prišla čez, a ob rdeči tega ni nikoli storila.

»Dober dan, ravno k vam sem bil namenjen.« Harry Hole je pristopil k nji. Na obrazu je imel še vedno preganjani izraz, iste rdeče oči. »Najprej vam moram povedati, da sem prebral Waalerjevo poročilo pogovora, ki ga je imel z vami. In da razumem, da ste se mi zlagali, ker vas je bilo strah.«

Čutila je, da bo vsak čas zahiperventilirala.

»Zelo trapasto od mene, da vam nisem takoj povedal vsega o svoji vlogi v tej zadevi,« je rekel policist.

Začudena ga je pogledala. Slišati je bilo, da mu je resnično žal.

»Jaz sem pa v časopisu prebrala, da so krivca končno prijeli,« se je slišala reči.

Stala sta in se gledala.

»Našli mrtvega,« je dodala potihem.

»No,« se je poskušal nasmehniti. »Mogoče bi mi pa vseeno lahko pomagali in odgovorili na nekaj vprašanj?«

Prvič ni sedela sama za mizico v pekarni Hansen.

Dekle za pultom jo je pogledala s predrznim smehljajem dobre prijateljice, kot da bi bil veliki moški ob nji njen občudovalec. In ker je bil videti, kot da bi prišel naravnost iz postelje, je punca mislila, da najbrž celo … ne, na to zdaj ne bo mislila.

Ko sta se usedla, ji je dal iztiske cele vrste mejlov in ji rekel, naj jih pogleda. Ali bi ona, kot pisateljica, iz njih lahko razbrala, kdo jih je napisal: moški ali ženska? Pogledala jih je. Pisateljica, je rekel. Naj mu pove resnico? Dvignila je skodelico, da ne bi videl, da ji gre ob tej misli na smeh. Seveda ne. Lagala bo.

»Težko bi rekla,« je rekla. »A je to fikcija?«

»Ja in ne,« je rekel Harry. »Mislimo, da jih je napisal morilec Anne Bethsen.«

»Potem bo pač moški.«

Harry je pogledal v mizico in ona ga je ošvrknila s pogledom. Ni lep, je pa nekaj na njem. To je opazila – kakor neverjetno se sliši – takoj, ko ga je videla ležati pred svojimi vrati. Mogoče zato, ker je spila en cointreaujček več kot ponavadi, vendar se ji je zdel, ko je ležal tam, tako spokojen, skoraj lep, kot da bi ji kdo na prag prinesel spečega princa. Vsebina žepov je bila razmetana po stopnicah, vsak predmet je pobrala. Pogledala je celo v denarnico in našla ime in naslov.

Harry je dvignil pogled, ona pa svojega hitro umaknila. Bi ga lahko vzljubila? Gotovo. Težava je v tem, da on ne bi vzljubil nje. Histerično teženje. Neutemeljen strah. Napadi joka. On ne mara takih. Rad ima take, kot je Anna Bethsen. Take kot Ramona.

»A ste prepričani, da je ne prepoznate?« jo je počasi vprašal.

Prestrašeno ga je pogledala. Šele takrat je opazila, da ji kaže sliko. Že prej ji je pokazal isto sliko. Ženska in dva otroka na plaži.

»Iz tiste noči, ko se je zgodil umor, na primer,« je vprašal.

»V vsem življenju je nisem videla,« je bila odločna.

Spet je začel naletavati sneg. Veliki, mokri snežni kosmi so posiveli, še preden so se usedli na rjavo zemljo med policijsko centralo in Botsnom. V pisarni ga je čakalo Webrovo sporočilo. Sporočilo je potrjevalo Harryjev sum, isti sum, ki ga je napeljal na to, da je na mejle gledal drugače. Vseeno ga je kratko, jedrnato Webrovo sporočilo šokiralo. Nekako pričakovan šok.

Preostanek dneva je presedel pri telefonu in tekal do faksirnega stroja in nazaj. V premorih je tuhtal, zlagal kamen na kamen in poskušal ne misliti, kaj išče. Vendar je bilo vse preočitno. Najsi se je ta vlak smrti še tako vzpenjal in spuščal in zavijal, je bil kot vsi drugi vlaki smrti – končal se je na začetku.

Ko je končal in mu je bila večina stvari jasnih, se je naslonil na stol. Ni čutil zmagoslavja, samo praznoto.

Rakel ga sploh ni nič vprašala, ko jo je poklical in rekel, naj ne čaka nanj. Potem se je povzpel po stopnicah v kantino in na teraso, na kateri je drgetalo nekaj kadilcev. V popoldanskem mraku so se pod njimi že svetlikale mestne luči. Prižgal si je cigareto, z roko potegnil po zidu in naredil snežno kepo. Jo stiskal. Vedno močneje in močneje, butal jo je z dlanmi, stisnil jo je tako močno, da se mu je med prsti pocedila voda. Potem jo je vrgel v mesto. Svetleča kepa je padala vse hitreje in hitreje, dokler ni izginila v sivo belem ozadju.

»V mojem razredu smo imeli enega, ki mu je bilo ime Ludwig Alexander,« je rekel naglas.

Kadilci so topotali od mraza in pogledali višjega inšpektorja.

»Igral je klavir in vsi so ga klicali Dis. Ker je bil enkrat med glasbeno uro tako neumen, da je učiteljici naglas povedal, da ima od vseh tonov najrajši dis. Ko je padel sneg, smo se med vsakim odmorom razredi obmetavali s snežnimi kepami. Dis ni hotel sodelovati, vendar smo ga prisilili. Edino sem smo ga pripustili. Za kanonfuter. Metal je tako slabo, kot da bi podajal bedne žoge. V drugem razredu so imeli Roarja, debeluha, ki je igral rokomet v Oppsalu. Njegove kepe je za štos odbijal z glavo, svoje pa metal pod roko kot žabice, da je bil Dis ves marogast. Enkrat je Dis dal v kepo kamen in jo vrgel, kolikor je mogel. Roar je smeje se poskočil in dal glavco. Slišalo se je, kot kadar kamen prileti v kamen v plitvi vodi, tako trdo in mehko obenem. Samo takrat sem videl rešilca na šolskem dvorišču.«

Harry je krepko potegnil cigareto.

»V zbornici so se dneve in dneve prepirali, če naj Disa kaznujejo. A je mar vrgel kepo v koga? Vprašanje se torej glasi: ali bomo nekoga kaznovali, zato ker ni upošteval, da se en idiot obnaša kot idiot.«

Ugasnil je čik in odšel.

Ura je šla že čez pol štirih. Oster veter je pometal po odprtem prostoru med Akerselvo in podzemsko postajo na Grønlandskem trgu. Šolarje in upokojence so počasi menjavali ženske in okravateni moški, ki so zategnjenih obrazov iz pisarn hiteli domov. Harry se je zaletel v enega od njih, ko je tekel po stopnicah, in pokasiral kletvico, ki je odmevala od sten. Ustavil se je pred okencem med stranišči. Za njim je sedela ista starejša ženska kot zadnjič.

»Takoj moram govoriti s Simonom.«

Pogledala ga je z mirnimi rjavimi očmi.

»V Tøynu ga ni,« je rekel Harry. »Vsi so odšli.«

Skomignila je, kot da ne bi vedela, za kaj gre.

»Povejte, da je Harry!«

Odkimala je in mu pomahala, naj gre stran.

Harry se je naslonil na steklo, ki ju je ločevalo. »Povejte mu, da je spiuni gjerman!«

Simon je peljal po Enebakkveinu namesto skozi dolgi ekeberški predor.

»Ne maram tunelov, a veš,« je pojasnil, ko sta se v popoldanski konici mučila v breg.

»Torej sta se brata, ki sta pribežala na Norveško in skupaj odraščala v enem avtodomu, zasovražila, ker sta se zaljubila v isto punco?« je rekel Harry.

»Maria je bila iz zelo ugledne družine lovarra. Zadrževali so se na Švedskem, kjer je bil njen oče bulibas. Omožila se je s Stefanom in se preselila v Oslo, ko ji je bilo komaj trinajst let, njemu pa osemnajst. Stefan je bil tako zaljubljen, da bi kar umrl. Ravno takrat se je Raskol skrival v Rusiji, a veš. Ne pred policijo, ampak pred kosovskimi Albanci iz Nemčije, ki so menili, da jim je uničil biznis.«

»Biznis?«

»Na avtobanu pri Hamburgu so našli prazen tovornjak,« se je nasmehnil Simon.

»Pa se je Raskol vrnil?«

»Nekega lepega majskega dne se je nenadoma pojavil v Tøynu. Takrat sta se z Mario prvič videla.« Simon se je zasmejal. »Ljubi bog, kako sta se gledala. Pogledat sem moral v nebo, da bi videl, če se ne bliža nevihta, tako naelektreno je bilo v zraku.«

»Torej sta se zaljubila?«

»V trenutku. Okrog so pa stali ljudje in gledali. Enim ženskam je bilo prav nerodno.«

»Ampak če je bilo tako očitno, kaj pa je rekla žlahta?«

»Mislili so, da ni tako nevarno. Ne smeš pozabit, da se pri nas poročamo prej kot pri vas, a veš. Mladih ne moremo ustavit. Zaljubijo se. Trinajst, kar predstavljaj si …«

»Predstavljam si.« Harry se je pogladil po zatilju.

»Ampak ta reč je bila vseeno resna, a veš. Poročena je bila s Stefanom, ljubila pa je Raskola, in to od prvega dne, ko sta se srečala. In čeprav sta s Stefanom živela v istem avtodomu, se je ves čas srečevala z Raskolom. In se je zgodilo, kot se je pač moralo. Ko se je rodila Anna, samo Stefan in Raskol nista vedela, da je oče Raskol.«

»Uboga punca!«

»In ubogi Raskol. Edini, ki je bil srečen, je bil Stefan. Letal je naokrog, in to tri metre nad zemljo, a veš. Govoril je, da je Anna tako lepa kot njen očka.« Simon se je nasmehnil z žalostnimi očmi. »Najbrž bi se to še nadaljevalo. Če se Stefan in Raskol ne bi odločila, da se lotita ene banke.«

»In se jima je ponesrečilo?«

Kolona se je bližala ryenskemu križišču.

»Bili so trije. Stefan je bil najstarejši, zato je šel prvi noter in zadnji ven. Ko sta druga dva bežala z denarjem po avto, je Stefan ostal v banki s pištolo, da ne bi kdo sprožil alarma. Bili so amaterji, še tega niso vedeli, da ima banka neslišni alarm. Ko sta se pripeljala, da bi Stefana pobrala, je ležal na pokrovu policijskega avta. En policaj mu je natikal lisice. Raskol je vozil. Šele sedemnajst let je imel, vozniške pa sploh ne. Spustil je okno. S tristo tisoč kronami na zadnjem sedežu je počasi zapeljal proti policijskemu avtu, na katerem se je otepal njegov brat. Raskol in policist sta se spogledala. Ljubi bog, zrak je bil naelektren, kot takrat, ko sta se srečala z Mario, gledala sta se celo večnost. Bal sem se, da bo Raskol zakričal. Pa ni rekel niti besedice. Samo peljal je naprej. Takrat sta se prvič videla.«

»Raskol in Jørgen Lønn?«

Simon je prikimal. S krožišča sta zapeljala v Ryensvingen. Ob bencinski črpalki je zavrl in prižgal smernik. Ustavila sta se pred enajstnadstropno zgradbo. Zraven se je z modre neonske table nad vhodom svetil logotip Norveške banke.

»Stefan je dobil štiri leta, ker je s pištolo ustrelil v strop,« je rekel Simon. »Po sodnem postopku pa se zgodi nekaj čudnega, a veš. Raskol obišče Stefana v Botsnu in naslednji dan eden od paznikov pove, da se mu zdi, da novi zapornik zgleda nekam drugače. Šef mu odgovori, da se to ponavadi dogaja s tistimi, ki so prvič za zapahi. Pove mu za ženske, ki ne prepoznajo lastnih mož, ko pridejo prvič na obisk. Paznika je to pojasnilo pomirilo, čez nekaj dni pa v zapor pokliče ena ženska. Pove, da imajo napačnega, da je mlajši brat zamenjal Stefana Baxheta in da morajo zapornika izpustiti.«

»A je to res?« je vprašal Harry, izvlekel vžigalnik in ga pritaknil k cigareti.

»Pa ja da,« je rekel Simon. »Pri Ciganih na jugu Evrope je običajno, da mlajši bratje ali sinovi odsedijo kazen namesto obsojenca, če mora ta preživljati družino. Tako kot jo je moral Stefan. To je za nas stvar časti, a veš.«

»A oblasti mar niso odkrile napake?«

»Kva?« Simon je odmahnil z rokami. »Za njih je Cigan cigan. Če sedi, ker nečesa ni zagrešil, je pa gotovo kriv za kaj drugega.«

»Kdo je poklical v zapor?«

»Tega niso nikoli odkrili. Ampak iste noči je zginila Maria. Nikoli več je niso videli. Policija je sredi noči odpeljala Raskola v Tøyen, Stefana, ki je brcal in preklinjal, pa so odnesli iz avtodoma. Anna je bila stara dve leti, ležala je v postelji in se drla za mamico, in noben od moških in žensk je ni znal utišati. Dokler ni prišel Raskol in jo vzel v naročje.«

Strmela sta v vhod v banko. Harry je pogledal na uro. Manjkalo je samo nekaj minut do zaprtja. »Kaj pa se je zgodilo potem?«

»Ko je Stefan svoje odsedel, se je takoj izselil iz države. Tu pa tam sva se pogovarjala po telefonu. Veliko je potoval.«

»Pa Anna?«

»Odraščala je v avtodomu, a veš. Raskol jo je poslal v šolo. Dobila je gadzo prijatelje. Gadzo navade. Ni hotela živeti kot mi, hotela je početi stvari, kot so jih počeli prijatelji – odločati o sebi, služiti svoj denar in imeti lastno stanovanje. Ker je podedovala babičino stanovanje in se preselila na Sorgenfrigato, smo z njo opravili. Ona … ja. Sama se je odločila, da se bo odselila. Samo z Raskolom je obdržala nekaj malega stika.«

»A misliš, da je vedela, da je on njen oče?«

Simon je skomignil. »Kolikor vem, ni noben nič rekel, sem pa prepričan, da je vedela.« Sedela sta brez besed.

»Tukaj se je zgodilo,« je rekel na koncu Simon.

»Tik pred zaprtjem,« je rekel Harry. »Tako kot zdaj.«

»Lønna ne bi ubil, če ne bi bil prisiljen,« je rekel Simon. »Ampak kar mora, mora. On je bojevnik, a veš.«

»Nobena hihitava konkubina.«

»Kva?«

»Nič. Kje je Stefan, Simon?«

»Ne vem.«

Harry je počakal. Gledala sta, kako je bančni uslužbenec od znotraj zaklenil vrata. Harry je še kar čakal.

»Ko sem zadnjič govoril z njim, je poklical iz nekega mesta na Švedskem,« je rekel Simon. »Göteborga. Samo s tem ti lahko pomagam.«

»Saj ne pomagaš meni.«

»Vem,« je zavzdihnil Simon. »Saj vem.«

Harry je našel rumeno hišo na Vetlandsveinu. Luč je gorela v pritličju in v prvem nadstropju. Parkiral je, stopil iz avta, obstal in gledal proti podzemni postaji. Tukaj so se zbirali v prvih temnih jesenskih večerih, preden so odšli rabutat jabolka. Siggen, Tore, Kristian, Torkild, Øystein in Harry. To je bila stalna postava. S kolesi so se odpeljali v Nordstrand, kajti tam so bila jabolka večja in manjše možnosti, da bi kdo poznal tvojega očeta. Siggen je prvi preskočil ograjo, Øystein pa je stražil. Harry je bil največji in se je stegoval do najdebelejših jabolk. Nekega večera pa se jim ni dalo kolesariti tako daleč, pa so se lotili akcije kar v soseski.

Harry je pogledal v vrt na drugi strani ceste.

Že so si napolnili žepe, ko je zagledal obraz, ki jih je opazoval z osvetljenega okna v prvem nadstropju. Ne da bi rekel besedico. Bil je Dis.

Harry je odprl vrtna vrata in stopil do vhoda. Jørgen in Kristin Lønn je bilo narisano na porcelanski ploščici nad dvema zvoncema. Harry je pritisnil na zgornjega.

Beate se je oglasila, šele ko je pozvonil dvakrat. Vprašala ga je, ali je za čaj, pa je odkimal. Izginila je v kuhinjo, medtem ko si je v veži sezuval škornje.

»Zakaj je na ploščici še vedno napisano očetovo ime?« je vprašal, ko se je vrnila v dnevno sobo z eno skodelico. »Da bi nepoklicani mislili, da v hiši živi moški?«

Skomignila je in se vrgla v globok naslonjač. »Enostavno smo ga pustili pri miru. Ime je zdaj že tako dolgo tam, da ga sploh ne zaznavamo več.«

»Mhm.« Harry je staknil dlani. »Pravzaprav bi s tabo rad govoril ravno o tem.«

»O ploščici?«

»Ne. O dysosmii. Da ne moreš duhati trupel.«

»Kaj misliš?«

»Včeraj sem stal v veži in gledal prvi mejl, ki sem ga dobil od Anninega morilca. Bilo je točno tako kot z vašo ploščico. Čuti registrirajo, možgani pa ne. To je dysosmia. Mejl je visel tam tako dolgo, da ga nisem več videl, tako kot nisem več videl naju s Søs. Ko je slika zginila, sem čutil, da se je nekaj spremenilo, ne pa tudi, kaj. In veš zakaj?«

Beate je odkimala.

»Ker se ni zgodilo nič, kar bi me pripravilo, da bi na stvari gledal drugače. Videl sem samo to, kar sem domneval, da vidim. Včeraj pa se je nekaj zgodilo. Ali je rekel, da je pred kletnimi vrati videl neznano žensko v hrbet. Takrat se mi je posvetilo, da sem, ne da bi se tega zavedal, mislil, da je Anno gotovo ubil moški. Kadar delaš to napako, da si umišljaš, da veš, kaj iščeš, ne vidiš drugih stvari, ki jih odkriješ. In to me je pripravilo do tega, da sem na mejl pogledal z novimi očmi.«

Beatine obrvi so se oblikovale v narekovaj. »A hočeš reči, da Anne ni ubil Alf Gunnerud?«

»A veš, kaj je anagram?« je vprašal Harry.

»Ena igra s črkami …«

»Annin morilec mi je spet nastavil en patrin. Anagram. Videl sem ga v ogledalu. Mejl je bil podpisan z ženskim imenom. Od zadaj naprej.

Zato sem ga poslal Auneju, ki je stopil v stik s strokovnjakom za kognitivno psihologijo in jezike. Zgodilo se je že, da je iz enega samega stavka v anonimnem grozilnem pismu določil spol, starost in od kod je ta oseba. Tokrat je ugotovil, da je mejl napisala oseba med dvajsetimi in sedemdesetimi leti, od koderkoli in kateregakoli spola. Z drugimi besedami, bolj klavrna pomoč. Razen da je bila po njegovem najbrž ženska. Zaradi ene same besede. Tam piše »vi policisti« namesto »vi v policiji« ali »vi s policije«. Pravi, da je pošiljatelj nezavedno izbral to besedo, ker je iz nje razvidna razlika med spoloma pošiljatelja in prejemnika.«

Harry se je naslonil na stol.

Beate je odložila skodelico. »Ne bom ravno rekla, da sem prepričana, Harry. Neidentificirana ženska v hiši, koda, ki prebrana nazaj pomeni žensko ime, in psiholog, ki meni, da se Alf Gunnerud izraža po žensko.«

»Hm.« Harry je prikimal. »Se strinjam. Ampak najprej bi ti rad povedal, kaj me je pripeljalo na sled. Preden pa ti povem, kdo je ubil Anno, bi te rad vprašal, če bi mi pomagala najti eno pogrešano osebo.«

»Se razume. Ampak zakaj mene? Pogrešane osebe niso ravno moj…«

»Pač,« se je žalostno nasmehnil Harry. »Pogrešane osebe so tvoje področje.«

43. poglavje

Ramona

Harry je našel Vigdis Albu na obali. Sedela je na isti zaobljeni skali, ob kateri je on spal, z rokami je oklepala kolena in strmela po zalivu. V jutranji meglici je bilo sonce kot bled odtis samega sebe. Gregor je stekel Harryju naproti. Bila je oseka in smrdelo je po morski travi in nafti. Harry se je usedel na skalo za njo in izvlekel cigareto.

»A ste ga vi našli?« je vprašala, ne da bi se obrnila. Harryja je zanimalo, kako dolgo ga je čakala.

»Več jih je našlo Arneja Albuja,« je odgovoril. »Jaz sem bil eden izmed njih.«

Odmaknila je pramen, ki ji je v vetru poplesaval po obrazu.

»Jaz tudi. Vendar je tega že davno, davno. Mogoče mi ne boste verjeli, vendar sem ga nekoč ljubila.«

Harry je kliknil z vžigalnikom. »Zakaj pa ne bi verjel?«

»Verjemite, kar želite! Ne znajo vsi ljudje ljubiti. Mi – in oni – mogoče mislijo, da znajo, pa ni tako. Naučijo se gibov, stavkov in korakov, to je vse. Nekateri se tako izurijo, da nas precej dolgo vodijo za nos. Mene ne čudi, da jim to uspe, ampak da se jim da. Zakaj ves ta napor, da v zameno dobijo čustvo, ki ga še sami ne poznajo? A vi to razumete, konstabel?«

Harry ni odgovoril.

»Mogoče se samo bojijo,« je rekla in se obrnila k njemu. »Da bi se pogledali v ogledalo in spoznali, da so pohabljeni.«

»O kom govorite, gospa Albu?«

Spet se je zasukala k vodi. »Kdo ve? O Anni Bethsen. O Arneju. O sebi. Kar je nastalo iz mene.«

Gregor je lizal Harryju roko.

»Vem, kako je bila umorjena Anna Bethsen,« je rekel Harry. Gledal jo je v hrbet, vendar ni opazil nobene reakcije. V drugem poskusu je prižgal cigareto. »Včeraj popoldne so mi iz kriminalističnotehničnega poslali izsledke analize enega od štirih kozarcev, ki so stali na kuhinjskem pultu pri Anni Bethsen. Na njem so moji prstni odtisi. Očitno sem pil kokakolo. Nikoli mi ne bi prišlo na misel, da bi jo pil z vinom. En vinski kozarec pa je bil nerabljen. Zanimivo pa je, da so v ostankih kole našli sled morfinhidroklorida. Natančneje: morfija. Vam so znani učinki velikih odmerkov, a ne, gospa Albu?«

Pogledala ga je in počasi odkimala.

»Ne?« je rekel Harry. »Kolaps in izguba spomina, ko si zadet, potem pa huda slabost in glavobol, ko prideš enkrat k sebi. Z drugimi besedami, to zlahka zamenjamo z globoko pijanostjo. Tako kot rohypnol je to zelo primerno kot droga za posilstvo. In mi smo bili posiljeni. Vsi skupaj. A ne, gospa Albu?«

Galeb nad njima se je predirljivo zadrl.

»Spet vi!« se je na kratko in živčno zasmejala Astrid Monsen in ga spustila v stanovanje. Usedla sta se v kuhinjo. Drobencljala je naokrog, skuhala čaj, postavila na mizo pecivo, ki ga je kupila pri Peku Hansnu »za primer, če bi dobila obisk«. Harry je momljal puhlice o snegu, ki je zapadel včeraj, in kako se svet, za katerega so vsi verjeli, da se bo sesul skupaj z nebotičnikoma na televiziji, ni kaj prida spremenil. Šele ko je nalila čaj in se usedla, jo je vprašal, kaj si je mislila o Anni. Obsedela je z odprtimi usti.

»Sovražili ste jo, a ne?«

V tišini, ki je sledila, se je iz druge sobe zaslišal droben, elektronski plink.

»Ne. Nisem je sovražila.« Astrid je stiskala ogromno skodelico z zelenim čajem. »Bila je malce … drugačna.«

»Kako drugačna?«

»Kako je živela. Kakšna je bila. Uspelo ji je, da je bila taka … tako, kot je hotela biti.«

»In to vam ni bilo všeč?

»Kaj … kaj pa vem. Ne, verjetno mi res ni bilo.«

»Zakaj pa ne?«

Astrid Monsen ga je gledala. Dolgo. Smehljaj v očeh ji je frfotal kot nemiren metulj.

»Ni tako, kot mislite,« je rekla. »Anni sem zavidala. Občudovala sem jo. Kakšen dan sem si prav želela, da bi bila ona. Bila je moje nasprotje. Jaz čepim tukaj notri, ona pa …«

Pogled ji je ušel skozi okno. »Na sebi ni imela skoraj nič, hodila je v družbo. Moški so prihajali in odhajali, vedela je, da jih ne more imeti, jih je pa vseeno ljubila. Slikati ni znala, ampak slike je razstavljala, da bi jih videli še drugi. Govorila je z vsemi, kot da bi bila prepričana, da jo marajo. Tudi z mano. Bili so dnevi, ko sem čutila, da mi je Anna ukradla lastni jaz, da ni prostora za naju obe in da moram počakati, da pridem na vrsto.« Spet se je živčno zasmejala. »Potem pa je umrla. In takrat sem spoznala, da to ne gre. Jaz ne morem biti ona. Zdaj nihče ne more biti ona. Ni to žalostno?« Zazrla se je v Harryja. »Ne, nisem je sovražila. Ljubila sem jo.«

Harryja je zaščemelo v zatilju. »A mi lahko poveste, kaj se je zgodilo tistega večera, ko ste me našli tukaj na hodniku?«

Smehljaj je prišel in izginil kot pri pokvarjeni neonski žarnici. Kot da bi se tu pa tam pokazala srečna oseba in ji pogledala iz oči. Harry je imel občutek, kot da bo počil jez.

»Bili ste grdi,« je zašepetala. »Ampak na lep način.«

Harry je namrščil obrvi. »Hm. Ko ste me dvignili, ste zavohali alkohol?«

Pogledala je, kot da na to še pomislila ni. »Ne. V bistvu ne. Smrdeli ste … po ničemer.«

»Ničemer?«

Zardela je kot kuhan rak. »Po ničemer … posebnem.«

»A sem na stopnicah kaj zgubil?«

»Kot kaj?«

»Mobilca. In ključe.«

»Kakšne ključe?«

»Vas sprašujem.«

Odkimala je. »Nobenega mobilca. Ključe sem vam pa dala nazaj v žep. Zakaj sprašujete vse to?«

»Ker vem, kdo je umoril Anno. Samo podrobnosti bi prej rad dvakrat preveril.«

44. poglavje

Patrin

Naslednji dan so izginili zadnji ostanki dva dni starega snega. Na jutranjem sestanku oddelka za rope je Ivarsson ugotovil, da če hočejo napredovati v zadevi Klavec, bi bilo najbolje upati na nov bančni rop, da pa se Beatina prerokba, da bo Klavec udarjal vedno pogosteje, na žalost ni izpolnila. Na presenečenje vseh pa ta posredna kritika Beate ni prizadela, skomignila je in odločno ponovila, da je samo še vprašanje časa, kdaj bo Klavec izgubil kontrolo.

Istega večera je policijski avto zapeljal na parkirišče pred Munchovim muzejem in se ustavil. Izstopili so štirje možje, dva uniformirana policista in dva v civilu, ki sta bila od daleč videti, kot da se držita za roke.

»Brez zamere za varnostne ukrepe,« je rekel Harry in pokimal v lisice. »Samo tako sem dobil dovoljenje.«

Raskol je skomignil. »Po mojem, Harry, bolj živcira tebe kot mene, da sva priklenjena drug na drugega.«

Skupina je šla čez parkirišče proti nogometnemu igrišču in avtodomom. Harry je policistoma dal znak, naj počakata zunaj, preden sta z Raskolom stopila v mali avtodom.

Simon ju je že čakal. Prednje je postavil steklenico calvadosa in tri kozarčke. Harry je odkimal, odklenil lisice in zlezel na kavč.

»A je čudno, ko si spet nazaj?« je vprašal Harry.

Raskol ni odgovoril in Harry je čakal, da je Raskolov mrki pogled preiskal avtodom. Harry je videl, da se mu je ustavil na sliki bratov nad posteljo, občutek je imel, da so se mu mehke ustnice za spoznanje zvile.

»Obljubil sem, da se vrnemo v Botsen pred dvanajsto, zato moramo k stvari,« je rekel Harry. »Anne ni ubil Alf Gunnerud.«

Simon je pogledal v Raskola, ta pa je strmel v Harryja.

»Pa tudi Arne Albu ne.«

V premoru, ki je sledil, se je zdelo, kot da bi vršanje avtomobilov na Finnmarkgati naraščalo. Pogreša Raskol to vršanje, kadar se v celici uleže spat? Pogreša glas z druge postelje, vonj, bratovo enakomerno dihanje v temi? Harry se je obrnil k Simonu: »A naju lahko pustiš sama?«

Simon se je obrnil k Raskolu, ki je na kratko pokimal. Za sabo je zaprl vrata. Harry je sklenil prste in dvignil pogled. Raskolu so se oči svetile, kot da bi imel vročino.

»Že nekaj časa veš, a ne?« je rekel Harry potihem.

Raskol je staknil dlani, očiten znak spokojnosti, bele blazinice prstov pa so govorile drugače.

»Mogoče je Anna brala Sun Cuja,« je rekel Harry. »In vedela, da je prvo vodilo v vseh vojnah izdaja. Vseeno mi je pokazala rešitev, le da nisem znal razvozlati kode. SSMN. Še namignila mi je, da mrežnica obrne stvari, tako da bi moral v ogledalu prav prebrati.«

Raskol je že prej zamižal. Videti je bilo, kot da moli. »Njena mama je bila lepa in nora,« je zašepetal. »Anna je podedovala oboje.«

»Že zdavnaj si rešil palindrom, vem,« je rekel Harry. »Podpisala se je z dvema S-jema in enim M-jem in enim N-jem. Če podpis bereš tako, dobiš SSMN. Napiši, vstavi še tri samoglasnike in v ogledalu preberi nazaj. N-e-M-e-S-i-S. Nemesis. Maščevalka. Povedala je naravnost. To je bila njena mojstrovina. Po njej se je bomo spominjali.«

Harry je to povedal brez zmagoslavja v glasu. Samo ugotavljal je. In dobil občutek, da se ozki avtodom okrog njiju še bolj krči.

»Povej mi še ostalo!« je zašepetal Raskol.

»To boš pa že sam pogruntal!«

»Povej!« je zasikal.

Harry je pogledal v okroglo okence nad mizo, že zarošeno. Volovsko oko. Vesoljska ladja. Prešinilo ga je, da če bi pobrisal kondenz, bi odkril, da sta v vesolju dva samotna vesoljca v meglici Konjske glave na krovu letečega avtodoma. To ne bi bilo nič bolj fantastičnega kot to, kar bo povedal zdaj.

45. poglavje

The Art of War

Raskol se je zravnal in Harry je začel:

»Poleti je moj sosed Ali Niazi dobil pisma od nekoga, ki je trdil, da mu dolguje najemnino za vsa leta nazaj. Ali ni našel njegovega imena na seznamu stanovalcev, zato mu je odpisal, da naj kar lepo pozabi. Pisal se je Eriksen. Včeraj sem poklical Alija in ga prosil, naj to pismo poišče. Izkazalo se je, da je pošiljateljev naslov Sorgenfrigata 17. Astrid je povedala, da je bil na Anninem poštnem nabiralniku poleti nekaj dni nalepljen še en listek s priimkom Eriksen. Kaj je hotela s tem pismom? Poklical sem ključavničarja. Res so imeli naročilnico za ključe mojega stanovanja. Dokumente so mi faksirali. Najprej sem opazil, da je bilo naročilo oddano en teden pred Annino smrtjo. Naročilnico je podpisal Ali, hišni upravnik in odgovorni ključar v našem bloku. Ponarejeni podpis je bil dokaj klavrn. Kot da bi ga prerisal kakšen klavrn slikar, recimo s pisma, ki ga je dobila. A za ključavničarja je zadostoval, kajti pri Triovingu je nemudoma naročil ključ za stanovanje Harryja Holeja. Harry Hole je moral osebno ponj, se legitimirati in podpisati, da ga je dvignil. In je tako tudi naredil. V dobri veri, da je podpisal prevzem rezervnega ključa za Anno. Da crkneš od smeha, a ne?«

Raskolu očitno ni šlo na smeh.

»Med tem srečanjem in najino večerjo je vse pripravila. Naročila je abonma za Harryjev mobilnik na strežnik v Egiptu in na laptop napisala mejle z vnaprej programiranimi datumi. Čez dan je odklenila našo klet in poiskala mojo pregrado. Z istim ključem je stopila v moje stanovanje in poiskala lahko prepoznaven osebni predmet, ki bi ga lahko podtaknila Alfu Gunnerudu. Odločila se je za sliko Søs in mene. Naslednja točka na programu je bil obisk pri svojem starem ljubimcu in dilerju. Alf Gunnerud je bil najbrž malce presenečen, ko jo je zagledal. Kaj hoče od njega? Mogoče bi rada kupila pištolo ali si jo sposodila. Vedela je namreč, da ima tisto orožje, ki ga ravno zdaj toliko kroži po Oslu, na katerem je serijska številka izbrisana na enak način. Ko je šla na stranišče, je poiskal pištolo, beretto M92F. Zdelo se mu je, da se nekam dolgo obira, ko pa se je vrnila, se ji je nenadoma mudilo in je rekla, da mora iti. Vsaj predstavljamo si, da se je tako zgodilo.«

Raskol je tako stisnil čeljusti, da so se mu ustnice zožile. Harry se je naslonil nazaj. »Naslednja naloga je bila, da rezervni ključ svojega stanovanja podtakne v nočno omarico v Albujevem vikendu. Nobena posebna reč, saj je vendar vedela, da je ključ od vikenda v svetilki. Ko je bila v hiši, je iz fotoalbuma iztrgala sliko Vigdis in otrok in jo odnesla domov. In tako je bilo vse pripravljeno. Samo čakati je morala. Da bo Harry prišel na večerjo. Na meniju je bilo: tom yam s japone čilijem in kokakola z morfinhidrokloridom. Zadnja sestavina je posebno priljubljena kot mamilo za posilstvo, ker je tekoča, dokaj brez okusa, doziranje je preprosto, učinek pa predvidljiv. Žrtev se zbudi z veliko spominsko luknjo, ki jo pripisuje alkoholu, ker ima vse znake pijanskega mačka. In še kako se lahko res reče, da sem bil posiljen. Bil sem tako omamljen, da je, preden me je porinila pred vrata, brez težav iz jakne potegnila mobilca. Ko sem odšel, je prišla za mano in se zaprla v mojo klet in priključila mobilca na laptop. Ko se je spet vrnila domov, se je splazila po stopnicah. Astrid Monsen jo je slišala, vendar je mislila, da je gospa Gundersen iz tretjega nadstropja. In potem se je pripravila za zadnji nastop, preden je pustila, da stvari stečejo po svoje. Seveda je vedela, da se bom zanimal za ta primer, če bom ali če ne bom imenovan za preiskovalca, zato mi je nastavila dva patrina. Pištolo je zgrabila z desnico, ker sem vedel, da je levičarka. In v čevelj je dala sliko.«

Raskolu so ustnice trzale, a z njih ni bilo nobenega glasu.

Harry si je z roko potegnil po obrazu. »Za zadnjo pikico na i na tej mojstrovini pa je morala samo še pritisniti na petelina.«

»Ampak zakaj?« je zašepetal Raskol.

Harry je skomignil. »Anna je bila ekstremna oseba. Hotela se je maščevati tistim, ki so ji po njenem vzeli to, za kar je živela. Ljubezen. Krivci smo bili Albu, Gunnerud in jaz. In vaša žlahta. Na kratko: zmagalo je sovraštvo.«

»Bullshit!« je rekel Raskol.

Harry se je obrnil in snel s stene sliko Raskola in Stefana ter jo položil na mizo. »Raskol, a ni v tvoji žlahti vedno zmagalo sovraštvo?«

Raskol je nagnil glavo in izpraznil kozarec. Potem se je široko nasmehnil.

Naslednjih sekund se je Harry pozneje spominjal samo kot hitro previjanje videa naprej. Ko so minile, je ležal na tleh, Raskol ga je stiskal za tilnik, v očeh je imel alkohol, v nosu vonj po calvadosu, na vratu pa črepinjo od razbite steklenice.

»Samo ena reč je nevarnejša od previsokega krvnega pritiska, spiuni,« je zašepetal Raskol. »Prenizek. Zato bodi čisto pri miru!«

Harry je požrl slino in poskusil spregovoriti, a Raskol ga je stisnil močneje, zato je samo zaječal.

»Sun Cu je zelo jasen, ko gre za sovraštvo in ljubezen, spiuni. Tako sovraštvo kot ljubezen zmagujeta v vojni, nerazdvojljiva sta kot siamska dvojčka. Izgubljata pa bes in sočutje.«

»Potem midva oba izgubljava,« je zastokal Harry.

Raskol je spet močneje stisnil. »Moja Anna ne bi nikoli izbrala smrti.« Glas se mu je tresel. »Ljubila je življenje.«

Harry je napol zaprhal: »Tako kot – ti – ljubiš – svobodo?«

Raskol je za spoznanje popustil prijem in Harry je žvižgaje zajel zrak v razbolela pljuča. Srce mu je razbijalo v glavi, a spet je slišal vršanje avtomobilov.

»Ti si se odločil,« je zasikal Harry. »Prijavil si se in šel sedet. Mnogim nerazumljivo, ampak tako si se odločil. Enako je naredila Anna.«

Ko se je Harry poskusil premakniti, mu je Raskol pritisnil steklenico na vrat. »Jaz že vem, zakaj sem se.«

»Vem,« je rekel Harry. »Pokora je instinkt, skoraj tako močan kot maščevalnost.«

Raskol ni odgovoril.

»A si vedel, da se je tudi Beate Lønn odločila? Spoznala je, da ji očeta ne bo vrnilo nič. Nič več ni besna. Zato me je prosila, naj te pozdravim in povem, da ti odpušča.« Črepinja je podrsala po koži. Slišalo se je kot konica peresa, ki piše po grobem papirju. Ki je obotavljaje napisalo zadnjo besedo. Ki mora pristaviti samo še piko. Harry je požrl slino. »Zdaj si ti na vrsti, da se odločiš, Raskol.«

»Odločim med čim, spiuni? Da ti pustim življenje ali da ga vzamem?«

Harry je zajel sapo in se trudil, da ga ne bi zajela panika. »Da boš osvobodil Beate Lønn. Da boš povedal, kaj se je dogajalo tistega dne, ko si ji ubil očeta. In da boš osvobodil sebe.«

»Sebe?« Raskol se je mehko zasmejal.

»Našel sem ga,« je rekel Harry. »Se pravi, našla ga je Beate Lønn.«

»Našla koga?«

»Živi v Göteborgu.«

Raskola je v hipu minil smeh.

»Že devetnajst let živi tam,« je nadaljeval Harry. »Vse od takrat, ko je zvedel, kdo je pravi Annin oče.«

»Lažeš!« je zavpil Raskol in dvignil steklenico nad glavo.

Harry je začutil, da ima suha usta, zamižal je. Ko je spet pogledal, je imel Raskol steklene oči. Dihala sta v taktu, prsi so se jima dotikale, ko so se napenjale in uplahovale.

Raskol je zašepetal. »Pa … Maria?«

Harry je moral dvakrat poskusiti, da so se glasilke oglasile. »Nikomur se ni javila. Nekdo je povedal Stefanu, da so jo pred več leti videli v potujoči skupini v Normandiji.«

»Stefan? A si govoril z njim?«

Harry je prikimal.

»In zakaj bi on govoril s spiunijem, kot si ti?«

Harry je poskusil skomigniti, vendar ramen ni premaknil. »Kar sam ga vprašaj …«

»Vprašam …« je Raskol nejeverno pogledal Harryja.

»Simon je šel včeraj ponj. V sosednjem avtu te čaka. S policijo ima še nekaj neporavnanih računov, vendar so policisti obveščeni, naj se ga ne dotikajo. Rad bi govoril s tabo. Ti se moraš odločiti.«

Harry je vtaknil roko med vrat in črepinjo. Raskol ga ni poskušal ustaviti, ko je vstal. Samo vprašal je: »Zakaj si to naredil, spiuni?«

Harry je skomignil. »Ti si se pobrigal, da so moskovski sodniki Olega prisodili Rakel. Jaz ti ponujam priložnost, da obdržiš edinega od svojih.« Iz jakne je potegnil lisice in jih dal na mizo. »Ne glede na to, kako se boš odločil, ocenjujem, da sva si zdaj bot.«

»Bot?«

»Ti si se pobrigal, da so se moji vrnili. Jaz sem se pobrigal za tvoje.«

»Slišim te, Harry. Ampak kaj to pomeni?«

»To pomeni, da bom povedal vse, kar vem o umoru Arneja Albuja. In da si bomo z vsemi sredstvi prizadevali, da te dobimo.«

Raskol je dvignil obrvi. »Spiuni, zate bi bilo laže, če bi vso reč pustil pri miru. Saj veš, da nimate ničesar zoper mene, zakaj bi torej poskušali?«

»Ker smo policaji,« je rekel Harry. »In ne hihitave konkubine.«

Raskol ga je dolgo gledal. Potem se je rahlo priklonil.

Na vratih se je Harry zasukal. Suhi možakar je sedel zgrbljen nad mizico iz ultrapasa in sence so mu skrivale obraz.

»Raskol, časa imata do polnoči. Takrat te bojo policisti odpeljali.«

Sirena rešilnega vozila je zarezala v vršanje Finnmarkgate, naraščala je in upadala, kot da bi iskala čisti ton.

46. poglavje

Medeja

Harry je previdno odsunil spalnična vrata. Še vedno se mu je zdelo, da duha njen parfum, čeprav je bil vonj tako šibek, da ni vedel, ali prihaja iz sobe ali iz spominov. Velika postelja je kraljevala na sredi sobe kot rimska galeja. Usedel se je na vzmetnico, se s prsti dotaknil hladne bele posteljnine, zamižal in začutil, kako se pozibava. Dolge, počasne valove. Ga je Anna tisti večer čakala tukaj – kot čaka zdaj on? Ostro je pozvonilo. Pogledal je na uro. Točno sedem. Bila je Beate. Aune je poklical nekaj sekund pozneje in prišel po stopnicah ves zaripel v dvojni podbradek. Zasopel je pozdravil Beate in vsi trije so stopili v sobo.

»Pravite, da veste, kdo so ti portreti?« je rekel Aune.

»Arne Albu,« je rekla Beate in pokazala na levo sliko. »Alf Gunnerud na sredini in Harry na desni.«

»Neverjetno,« je rekel Aune.

»No ja,« je rekla Beate. »Mravlja razlikuje med milijoni mravljih obrazov v mravljišču. Glede na velikost ima veliko večji fusiform gyrus od mene.«

»Bojim se, da je moj precej nerazvit,« je rekel Aune. »Harry, a ti kaj vidiš?«

»Vsekakor zdaj vidim malce več kot takrat, ko mi jih je Anna pokazala prvič. Zdaj vem, da jih je obsodila ona.« Harry je pokimal v ženski kip, ki je držal tri svetilke. »Nemeza, boginja maščevanja in pravičnosti.«

»Ki so jo Rimljani sunili Grkom,« je rekel Aune. »Obdržali so tehtnico, bič zamenjali z mečem, ji zavezali oči in jo poimenovali Justitia.« Stopil je do svetilke. »Ko so okrog šeststo let pred Kristusom začeli spoznavati, da se sistem krvnega maščevanja ne obnese, in sklenili, da bodo posamezniku prepovedali maščevanje in ga naredili za javno zadevo, je prav ta ženska postala simbol sodobne pravne države.« Pobožal je hladno bronasto žensko. »Slepa pravičnost. Hladno maščevanje. Naša civilizacija počiva v njenih rokah. Kaj ni lepa?«

»Lepa kot električni stol,« je rekel Harry. »Annino maščevanje ni bilo ravno hladno.«

»Bilo je vroče in hladno,« je rekel Aune. »Premišljeno in strastno obenem. Gotovo je bila zelo čustvena. Očitno ranjena duša, ampak to smo itak vsi, v bistvu gre samo za stopnjo ranjenosti.«

»In kako je bila ranjena Annina?«

»Nikoli je nisem srečal, zato samo ugibam.«

»Pa ugibaj!« je rekel Harry.

»Ker smo že pri antičnih bogovih, domnevam, da sta že slišala za Narcisa, grškega boga, ki se je tako močno zaljubil v lastno zrcalno podobo, da se od nje ni mogel več odtrgati? Freud je pojem narcisoiden vpeljal v psihologijo in z njim označil ljudi, ki se imajo za pretirano enkratne in ki so obsedeni s sanjami o brezmejnem uspehu. Pri narcisu je potreba, da bi se maščeval tistim, ki so ga prizadeli, pogosto na vrhu vseh potreb. Temu se reče narcistični bes. Ameriški psihoanalitik Heinz Kohut je opisal, da taka oseba pri maščevanju za prizadetost – pa če gre še za tako obrobno – ne izbira prav nobenih sredstev. Tako si bo na primer oseba, ki doživi za marsikoga vsakdanjo zavrnitev, tipično prizadevala z nasilno vztrajnostjo in brez počitka, da ponovno vzpostavi ravnovesje, če je treba, tudi s smrtjo.«

»Smrtjo koga?« je vprašal Harry.

»Vseh.«

»Pa to je ja blazno!« je vzkliknila Beate.

»Saj ravno to govorim,« je rekel suho Aune.

Odšli so v jedilnico. Aune je preizkusil enega od starih, ravnih stolov za dolgo, ozko hrastovo mizo. »Takih danes ne delajo več.«

Beate je zastokala. »Ampak da bi si vzela življenje samo zato … da bi se maščevala? Gotovo so še drugi načini.«

»Seveda so,« je rekel Aune. »Ampak tudi samomor je sam po sebi pogosto maščevanje. Tistim, ki so te po tvojem izdali, bi rad naprtil občutek krivde. Anna je naredila samo še nekaj korakov več. Razen tega pa je zelo verjetno, da res ni hotela več živeti. Bila je osamljena, družina jo je izobčila, v ljubezni je doživljala same zavrnitve. Bila je neuspešna umetnica in se zatekla v droge, ne da bi ji to kaj pomagalo. Bila je, skratka, globoko razočarana in nesrečna in se je s hladnim premislekom odločila za samomor. In za maščevanje.«

»Brez moralnih zadržkov?« je vprašal Harry.

»Morala je seveda zanimiva.« Aune je prekrižal roke. »Naša družba nas moralno obvezuje, da živimo, in zato obsoja samomor. Z očitnim občudovanjem antike pa se je Anna mogoče opirala na tiste grške filozofe, ki so menili, da se mora človek sam odločiti, kdaj bo umrl. Tudi Nietzsche je trdil, da ima posameznik popolno moralno pravico, da si vzame življenje. Uporabljal je celo besedo ‘Freitod’ oziroma prostovoljna smrt.« Aune je dvignil kazalec. »Vendar se je soočala še z drugo moralno dilemo. Maščevanje. Krščanska etika, ki jo je živela, maščevanje pač prepoveduje. Paradoks je seveda, da kristjani priznavajo boga, ki je največji maščevalec med vsemi. Če mu kljubuješ, se boš na vekov veke cvrl v peklu, strašno disproporcionalno maščevanje, skorajda primer za Amnesty International, če me vprašaš. In če …«

»Mogoče je samo sovražila?«

Aune in Harry sta se obrnila k Beate. Prestrašena ju je pogledala, kot da so ji besede pomotoma ušle z jezika.

»Morala,« je zašepetala. Življenjska volja. Ljubezen. Pa vendar je sovraštvo najmočnejše.

47. poglavje

Svetlikanje morja

Harry je stal ob odprtem oknu in poslušal oddaljeno sireno rešilca, ki se je počasi utapljala v hrupu mestnega kotla. Hiša, ki jo je Rakel podedovala po očetu, je zviška gledala na dogajanje v preprogi luči, ki so migotale skozi visoke bore na vrtu. Rad je stal tukaj in gledal. Drevesa. Misel, kako dolgo že stojijo tu, ga je pomirjala. Mestne luči so spominjale na svetlikanje morja. Samo enkrat je videl, kako se morje svetlika, neke noči, ko sta z dedkom odveslala z lučjo nabirat rake. Samo tisto noč. Vendar je ni nikoli pozabil. To je bila ena od stvari, ki so z vsakim letom postajale jasnejše in resničnejše. Ni bilo z vsem tako. Koliko noči je preživel z Anno, kolikokrat sta si na tej ladji danskega kapitana dala duška, da ju je nosilo po morju? Ni se spomnil. In kmalu bo pozabil še preostalo. Žalostno? Ja. Žalostno in nujno.

Vseeno pa dva trenutka z Anninim podpisom zagotovo ne bosta popolnoma izbrisana. Dve skoraj enaki sliki, na obeh ima goste lase razpuščene po blazini kot črna pahljača, široko odprte oči, z eno roko grabi to belo belo rjuho. Z drugo roko je bilo drugače. Na eni sliki prepleta prste z njegovimi. Na drugi objema pištolo.

»A ne bi zaprl okna?« je rekla Rakel. Sedela je na kavču s spodvitimi nogami in s kozarcem vina. Oleg je odšel zadovoljen spat, ker je prvič potolkel Harryja v tetrisu, in Harry se je bal, da je nekega obdobja nepreklicno konec.

Na poročilih niso povedali nič novega. Samo stari refreni: križarski pohod na vzhod, povračilni ukrepi na zahod. Ugasnila sta televizijo in raje zavrtela ploščo Stone Roses, ki jo je Harry na veliko presenečenje – in veselje – našel v njeni zbirki. Mladostni čas. Bili so časi, ko ga nič ni bolj razvedrilo kot arogantni angleški mulci s kitarami in pozo. Zdaj je imel raje Kings of Convenience, ker so peli previdno in so bili za las manj zategnjeni od Donovana. In od Stone Roses na nizki jakosti. Žalostno, a resnično. In mogoče nujno. Stvari se vrtijo v krogu. Zaprl je okno in si obljubil, da se bosta z Olegom ob prvi priliki odpeljala na morje z lučjo nabirat rake.

»Down, down, down,« so momljali Stone Roses iz zvočnikov. Rakel se je nagnila in naredila požirek vina. »To je prastara zgodba,« je zašepetala. »Dva brata, ki ljubita isto žensko, to je pač recept za tragedijo.«

Utihnila sta, prepletla prste in poslušala dihanje drug drugega.

»A si jo ljubil?« je vprašala.

Harry je dolgo razmišljal, preden je odgovoril: »Ne spomnim se. Eno obdobje v mojem življenju je bilo zelo … megleno.«

Pobožala ga je po licu. »A veš, kaj se mi zdi čudno? Da je ta ženska, ki je nisem nikoli srečala ali videla, hodila po tvojem stanovanju in gledala sliko nas treh na Frognersetri. In vedela, da bo uničila vse. Mogoče sta se pa vendarle ljubila.«

»Hm. Vse podrobnosti je načrtovala veliko prej, preden je zvedela zate in Olega. Že poleti je prišla do Alijevega podpisa.«

»Samo pomisli, kako se je morala mučiti s podpisom, ko pa je bila levičarka!«

»Na to pa nisem pomislil.« Zasukal je glavo v naročju in jo pogledal v oči. »Pogovarjajva se raje o čem drugem! Kaj praviš, če pokličem očeta in ga vprašam, če bi nama poleti posodil hišo v Åndalsnesu? Ponavadi je kilavo vreme, vendar je zraven čolnarna in dedkov čoln.«

Rakel se je zasmejala. Harry je zamižal. Rad je imel ta smeh. Pomislil je, da ga bo morda še dolgo poslušal, če le ne bo naredil kje napake.

Harry se je sunkovito prebudil. Zmotovilil se je v sedeč položaj in lovil sapo. Sanjal je, pa se ni spomnil, o čem. Srce mu je razbijalo kot ponorel basovski boben. Je spet pod vodo v bangkoškem bazenu? Ali pred atentatorjem v suiti hotela SAS? Bolela ga je glava.

»Kaj pa je?« je zamomljala Rakel v temi.

»Nič,« je zašepetal. »Kar spi!«

Vstal je, odšel v kopalnico in spil kozarec vode. Utrujeni obraz v ogledalu je mežikal mrliško bledo vanj. Zunaj je pihalo. Veje na velikem hrastu so se drgnile ob steno. Ga dregale v ramo. Žgečkale po zatilju, da so se mu dvignile kocine. Natočil si je še en kozarec in ga počasi spil. Zdaj se spomni! O čem je sanjal. O fantu, ki je sedel na šoli in bingljal z nogami. Ki je šprical uro. Ki mu je mlajši brat pisal spise. Ki je bratovi punci razkazal, kje vse sta se igrala kot otroka. Harry je sanjal o receptu za tragedijo.

Ko je zlezel pod pernico, je Rakel že spala. Zastrmel se je v strop in čakal na svit.

Ura na nočni omarici je kazala 5.03, ko ni več zdržal. Poklical je informacije in dobil zasebno številko Jeana Hueja.

48. poglavje

Heinrich Schirmer

Beate se je zbudila, ko je pozvonilo tretjič.

Prevalila se je na stran in pogledala na uro. Četrt čez pet. Spraševala se je, kaj bi bilo pametneje – da vstane in ga pošlje k vragu ali da se dela, da je ni doma. Spet je pozvonilo, tako da je vedela, da se ne misli vdati.

Zavzdihnila je, vstala in si nataknila jutranjko. Dvignila je slušalko domofona.

»Prosim?«

»Oprosti, Beate, ker sem tako pozen! Oziroma tako zgoden.«

»Pojdi k vragu, Tom!«

Sledil je dolg premor.

»Jaz nisem Tom,« je rekel glas. »Jaz sem, Harry.«

Beate je potihem zaklela in pritisnila na gumb.

»Nisem mogel več bedeti,« je rekel Harry, ko je stopil v stanovanje. »Za Klavca gre.«

Butnil se je na kavč, medtem ko je Beate izginila v spalnico.

»Kot rečeno, se me ne tiče ta reč z Waalerjem …« je zaklical v odprta spalnična vrata.

»Si že povedal, da se te ne tiče,« je zaklicala nazaj. »Razen tega je pa odpuščen.«

»Vem. Posebna neodvisna komisija me je poklicala na zaslišanje, da bi povedal o svoji povezavi z Alfom Gunnerudom.«

Vrnila se je v beli majici in kavbojkah in se postavila predenj. Harry jo je pogledal v oči.

»Hotela sem reči, da sem ga jaz odpustila,« je rekla.

»A ja?«

»On je navaden drekač. Ampak da imaš prav, še ne pomeni, da to lahko poveš komurkoli.«

Harry je nagnil glavo in zamižal na eno oko.

»A naj ponovim?« je vprašala.

»Ne,« je rekel. »Po mojem sem zdaj razumel. Kaj pa, če ni kdorkoli, ampak prijatelj?«

»Kava?« Beate se še ni obrnila proti kuhinji, ko ji je obraz zalila rdečica. Harry je vstal in odšel za njo. Ob mali mizi je bil samo en stol. Na steni je visela lesena poslikana plaketa, na njej je bil zapisan in z vrtnicami ozaljšan starosvetni hišni žegen:

Napni oči,

ko greš čez prag,

poglej v vse vogle,

da te ne čaka

v izbi kak sovrag.

»Včeraj zvečer je Rakel povedala dve stvari, ki sta mi dali misliti,« je rekel Harry in se naslonil na kuhinjski pult. »Prva je ta, da sta dva brata, ki ljubita isto žensko, recept za tragedijo. Druga pa, da se je morala Anna precej mučiti z Alijevim podpisom, ker je bila levičarka.«

»Ja?« Z merilno žlico je natresla kavo v filter.

»Levovi zvezki, ki ti jih je dal Trond Grette, da bi primerjala pisavo v poslovilnem pismu, a se spomniš, za kateri predmet je šlo?«

»Nisem tako natančno pogledala, spomnim se samo, da sem preverila, ali so res njegovi.« V kavnik je nalila vodo.

»Norveščina,« je rekel Harry.

»Mogoče,« je rekla in se obrnila k njemu.

»Vem. Prihajam naravnost od Jeana Hueja s Kriposa.«

»Grafologa? Zdaj, sredi noči?«

»Pisarno ima doma in pokazal je razumevanje. Primerjal je šolski zvezek in poslovilno pismo s temle.«

Harry je razgrnil list papirja in ga dal na mizo. »A bo s kavo še dolgo trajalo?«

»A se tako mudi?« je vprašala Beate in se nagnila nad papir.

»Vedno se mudi,« je rekel Harry. »Najprej moraš še enkrat pregledati bančne račune.«

Dogajalo se je, da je Else Lund, poslovodkinjo in eno od dveh zaposlenih v potovalni agenciji Brastour, poklicala sredi noči kakšna stranka, ki so jo v Braziliji oropali ali je izgubila potni list in vozovnico in je v obupu klicala na njen mobilnik, ne da bi pomislila na časovno razliko. Zato je spala z izklopljenim telefonom. Prav zato je bila tako besna, ko je ob pol šestih zazvonil stacionarni telefon in jo je glas na drugi strani vprašal, ali bi lahko prišla čim prej v službo. Komaj za spoznanje manj besna je bila, ko je glas dodal, da je s policije.

»Upam, da gre za življenje ali smrt,« je rekla Else Lund.

»A veste, da res,« je rekel glas. »V glavnem za smrt.«

Rune Ivarsson je prišel kot ponavadi prvi v službo. Strmel je skozi okno. Rad je imel tišino, vse nadstropje zase, vendar ni bil zato tako zgoden. Ko so prišli še drugi, je že prebral fakse, poročila s prejšnjega večera in vse časopise in si tako nabral potrebno prednost. Tako gre to, če želiš funkcionirati kot šef – biti moraš korak naprej, zgraditi si moraš most, od koder imaš pregled. Kadar so podrejeni na oddelku občasno negodovali, da vodstvo zadržuje informacije, je bilo to zato, ker niso razumeli, da je védenje moč in da vodstvo mora imeti moč, če želi ubrati smer, ki jih bo na koncu pripeljala v pristan. Ja, da je v njihovo dobro, če védenje prepustijo vodstvu. Ko je zdaj obvestil vse, ki delajo na primeru Klavec, da morajo poročati neposredno njemu, je bil namen ravno v tem, da podatke zbere tam, kjer jim je mesto, ne pa da zapravlja čas na neskončnih plenarnih razpravah, ki služijo samo temu, da podrejeni dobijo občutek, da sodelujejo. Ravno zdaj je pomembneje, da kot vodja poprime, pokaže pobudo in ukrepa. Čeprav je naredil vse, kar je mogel, da bi razkritje Leva Gretteja prikazal kot lastni uspeh, se je zavedal, da mu je način, kako je to naredil, zamajal avtoriteto. Vodjeva avtoriteta ni vprašanje osebnega prestiža, temveč zadeva vse policije, si je dopovedal.

Potrkalo je na vrata.

»Nisem vedel, Hole, da sodite med jutranje ptiče?« je rekel bledemu obrazu na vratih in bral faks naprej. S časopisa, ki ga je intervjuval v zvezi z lovom na Klavca, so mu poslali v avtorizacijo članek. Tega intervjuja ni maral. Resda ni našel nobene zares napačne izjave, kljub temu pa jim je uspelo, da iz njegovih besed vejeta izmikanje in nemoč. Na srečo so bile slike dobre.

»Kaj bi radi, Hole?«

»Samo povedal, da sem nekaj ljudi poklical na sestanek v petem nadstropju. Mogoče bi tudi vas zanimalo. Gre za tako imenovani bančni rop na Bogstadveinu. Začeli bomo.«

Ivarsson je nehal brati in pogledal gor. »A sestanek ste sklicali? Zanimivo. Smem vprašati, kdo ga je odobril, Hole?«

»Nobeden.«

»A nobeden?!« Ivarsson je spustil iz sebe kratek, rožljav galebji smeh.

»Potem pa stopite gor in povejte, da je sestanek prestavljen na čas po kosilu. Jaz moram namreč prebrati še cel kup poročil. Jasno?«

Harry je počasi pokimal, kot da razmišlja. »Jasno. Vendar sodi zadeva pod oddelek za nasilna dejanja in mi bomo začeli zdaj. Pa srečno pri branju poročil!«

Obrnil se je in v tistem je treščila Ivarssonova pest po mizi.

»Hole! Mater, ne obračajte mi hrbta na tak način! V tej hiši sklicujem sestanke jaz. Še zlasti, kadar gre za rope. Razumeli?« Rdeča, vlažna spodnja ustnica se je tresla na belem obrazu šefa oddelka.

»Kot ste slišali, sem rekel tako imenovani rop na Bogstadveinu, Ivarsson.«

»In kaj hudiča bi radi s tem povedali?« Od glasu je ostalo samo še tanko piskanje.

»Rad bi povedal, da rop na Bogstadveinu ni bil pravi rop,« je rekel Harry. »Pač pa dobro načrtovan umor.«

Harry je stal ob oknu in gledal na Botsen. Zunaj se je le nerad delal dan, tako kot težko spelje škripava ciza. Deževni oblaki nad Ekebergom in črni dežniki na Grønlandsleiru. Za njegovim hrbtom so se zbrali vsi: Bjarne Møller, zehajoč in zleknjen globoko v stol. Šef kriminalistov, smehljajoč se je pogovarjal z Ivarssonom. Weber, tih in neučakan, s prekrižanimi rokami. Halvorsen z beležko. In Beate Lønn z živčno begavimi očmi.

49. poglavje

Stone Roses

Plohe so čez dan ponehale. Sonce je sramežljivo kukalo skozi vso svinčeno sivino in oblaki so se kot gledališka zavesa po zadnjem dejanju razpotegnili vsak na svoje. To bodo zadnje ure letošnjega brezoblačnega neba, preden bo mesto dokončno prekrila siva zimska odeja. Disengrenda se je kopala v soncu, ko je Harry tretjič pritisnil na zvonec.

Zvonec se je slišal kot kruljenje v stanovanjskem želodcu. Sosednje okno se je odprlo s pokom.

»Tronda ni doma,« je zakrakalo. Sosedin obraz je bil zdaj drugačne barve, nekako rumeno rjav, kar je Harryja spominjalo na nikotinsko kožo. »Ubožec!« je dodala.

»Kje pa je?«

V odgovor je zavila z očmi in s palcem pokazala čez ramo.

»Na teniškem igrišču?«

Beate se je že odpravila, Harry pa je kar stal.

»Razmišljal sem o najinem zadnjem pogovoru,« je rekel Harry. »O nadhodu za pešce. Rekli ste, da so bili vsi presenečeni, ker je bil tako tih in vljuden fant.«

»Ja?«

»Ampak da so vsi tukaj v soseski vedeli, da je to naredil on.«

»Videli smo pač, da se je zjutraj odpeljal s kolesom.«

»V rdeči jakni?«

»Ja.«

»Levovi?«

»Levovi?« Zasmejala se je in odkimala. »Ne govorim o Levu. On si je res zmišljeval vse sorte, nikoli pa ni bil zloben.«

»Kdo pa je bil potem?«

»Trond, že ves čas vam govorim o njem. Saj sem povedala, da se je vrnil domov ves bled. Trond ne prenese krvi.«

Zapihal je veter. Na zahodu so črni popcornovski oblaki nažirali modro nebo. Vetrovni sunki so lužam na rdečem teniškem grušču delali kurjo polt in brisali zrcalno podobo Tronda Gretteja, ki je dvignil žogico za nov servis.

»Dober dan!« je rekel Trond in udaril žogico, ki je počasi poletela v zrak. Oblaček bele krede se je pokadil in poletel z vetrom, ko je žogica na drugi strani mreže priletela v črto in neulovljiva visoko odskočila mimo namišljenega soigralca.

Trond se je obrnil k Harryju in Beate, ki sta stala na zunanji strani žičnate ograje. Na sebi je imel belo teniško majico, bele teniške hlačke, bele nogavice, bele čevlje.

»Popolno, a ne?« se je nasmehnil.

»Skoraj,« je rekel Harry.

Trond se je nasmehnil še širše, si zastrl oči in pogledal v nebo.

»Kaže, da se bo pooblačilo. S čim vama lahko pomagam?«

»Lahko greste z nama na policijo,« je rekel Harry.

»Policijo?« Presenečeno ju je pogledal. Se pravi, poskušal ju je pogledati presenečeno. Malce preveč izumetničeno je razprl oči, glas pa je bil nekam spakljiv. Ko sta se zadnjič pogovarjala z njim, ni govoril tako. Govoril je pretirano potiho in potegnil drugi i: Policiiijo? Harryju so se naježile kocine v zatilju.

»Takoj!« je rekla Beate.

»Prav!« Trond je pokimal, kot da bi ga nekaj prešinilo, in se spet nasmehnil. »Seveda.« Stopil je h klopi, na kateri sta izpod sivega plašča štrlela dva teniška loparja. S copati je drsal po grušču.

»Izgubil je kontrolo,« je zašepetala Beate. »Nataknila mu bom lisice.«

»Ne …« je začel Harry in jo zgrabil za roko, vendar je že odrinila žičnata vrata in stopila na igrišče. Kot da bi se čas nenadoma raztegnil, napihnil kot zračna blazina in stisnil Harryja, da se ni mogel premakniti. Skozi ograjo je gledal, kako Beate sega za lisicami, obešenimi za pasom. Slišal je, kako Trondovi teniški copati drsajo po grušču. Drobni koraki. Kot vesoljec. Harry je avtomatično stegnil roko po pištoli pod jakno.

»Grette, žal mi je …« je uspelo reči Beate, ko je bil Trond že pri klopi in segel pod sivi plašč. Čas je zdaj zadihal, krčil se je in širil v enem gibu. Harry je začutil, da je roka zagrabila pištolo, a vedel, da je neskončno dolgo do takrat, ko jo bo potegnil ven, jo napolnil, pociljal. Pod Beatino dvignjeno roko se je v sončni svetlobi nekaj zasvetilo.

»Meni tudi,« je rekel Trond in dvignil kovinsko sivo in olivno zeleno puško AG3 k ramenu. Stopila je korak nazaj.

»Draga moja!« je rekel Trond potihem. »Stoj čisto, čisto pri miru, če bi rada živela še kakšno sekundo!«

»Zmotili smo se,« je rekel Harry in se obrnil od okna k zbranim. »Stine Grette ni ubil Lev, ampak lastni mož, Trond Grette.«

Pogovora med šefom kriminalistov in Ivarssonom je bilo konec, Møller se je zravnal, Halvorsen je pozabil zapisovati in celo Webra je minil tečnobnositni obraz.

Tišino je končno prekinil Møller: »Ta revizor?«

Harry je prikimal v nejeverne obraze.

»Ni mogoče!« je rekel Weber. »Imamo film iz 7-Elevna in imamo prstni odtis s steklenice kokakole, ki ne dopuščata nobenega dvoma, da je storilec Lev Grette.«

»Imamo rokopis s poslovilnega pisma,« je rekel Ivarsson.

»In če se ne motim, je Leva Gretteja kot roparja prepoznal sam Raskol,« je rekel šef kriminalistov.

»Stvar je dokaj jasna,« je rekel Møller. »In dokaj pojasnjena.«

»Počakajte, da vam povem do konca!« je rekel Harry.

»Prosim, če si tako prijazen!« je rekel šef kriminalistov.

Oblaki so se zagnali in prijadrali nad akersko bolnico kot črna vojska.

»Da ne boš naredil kakšne neumnosti, Harry!« je rekel Trond. Puškino cev je držal Beate na čelo. »Vem, da držiš za orožje. Spusti ga!«

»Sicer bo kaj?« je vprašal Harry in potegnil pištolo iz jakne.

Trond se je potihem zasmejal. »Čisto preprosto. Ubil ti bom kolegico.«

»Tako kot si svojo ženo?«

»Zaslužila si je.«

»A ja? Ker je imela Leva raje od tebe?«

»Ker je bila moja žena!«

Harry je zajel sapo. Beate je stala med Trondom in njim, vendar mu je kazala hrbet, tako da ji ni mogel nič prebrati z obraza. Odpiralo se mu je več poti. Prva možnost je, da mu poskuša dopovedati, da dela nekaj neumnega in prenagljenega, in upa, da ga bo prepričal. Po drugi strani pa: moški, ki je na teniško igrišče prinesel napolnjeno puško AG3, je dobro premislil, za kaj jo bo uporabil. Druga možnost je, da Tronda uboga, odloži pištolo in čaka, da ga razmesari. Tretja možnost pa je, da pritisne nanj, da ga z nečim prepriča, da spremeni načrte. Ali da eksplodira in sproži. Prva je bila brezupna, druga je ponujala najslabši izid, tretja pa – da bi se z Beate zgodilo kot z Ellen – s tem Harry ne bi mogel živeti, tudi če bi odnesel živo kožo.

»Mogoče pa ni več hotela biti tvoja žena,« je rekel Harry. »Je bilo to vmes?«

Prst se je ukrivil okrog petelina, Trond je gledal v Harryja Beate čez ramena. Harry je avtomatično začel šteti sam pri sebi. Tisoč ena, tisoč dve …

»Mislila je, da bo odšla kar tako od mene,« je rekel Trond potihem.

»Mene – ki sem ji dal vse.« Zasmejal se je. »In me zamenjala za tipa, ki ni nikoli nič naredil za druge, ki je verjel, da je življenje zabava za rojstni dan in da so vsa darila zanj. Lev ni kradel. Le da ni znal brati, od koga je kaj za koga.« Veter je odnesel Trondov smeh kot drobtine od piškotov.

»Kot od Stine za Tronda,« je rekel Harry.

Trond je trdo pomežiknil. »Rekla je, da ga ljubi. Ljubi. Še ko sva se poročila, ni uporabile te besede. Rada, je rekla, rada me ima. Ker sem bil tako prijazen do nje. Ljubila pa je njega, ki je sedel na strehi in bingljal z nogami in čakal na aplavz. Za to mu je šlo. Za aplavz.«

Med njima je bilo manj kot šest metrov in Harry je videl, kako se Trondu belijo členki na levici, ko je stiskal puškino cev.

»Tebi pa ne, Trond, ti nisi potreboval aplavza, a drži? Ti si triumfiral v tišini. Sam. Kot takrat na nadhodu.«

Trond je izbočil spodnjo ustnico. »Priznajta, da sta mi verjela!«

»Ja, Trond, verjela sva ti. Verjela sva ti vsako besedo.«

»Kje se je potem zalomilo?«

»Beate je pregledala bančne račune od Tronda in Stine Grette za zadnjega pol leta,« je rekel Harry. Beate je prisotnim pokazala sveženj papirjev. »Oba sta nakazala denar potovalni agenciji Brastour,« je rekla. »V agenciji so potrdili, da je Stine Grette marca naročila potovanje v São Paulo junija in da je Trond Grette čez en teden šel za njo.«

»To se ujema s tistim, kar nama je povedal Trond Grette,« je rekel Harry. »Čudno pa je, da je Stine povedala šefu podružnice Klementsnu, da gre na počitnice na Tenerife. In da je Trond Grette naročil in kupil svojo vozovnico isti dan, ko je odpotoval. Nekam slabo načrtovanje skupnega dopusta in praznovanja desete obletnice poroke, a ne?«

V sejni sobi je zavladala taka tišina, da so slišali, kako se je prižgal hladilnik na drugi strani hodnika.

»To sumljivo spominja na ženo, ki se je vsem zlagala, kam bo šla, in na že dlje časa sumničavega moža, ki je preveril njen bančni izpisek in ugotovil, da sta Brastour in Tenerife dva pojma. Potem je poklical Brastour, zvedel ime hotela, v katerem stanuje žena, in se odpeljal ponjo.«

»Pa potem?« je vprašal Ivarsson. »Jo je našel s kakšnim črncem?«

Harry je odkimal. »Po mojem je sploh ni našel.«

»Preverila sva in res ni stanovala v tistem hotelu,« je rekla Beate. »Trond pa se je vrnil z letalom prej kot ona.«

Razen tega je Trond v São Paulu s svojega računa dvignil trideset tisoč kron. Najprej je rekel, da je kupil diamantni prstan, potem, da se je dobil z Levom in mu dal denar, ker je bil brez prebite pare. Jaz sem pa precej prepričan, da nič od tega ni res, po mojem je z denarjem plačal nekaj, kar je v São Paulu še bolj znano kot dragulji.«

»In to je?« je vprašal Ivarsson očitno razburjen, ko je premor postal nevzdržen.

»Umor po naročilu.«

Harryja je imelo, da bi še malce zavlačeval, a je po Beatinem pogledu videl, da s teatraličnostjo že pretirava. »Ko se je Lev jeseni vrnil v Oslo, se je na lastne stroške. Nikakor ni bil brez prebite pare in tudi nobene banke ni prišel oropat. Domov se je vrnil, da bi odpeljal Stine v Brazilijo.«

»Stine?« je vzkliknil Møller. »Bratovo ženo?«

Harry je prikimal. Zbrani so se spogledali.

»In Stine bi odšla v Brazilijo, ne da bi komurkoli povedala?« je nadaljeval Møller. »Ne staršem ne prijateljem? Še službe ne bi odpovedala?«

»No,« je rekel Harry. »Ko se enkrat odločiš, da boš delil življenje z bančnim roparjem, ki ga iščejo in policija in pajdaši, ne razglašaš načrtov in novega naslova. Samo enemu je povedala, in sicer Trondu.«

»Zadnjemu, ki bi mu smela,« je dodala Beate.

»Najbrž je mislila, da ga po trinajstih letih skupnega življenja pozna do obisti.« Harry je stopil do okna. »Tega občutljivega, simpatičnega revizorja, ki jo je varoval in tako zelo ljubil. Dovolite, da še malce špekuliram, kaj se je zgodilo kasneje!«

Ivarsson je prhnil: »Kaj ste pa delali do zdaj?«

»Ko pride Lev v Oslo, naveže Trond z njim stik. Pove, da bi se morala kot odrasla človeka in brata o tem pogovoriti. Lev je vesel in olajšan. Noče pa se kazati v mestu, preveč tvegano je, zato se dobita v Disengrendi, ko je Stine v službi. Lev pride, Trond ga lepo sprejme in mu pove, da je bil na začetku zelo prizadet, da pa je zdaj to za njim in da se veseli njune zveze. Vsakemu odpre kokakolo, pijeta in se pogovarjata o praktičnih podrobnostih. Trond dobi Levov tajni naslov v d’Ajudi, tako da bo Stine lahko prepošiljal pošto, plačo, ki ji še pripada, in podobno. Ko Lev odide, se ne zaveda, da je Trondu pravkar izdal zadnje podrobnosti za načrt, ki se je začel že takrat, ko je bil Trond v São Paulu.«

Harry je videl, da Weber počasi kima.

»Petkovo jutro. Dan D. Popoldne bo Stine odletela z Levom v London in naslednje jutro naprej v Brazilijo. Potovanje je naročeno pri Brastouru, kjer njenega sopotnika vodijo pod imenom Petter Berntsen. Kovčki so že spakirani. A s Trondom gresta kot ponavadi v službo. Ob dveh gre Trond iz službe v Odskok na Sporveisgati. Tam plača s kartico eno uro skvoša, ki jo je rezerviral, a pove, da ni našel soigralca. Tako ima prvi del alibija pod streho: plačilo je registrirano ob 14.34. Potem pove, da bo namesto tega vadil v fitnesu in gre v garderobo. Ob tistem času je tam veliko ljudi in velik dren. Zapre se v stranišče, preobleče v pajaca, čez pa natakne nekaj, da se obleka ne vidi, verjetno daljši plašč, počaka, dokler ni prepričan, da so tisti, ki so ga videli iti na stranišče, že odšli, natakne si očala, vzame torbo in hitro ter neopazno odide iz garderobe mimo recepcije. Stavit grem, da jo ubere proti Stensparku in naprej po Pilestredu. Tam je gradbišče, z delom nehajo ob treh. Vstopi, se znebi plašča in si natakne zavihano masko, ki jo skrije pod čepico s ščitnikom. Potem gre v hrib in zavije na levo dol po Industrigati. Ko pride do križišča z Bogstadveinom, stopi v 7-Eleven. Že pred nekaj tedni je preveril, kam gledajo kamere. Zabojnik, ki ga je naročil, že stoji. Oder je zdaj pripravljen za zagnane kriminaliste, za katere seveda ve, da bojo pregledali vse posnetke v okoliških trgovinah in bencinskih črpalkah. Potem nam zaigra tisto igrico, ko ga ne vidimo v obraz, nam pa zelo očitno kaže steklenico kokakole, iz katere pije brez rokavic, jo da v plastično vrečko, tako da smo z njim vred prepričani, da prstnih odtisov ne bo uničil morebiten dež, in jo spusti v zeleni zabojnik, po katerega še nekaj časa ne bojo prišli. Res nas je malce visoko cenil in le malo je manjkalo, pa bi šel dokaz po gobe, vendar je imel krompir – Beate je vozila tako divje, da nama je uspelo: Trondu sva zrihtala brezhiben alibi tako, da sva Leva zašila z dokončnim, neizpodbitnim dokazom.«

Harry se je ustavil. Obrazi pred njim so bili nekam zbegani.

»Iz te steklenice je pil Lev v Disengrendi,« je rekel Harry. »Ali kje drugje. Trond jo je shranil prav v ta namen.«

»Bojim se, da pozabljate eno stvar,« je zagodrnjal Ivarsson. »Sami ste videli, da je ropar prijel steklenico brez rokavic. Če je bil to Trond Grette, morajo biti tudi prstni odtisi na steklenici njegovi.«

Harry je pokimal v Webra.

»Lepilo,« je bil kratek stari policist.

»Prosim?« Šef kriminalistov se je obrnil k Webru.

»Dobro znan trik med bančnimi roparji. Na prste si namažeš samo malo lepila, počakaš, da se posuši in – hokuspokus – odtisov ni.«

Šef kriminalistov je odkimal. »Kje pa se je ta revizor, kot ga imenujeta, naučil teh trikov?«

»Bil je bratec enega najbolj profesionalnih bančnih roparjev na Norveškem,« je rekla Beate. »Levove metode in slog je poznal do obisti. Lev je med drugim hranil videoposnetke svojih ropov v Disengrendi. Trond se je tako natančno naučil bratove obrti, da je celo Raskola zapeljalo, da vidi Leva Gretteja. Pa še telesno sta si brata tako podobna, da je računalniška manipulacija videoposnetkov pokazala, da bi ropar lahko bil Lev.«

»O pizda!« je ušlo Halvorsnu. Prihulil se je in prestrašeno poškilil v Bjarneja Møllerja, a Møller je z odprtimi usti bolščal predse, kot da bi fasal kroglo v glavo.

»Harry, pištole nisi odložil. A mi lahko razložiš, zakaj ne?«

Harry je poskušal dihati enakomerno, čeprav mu je srce že zdavnaj podivjalo. Kisik v srce, to je najpomembnejše! Trudil se je, da ne bi gledal Beate. Veter ji je kuštral svetle, tanke pramene. Mišice na tankem vratu so se ji napenjale, ramena so se ji začela tresti.

»Čisto preprosto,« je rekel Harry. »Oba naju boš ustrelil. Ponuditi mi moraš kakšno boljšo kupčijo, Trond.«

Trond se je zasmejal in prislonil brado na zeleno kopito. »Kaj praviš na tole kupčijo, Harry? Dam ti petindvajset sekund, da premisliš, kakšne možnosti imaš, in odložiš orožje.«

»Običajnih petindvajset sekund?«

»Točno. Verjetno se spomniš, kako hitro minejo. Zato, Harry, razmišljaj hitro!« Trond je stopil korak nazaj.

»A veš, kako sva poštudirala, da je Stine poznala roparja?« je vzkliknil Harry. »Stala sta si preblizu. Veliko bliže, kot zdaj stojita vidva z Beate. Čudno, ampak celo v trenutkih, ko gre za življenje ali smrt, spoštujemo, če se le da, polje zasebnosti. A ni to čudno?«

Trond je spustil cev Beati pod brado in ji dvignil obraz. »Beate, a si tako prijazna pa šteješ namesto naju?« Spet je govoril izumetničeno. »Od ena do petindvajset. Ne prehitro, ne prepočasi.«

»Ena stvar me matra,« je rekel Harry. »Kaj ti je rekla, tik preden si jo ustrelil?«

»A to bi rad vedel, Harry?«

»Ja, bi.«

»Potem dam Beate dve sekundi, da začne šteti. Ena …«

»Štej, Beate!«

»Ena.« Njen glas je bil le suh šepet. »Dve.«

»Stine je sebi in Levu podpisala dokončno smrtno obsodbo,« je rekel Trond.

»Tri.«

»Rekla je, naj jo ustrelim, da pa naj prizanesem njemu.«

Harry je začutil, da ga duši in da prijem okrog pištole pojema.

»Štiri.«

»Z drugimi besedami bi jo ustrelil, ne glede na to, koliko časa bi šef podružnice potreboval, da bi denar zložil v torbo?« je vprašal Halvorsen.

Harry je mračno prikimal.

»Ker ste tak vseved, domnevam, da tudi veste, po kateri poti je pobegnil,« je rekel Ivarsson. Poskušal je ubrati ujedljiv in zabaven ton, vendar je iz njega več kot očitno sekalo razburjenje.

»Ne, domnevam pa, da se je vrnil po isti poti. Po Industrigati gor, dol po Pilestredu, na gradbišče, kjer si je snel masko in na hrbet pajaca pritrdil napis POLICIJA. Ko se je vrnil v Odskok, je nosil čepico in sončna očala in se obnašal tako nevpadljivo, da ga osebje ni prepoznalo. Šel je naravnost v garderobo, se preoblekel v trenirko, ki jo je imel na sebi, ko je prišel iz službe, se pomešal v množico v telovadnici, malce pokolesaril, mogoče dvignil kakšno utež. Potem se je oprhal in na recepciji prijavil ukraden lopar. Dekle, ki je sprejela prijavo, je zapisala natančno uro, 16.02. Alibi je bil popoln, odšel je na ulico, poslušal glasbo siren in se odpeljal domov. Tako nekako.«

»Ne vem, če sem razumel smisel napisa na hrbtu,« je rekel šef kriminalistov. »Saj v policiji ne nosimo pajacev.«

»Elementarna psihologija,« je rekla Beate. Lica so ji zažarela, ko se je šef kriminalistov namrščil. »Hočem reči … ne elementarna v smislu, da bi … e, bila očitna.«

»Nadaljujte!« je rekel šef kriminalistov.

»Trond Grette je seveda vedel, da bo policija iskala vse ljudi v pajacu, ki so jih opazili v okolici. Zato je moral imeti na pajacu nekaj takega, da se policija ne bi zanimala za to neidentificirano osebo v Odskoku. Le malo stvari ne zbode bolj v oči kot napis POLICIJA.«

»Zanimiva trditev,« se je kislo nasmehnil Ivarsson in si z dvema prstoma podprl brado.

»Prav ima,« je rekel šef kriminalistov. »Vsi se malce bojimo avtoritet. Nadaljujte, gospodična Lønn!«

»Ampak da bi se popolnoma zavaroval, se je oklical za pričo in nam sam od sebe povedal, da je videl moškega, ki je šel mimo fitnesa v pajacu s POLICIJO na hrbtu.«

»Kar je seveda genialna potezica,« je rekel Harry. »Grette je to povedal tako, kot da ne bi vedel, da ga je napis POLICIJA pravzaprav izključil iz naše preiskave. Seveda je v naših očeh utrdilo njegovo kredibilnost, da nam je prostovoljno povedal nekaj, kar bi ga – gledano z njegovega zornega kota – postavilo na pot morilčevega pobega.«

»Kako?« je rekel Møller. »Ponovi še enkrat, kar si rekel na koncu, Harry! Počasi!«

Harry je zajel sapo.

»Ah, klinca!« je rekel Møller. »Glava me boli.«

»Sedem.«

»Vendar je nisi ubogal,« je rekel Harry. »Bratu nisi prizanesel.«

»Seveda ne,« je rekel Trond.

»A je vedel, da si jo ti ubil?«

»To sem mu z veseljem sam povedal. Po mobilcu. Na letališču Gardermoen jo je čakal. Rekel sem mu, da če se ne bo usedel na letalo, bom zasledoval še njega.«

»Pa ti je verjel, da si ubil Stine?«

Trond se je zasmejal. »Lev me je poznal. Tudi za hip ni podvomil. Po teletekstu v businessloungeu je bral o bančnem ropu, medtem ko sem mu jaz razlagal podrobnosti. Telefon je ugasnil, ko so napovedali njegov let. Njegov in Stinin. Ej, ti!« Puško je prislonil Beate na čelo.

»Osem.«

»Gotovo je verjel, da bo pobegnil na varno,« je rekel Harry. »Saj ni vedel za pogodbo v São Paulu.«

»Lev je bil tat, vendar lahkoveren. Nikoli mi ne bi smel izdati naslova v d’Ajudi.«

»Devet.«

Harry se je trudil, da ne bi poslušal Beatinega monotonega robotskega glasu. »Potem si poslal navodila plačancu. Skupaj s poslovilnim pismom. Ki si ga napisal z isto pisavo, s katero si Levu pisal spise.«

»Lej, lej!« je rekel Trond. »Dobro si se odrezal, Harry. Razen tega, da sem ga poslal že pred ropom.«

»Deset.«

»No,« je rekel Harry. »Tudi plačanec se je dobro odrezal. Res je zgledalo, ko da se je Lev obesil. Čeprav je seveda ta reč z manjkajočim mezincem vse malce zgodljala. Je bilo to potrdilo?«

»Bom rekel takole: mezinec gre zlahka v navadno pisemsko ovojnico.«

»Mislil sem, da ne prenašaš krvi, Trond?«

»Enajst.«

Harry je zaslišal oddaljen grom nad žvižgajočim in vedno močnejšim vetrom. Travniki in ulice so se spraznili, kot da bi se vsi skrivali pred hudo uro.

»Dvanajst.«

»A se ne bi raje predal?« je zaklical Harry. »Saj veš, da je brezupno?«

Trond se je zasmejal. »Seveda je brezupno. Saj v tem je štos. Nimaš upanja. Nimaš česa izgubiti.«

»Trinajst.«

»Kaj načrtuješ, Trond?«

»Načrtujem? Od nekega bančnega ropa imam dva milijona kron in načrte o dolgem – zakaj ne tudi srečnem – življenju v pregnanstvu. Potovanje moram malo pospešiti, vendar sem bil na to pripravljen. Avto me čaka s prtljago vse od ropa. Lahko izbirata: a vaju ustrelim ali z lisicami priklenem na ograjo?«

»Štirinajst.«

»Veš, da se ne bo izšlo,« je rekel Harry.

»Verjemita mi, da znam prekleto dobro izginiti. Lev ni počel nič drugega. Potrebujem samo dvajset minut prednosti, da dvakrat zamenjam transportno sredstvo in identiteto. Na begu me čakajo štirje avtomobili in štirje pasoši, pa še dobre zveze imam. V São Paulu na primer. Dvajset milijonov prebivalcev, pa začni iskati!«

»Petnajst.«

»Harry, kolegica bo kmalu umrla. Kaj bomo torej?«

»Preveč si povedal,« je rekel Harry. »Itak naju boš ubil.«

»Moral boš tvegati in sam ugotoviti. Kakšne možnosti imaš?«

»Da umreš pred mano,« je rekel Harry in napolnil pištolo.

»Šestnajst,« je zašepetala Beate.

Harry je končal.

»Zabavna teorija, Hole,« je rekel Ivarsson. »Še zlasti tisto s plačancem v Braziliji. Zelo …« Zobčke je razgalil v drobcen smehljaj. »Eksotično. Pa imate še kaj? Kakšen dokaz, na primer?«

»Pisavo v poslovilnem pismu,« je rekel Harry.

»Ravnokar ste rekli, da se ne ujema s pisavo Tronda Gretteja.«

»Ne tako, kot piše ponavadi, res. Ampak v spisih …«

»Imate kakšno pričo, da jih je napisal Trond?«

»Ne,« je rekel Harry.

Ivarsson je zastokal: »Se pravi, da v tem roparskem primeru nimate niti enega otipljivega dokaza.«

»Morilskem,« je rekel Harry potihem in pogledal Ivarssona. S kotičkom očesa je videl, kako Møller osramočen gleda v tla, Beate pa od obupa vije roke. Šef kriminalistov se je odkašljal.

Harry je odpel varovalo.

»Kaj pa delaš?« Trond je priprl oči in pritisnil cev Beate tako močno v čelo, da ji je glavo vrglo nazaj.

»Enaindvajset,«je zastokala.

»A to ne osvobaja?« je rekel Harry. »Ko končno dojameš, da nimaš česa izgubiti. Potem je vsaka odločitev toliko lajša.«

»Blefiraš.«

»Misliš?« Harry je položil pištolo na levo podlaket in sprožil. Počilo je glasno in ostro. Minilo je nekaj desetink sekunde, da se je odmev privalil od stolpnic nazaj. Trond je strmel. Nazobčkan rob je nastal okrog luknje na policistovi usnjeni jakni in bel kosem volnene podloge se je odvrtinčil v veter. Kapljalo je. Težke, rdeče kaplje so padale na tla z zamolklim, tiktakanju ure podobnim glasom, izginjale v mešanici grušča in gnijoče trave in se vpijale v zemljo.

»Dvaindvajset.«

Kaplje so bile vedno večje, padale so vse hitreje, slišalo se je kot pospešen metronom. Harry je dvignil pištolo, naslonil cev na enega od rombov v žičnati ograji in pomeril. »Tako zgleda moja kri, Trond,« je rekel skoraj neslišno. »Bova pogledala, kakšna je tvoja?«

V tistem so oblaki dosegli sonce.

»Triindvajset.«

Temna senca se je spustila kot zid z zahoda, najprej na polja, potem na vrstne hiše, bloke, rdeči grušč in tri ljudi. Tudi temperatura je padla. V hipu, kot da tisti, ki se je uprl svetlobi, ni zaprl samo toplote, ampak kot da sam oddaja mraz. A Trond tega ni opazil. Čutil in videl je samo policistkino kratko, hitro dihanje, bled brezizrazen obraz in policistovo pištolo. Cev je zrla vanj kot črno oko, ki je končno našlo, kar je iskalo, in ga že predrlo, razkosalo in razgrnilo. Daleč stran je zagrmelo. Vendar je on slišal samo kri. Policist je bil odprt, iz njega je odtekala vsebina. Kri, drobovje, življenje je kapljalo v travo. Tla ga niso požrla, življenje je požiralo tla, z ognjem si je utiralo pot v tla. Trond je vedel, da čeprav miži in si zatiska ušesa, bo še vedno slišal, kako mu kri šumi v ušesih, poje in buta, kot da bi hotela ven.

Začutil je slabost, kot nekakšen blag popadek, kot zarodek, ki se bo rodil skozi usta. Požrl je slino, vendar mu je voda drla iz vseh žlez in mu mazala notranjost, pripravljala ga je. Polja, bloki in teniško igrišče so se zavrteli. Zgrbil se je, se skrival za policistko, a bila je premajhna, preveč prozorna, samo koprena življenja, ki frfota v vetrovnih sunkih. Oklenil se je puške, kot da bi ga ona držala pokonci in ne nasprotno, pritisnil prst na petelina, a čakal. Moral je čakati. Na kaj? Da bo strah popustil? Da se bodo stvari uravnovesile? Vendar se niso uravnovesile, samo vrtinčile so se in se ne bodo umirile prej, dokler ne bodo treščile na tla. Od te sekunde naprej je bilo vse v prostem padu. Stine je rekla, da ga bo zapustila, in šumenje v ušesih ga je ves čas spominjalo, da se hitrost povečuje. Vsako jutro se je prebudil in pomislil, da se je zdaj pa že navadil padati, da je strah že popustil, izid je vendar jasen, bolečina že doživeta. Pa ni bilo tako. In potem je počasi hrepenel po tem, da bi se že dotaknil tal, po dnevu, ko ga vsekakor ne bo več strah. Zdaj pa, ko končno vidi tla pod sabo, ga je le še bolj strah.

Pokrajina na drugi strani žičnate ograje je završala vanj.

»Štiriindvajset.«

Beate bo kmalu na cilju. V očeh je imela sonce, stala je v bančni podružnici v Ryenu, svetloba zunaj je slepila in vse pobelila in strdila. Oče je stal ob njej, tih kot vedno. Mama je nekje klicala, a bila je daleč stran, vedno je bila daleč stran. Beate je štela slike, poletja, poljube in poraze. Bilo jih je veliko, čudilo jo je, koliko jih je. Spominjala se je obrazov, Pariza, Prage, smehljaja pod črnim čopom las, nerodnih ljubezenskih izpovedi, zasoplega, prestrašenega: A boli? In restavracije v San Sebastianu, ki si je ni mogla privoščiti, pa je vendar rezervirala mizo. Mogoče pa bi morala biti hvaležna, kljub vsemu?

Iz teh misli se je prebudila, ko jo je puškina cev butnila v čelo. Slike so izginile, na platnu je prasketajoče zasnežilo. Pomislila je: Zakaj oče samo stoji ob meni, zakaj me nikoli ničesar ne prosi? Nikoli je ni. Zato ga je sovražila. Mar ni vedel, da si je želela samo tega, da bi zanj nekaj naredila, karkoli? Šla je tja, kamor je šel on, ko pa je odkrila roparja, morilca, ki je za sabo pustil vdovo, in se hotela maščevati za očeta, za oba, je samo stal ob nji, tih kot vedno, in jo zavrnil.

In zdaj tudi ona stoji tam, kjer je stal on. In vsi ljudje, ki jih je videla na videih z vsega sveta ponoči v House of Painu in se spraševala, kaj mislijo. Zdaj stoji tam, pa še vedno ne ve.

Potem je nekdo ugasnil luč, sonce je izginilo, potopila se je v hlad. In v tej temi se je spet zbudila. Kot da bi se prvo prebujenje spremenilo v nove sanje. In je spet začela šteti. Ampak zdaj je štela kraje, kjer ni bila, ljudi, ki jih ni srečala, solze, ki jih ni jokala, besede, ki jih še ni slišala.

»Pač,« je rekel Harry. »Imam dokaz.« Izvlekel je list papirja in ga položil na podolgovato mizo.

Ivarsson in Møller sta se hkrati nagnila čez mizo in se skoraj butnila.

»Kaj je to?« je bevsknil Ivarsson. »‘Kakšen lep dan!’?«

»To so čečkarije,« je rekel Harry. »Napisane na risarski blok v gaustadski bolnici. Dve priči sta bili tam, jaz in Lønnova. Lahko potrdiva, da je avtor Trond Grette.«

»In potem?«

Harry jih je pogledal. Potem jim je obrnil hrbet in počasi odšel do okna. »A ste kdaj pogledali svoje čečkarije, potem ko ste pisali in ob tem razmišljali o čem drugem? Lahko so zelo pomenljive. Zato sem vzel ta list, da bi videl, kaj pomeni. Na začetku ni. Hočem reči, ko ti ženo ravnokar ubijejo, ti pa si zaprt na psihiatričnem oddelku in stokrat in stokrat napišeš ‘Kakšen lep dan!, potem si ali popolnoma ubrisan ali pa pišeš prav nasprotno od tega, kar misliš. Potem pa sem se nečesa spomnil.«

Mesto je bilo sivo bledo kot obraz utrujenega starca, danes pa, v soncu, je sijalo tistih nekaj barv, ki so mu še ostale. Kot zadnji nasmešek, preden se posloviš, je pomislil Harry.

»Kakšen lep dan!« je rekel. »To ni misel, komentar ali trditev. To je naslov. Spisa, kot ga pišejo v osnovni šoli.«

Mimo okna je priletela siva pevka.

»Trond Grette ni mislil, samo avtomatično je čečkal. Kot je delal v šoli, ko je vadil novo pisavo. Jean Hue, grafolog na Kriposu, je že potrdil, da je oseba, ki je napisala tole, napisala tudi poslovilno pismo. In šolske spise.«

Kot da bi se film zataknil in slika zamrznila. Nobenega giba, nobene besede, samo ponavljajoči se, drseči zvoki kopirnega stroja na hodniku.

Končno se je Harry obrnil in pretrgal tišino. »Kaže, da se strinjate, da z Lønnovo pripeljeva Tronda Gretteja na majceno zaslišanje.«

Jebemti, jebemti! Harry je poskušal trdno držati pištolo, a od bolečin se mu je vrtelo in vetrovni sunki so mu premetavali telo. Trond se je odzval na kri točno tako, kot je upal Harry, in za hip se je Harryju odprla čista strelna linija. Vendar se je obotavljal in zdaj se je Trond postavil za Beate tako, da ga je Harry komaj videl v glavo in ramena. Podobna ji je bila, zdaj je opazil, ljubi bog, kako ji je bila podobna!

Harry je močno priprl oči, da bi ju spet dobil v fokus. Naslednji vetrovni sunek je bil tako močan, da je zgrabil sivi plašč na klopi, in za hip se je zdelo, kot da čez teniško igrišče teče neviden mož, oblečen samo v plašč. Harry je vedel, da se bodo utrgali oblaki in da zračne mase porivajo pred sabo deževno steno kot zadnje opozorilo. Potem se je stemnilo, kot da bi se znočilo v hipu, telesi pred njim sta se zlili v eno in v istem trenutku se je nanje ulil dež, velike, težke kaplje so zaštropotale.

»Petindvajset.« Beate je nenadoma spregovorila naglas in razločno.

V soju je Harry videl, da telesi mečeta senco po rdečem grušču. Pok, ki je sledil, je bil tako glasen, da se je usedel na ušesa kot obloga. Eno telo je zdrsnilo z drugega in padlo na tla.

Harry je padel na kolena in se zaslišal zarjoveti.

»Ellen!«

Pojava, ki je še vedno stala, se je obrnila in stopala proti njemu s puško v rokah. Harry je pomeril, vendar je lilo kot iz škafa in ga slepilo. Mežikal je in meril. Ničesar več ni čutil, ne bolečine ne mraza, žalosti ali zmagoslavja, samo en velik nič. Stvari niso bile namenjene temu, da bi kaj pomenile, samo ponavljale so se kot v večni mantri, ki razlaga samo sebe – živeti, umreti, ponovno vstajenje, živeti, umreti. Petelina je napel do polovice. Pomeril.

»Beate?« je zašepetal.

Z brco je odprla žičnata vrata, vrgla Harryju puško AG3 in Harry jo je ujel.

»Kaj … se je zgodilo?«

»Setesdalska trzavica,« je rekla.

»Setesdalska trzavica?«

»Padel je kot snop, ubožec.« Pokazala mu je desnico. Dež je redčil in spiral kri, ki je tekla iz dveh ran na členkih. »Čakala sem samo na to, da bi ga kaj zmedlo. In ta grom ga je prestrašil na smrt. Pa tebe tudi, kot vidim.«

Gledala sta v negibno telo na levem servirnem polju.

»A mi boš pomagal z lisicami, Harry?« Svetli lasje so se ji lepili na obraz, ampak kot da tega ni opazila. Smehljala se je.

Harry je nastavil obraz dežju in zamižal. »Bog nebeški!« je zamomljal. »Ta uboga duša ne bo spuščena pred dvanajstim julijem dva tisoč dvajset. Bodi usmiljen!«

»Harry?«

Odprl je oči. »Ja?«

»Če naj bo spuščen dvatisočdvajsetega, ga morava takoj odpeljati na policijsko centralo.«

»Nisem mislil njega,« je rekel Harry in se dvignil. »Mislil sem sebe. Takrat bom šel v pokoj.«

Objel jo je okrog ramen in se nasmehnil. »Setesdalska trzavica, ti …«

50. poglavje

Ekeberški hrib

V drugem decembrskem tednu je spet začelo snežiti. In tokrat je šlo zares. Snega se je nagrmadilo okrog hiš, napovedovali pa so še več padavin. V sredo popoldne je prišlo priznanje. Trond Grette je po posvetovanju z odvetnikom povedal, kako je načrtoval in izpeljal umor svoje žene.

Snežilo je vso noč in naslednji dan je priznal, da je naročil tudi bratov umor. Plačanec po imenu El Ojo, Oko, ni imel naslova, umetniška imena in telefonske številke pa je menjal vsak teden. Trond ga je srečal samo enkrat, na nekem parkirišču v São Paulu, kjer sta se zmenila o podrobnostih. El Ojo je dobil vnaprej tisoč petsto dolarjev, preostalo pa je Trond v papirnati vrečki dal v omarico na avtobusnem terminalu Tiete. Zmenila sta se, da bo poslovilno pismo poslal na neko pošto v Campos Belos, mestno četrt južno od središča, ključ pa tudi tja, ko bo dobil Levov mezinec.

Za edino duhovitost med dolgimi zaslišanji je poskrbel Trond, ko je na vprašanje, kako mu je kot turistu uspelo navezati stik s profesionalnim plačancem, odgovoril, da je bilo bistveno laže kot najti norveškega obrtnika. Vzporednica sploh ni bila tako od muh.

»To mi je enkrat povedal Lev,« je rekel Trond. »V časopisu Folha de São Paulo jih najdeš pod plomero ob oglasih s telefonskim seksom.«

»Plum-kaj?»

»Plomero. Inštalater.«

Halvorsen je faksiral skromne podatke brazilski ambasadi, ki ni dlakocepila in je obljubila, da bo primer spremljala.

Puška AG3, ki jo je Trond uporabljal med ropom, je bila Levova in je več let ležala na podstrešju v Disengrendi. Od kod je prišla, je bilo nemogoče ugotoviti, ker je bila serijska številka izbrisana.

Božič je prišel zgodaj za Nordein konzorcij zavarovalnic, kajti v Bogstadveinu naropani denar so našli v prtljažniku Trondovega avtomobila in manjkala ni niti krona.

Dnevi so tekli, snežilo je in zaslišanja so se nadaljevala. Nekega petkovega popoldneva, ko so bili že vsi izmučeni, je Harry vprašal Tronda, zakaj ni bruhal, ko je ženo ustrelil v glavo – če pa ne prenese krvi? V zasliševalnici je potihnilo. Trond je dolgo gledal v videokamero v kotu. Potem je samo odkimal.

Ko pa so končali in so se vračali po Kulvertnu v njegovo celico, se je nenadoma obrnil k Harryju.

»Ni vsaka kri enaka.«

Za vikend je Harry sedel ob oknu in gledal, kako Oleg in sosedovi fantje na vrtu pred vilo brunarico gradijo snežni grad. Rakel je vprašala, na kaj misli, in skoraj bi mu ušlo. Namesto tega jo je vprašal, ali bi šla na kratek sprehod. Stopila je po kapo in rokavice. Šla sta mimo Holmenkollnskega hriba in tam ga je vprašala, ali ne bi povabila na božični večer njegovega očeta in sestro.

»Saj smo vendar samo trije,« je rekla in ga stisnila za roko.

V ponedeljek sta se Harry in Halvorsen lotila zadeve Ellen. Začela sta od začetka. Zaslišala sta že zaslišane priče, prebrala stara poročila, preverila neobdelane namige in šla po starih sledeh. Hladnih starih sledeh, kot se je izkazalo.

»A imaš naslov od tistega, ki je trdil, da je videl Sverreja Olsena skupaj z enim tipom v rdečem avtu v Grünerløkki?« je vprašal Harry.

»Kvinsvik. Stanoval naj bi pri starših, ampak dvomim, da ga bova našla tam.«

Harry ni pričakoval kakšne posebne pripravljenosti za sodelovanje, ko je stopil v Herbertovo picerijo in vprašal za Roya Kvinsvika. Ko pa je častil pivo nekemu mladeniču z logotipom Narodne alianse, je izvedel, da Roya več ne obvezuje molčečnost, odkar je pred kratkim pretrgal s svojimi starimi prijatelji. Menda je spoznal neko krščansko dekle in izgubil vero v nacizem. Nihče ni vedel, kdo je ona ali kje Roy živi zdaj, a nekateri so ga menda videli, kako poje pred filadelfijsko cerkvijo.

Sneg se je grmadil in grmadil, medtem ko so snežni plugi rili po mestnem središču.

Žensko, ki je bila ustreljena v podružnici Norveške banke v Grensnu, so odpustili iz bolnice. V Dagbladu je z enim prstom kazala, kje je vstopila krogla, in z dvema prstoma, koliko je manjkalo, da ni šla skozi srce. Zdaj gre domov pripravit vse za božič za moža in otroke, je pisalo. V sredo zjutraj ob desetih si je Harry pred sejno sobo 3 na policijski centrali obtrkal sneg s čevljev in potrkal.

»Naprej, Hole!« je zagrmel sodnik Valderhaug, vodja interne skupine, ki naj bi raziskala, kaj se je dogajalo v strelski akciji v pristaniškem skladišču. Posadili so ga pred petčlansko komisijo. Poleg sodnika Valderhauga so bili v njej tožilec, kriminalistka in kriminalist ter zagovornik Ola Lunde, ki ga je Harry poznal kot trdega, a bistrega in prizemljenega tipa.

»Radi bi sestavili izjavo, preden gremo na božične počitnice,« je začel Valderhaug. »Nam lahko čim bolj na kratko in podrobno predstavite svoje videnje te zadeve?«

Harry jim je povedal o kratkem srečanju z Alfom Gunnerudom ob spremljavi kriminalistove računalniške tipkovnice. Ko je končal, se mu je sodnik Valderhaug zahvalil in nekaj časa šumel s papirji, preden je našel, kar je iskal, in ga pogledal izza očal.

»Radi bi vedeli, ali ste bili, izhajajoč iz vtisa, ki ste ga dobili na tem kratkem randevujem z Gunnerudom, presenečeni, ko ste slišali, da je uperil orožje v policista.«

Harry je pomislil, na kaj je mislil, ko je videl Gunneruda na stopnišču. Na fanta, ki se je bal, da bo še bolj tepen. Ne na zadrtega morilca. Harry je pogledal sodnika in rekel:

»Ne.«

Valderhaug si je snel očala. »Ampak ko vas je Gunnerud srečal, je raje pobegnil, kot da bi potegnil orožje. Le od kod ta sprememba taktike ob srečanju z Waalerjem?«

»Ne vem,« je rekel Harry. »Ni me bilo tam.«

»Pa se vam ne zdi, da je čudno?«

»Se mi.«

»Ravnokar pa ste rekli, da niste bili presenečeni.«

Harry se je zazibal rahlo nazaj. »Gospod sodnik, jaz sem že dolgo policist. Nič več me ne preseneča, če ljudje počnejo čudne stvari. Tudi pri morilcih ne.«

Valderhaug si je spet nataknil očala in Harryju se je zazdelo, da na zgubanem obrazu vidi sled smehljaja.

Ola Lunde se je odkrehnil. »Kot veste, je bil višji inšpektor Tom Waaler ob podobnem dogodku lani za kratek čas suspendiran, ko je hotel aretirati nekega mladega neonacista.«

»Sverreja Olsna,« je rekel Harry.

»Takrat je posebna preiskovalna komisija ugotovila, da ni podlage, da bi tožilec vložil obtožnico.«

»Preiskovali so samo en teden,« je rekel Harry.

Ola Lunde je zvedavo pogledal Valderhauga, ki je pokimal. »Kakorkoli,« je rekel Lunde. »Seveda se nam zdi nenavadno, da se isti človek še enkrat znajde v enaki situaciji. Vemo, da policisti močno držijo skupaj in da je malo verjetno, da bi sodelavca porinili v mučen položaj s tem, da bi ga … bi ga … e ...«

»Zašpecali,« je rekel Harry.

»Kako prosim?«

»Mislim, da iščete besedo zašpecati.«

Lunde se je spet spogledal z Valderhaugom. »Razumem, kaj mislite, ampak mi temu raje rečemo: predstaviti relevantne informacije, da se bomo lahko držali pravil igre. Se strinjate, Hole?«

Harryjev stol je topotnil na prve noge. »Ja, v bistvu se. Samo da nisem tako spreten z besedami kot vi.«

Valderhauga je premagal nasmeh.

»Jaz nisem tako prepričan, Hole,« je rekel Lunde, ki mu je tudi že šlo na smeh. »Dobro je, da se strinjamo, in ker ste z Waalerjem delali veliko let, bi radi, da nam opišete njegov značaj. Drugi, ki smo jih zaslišali, so omenili Waalerjevo brezkompromisno ravnanje s kriminalci in delno tudi z nekriminalci. Je mogoče, da je Tom Waaler v nepremišljenem trenutku ustrelil Alfa Gunneruda?«

Harry je dolgo strmel skozi okno. Skozi sneg je videl samo še obrise Ekeberškega hriba. Vedel pa je, da je tam. Že vrsto let sedi za mizo na policijski centrali in hrib je bil vedno tam in vedno bo tam, zelen poleti, črn in bel pozimi, ne da se ga prestaviti, tam stoji kot trdno dejstvo. Dobro pri dejstvih je to, da ti ni treba tuhtati, ali so zaželena ali ne.

»Ne,« je rekel Harry. »Ni mogoče, da bi Tom Waaler v trenutku nepremišljenosti ustrelil Alfa Gunneruda.«

Če je že kdo v posebni preiskovalni komisiji opazil, da je Harry rahlo poudaril nepremišljenosti, pa tega vsekakor ni pokazal.

Ko je Harry prišel ven, je vstal Weber, ki je čakal na hodniku.

»Naslednji, prosim!« je rekel Harry. »Kaj pa ti tukaj?«

Weber je dvignil plastično vrečko. »Gunnerudova pištola. Moram noter, da bo to že enkrat za mano.«

»Mhm.« Harry je iz škatlice pritresel cigareto. »Nenavadna pištola.«

»Izraelska,« je rekel Weber. »Jericho 941.«

Harry je gledal v vrata, ki so se zaloputnila za Webrom, dokler ni prišel mimo Møller in ga opozoril, da ima v ustih neprižgano cigareto.

Na oddelku za rope je bilo nenavadno tiho. Kriminalisti so se najprej šalili, da je šel Klavec na zimsko spanje, zdaj pa so govorili, da se je dal ustreliti in pokopati na skrivnem kraju, da bi tako dosegel status večne legende. Sneg se je usedal na mestne strehe, grmel z njih, nov sneg je legal nanje, medtem ko se je dim mirno kadil iz dimnikov.

Oddelki za nasilna dejanja, rope in moralo so priredili skupno božično slavje v kantini. Sedežni red je bil določen in Bjarne Møller, Beate Lønn in Halvorsen so se znašli drug ob drugem. Med njimi je bil prazen stol in krožnik ter listek s Harryjevim imenom.

»Kje pa je?« je vprašal Møller in natočil Beate vino.

»Išče nekega pajdaša od Sverreja Olsna, ki pravi, da je v noči umora videl Olsna in še enega tipa,« je rekel Halvorsen in se mučil, ko je pivo odpiral z vžigalnikom.

»Mučna reč!« je rekel Møller. »Ampak povejte mu, da se od dela ne sme pretrgati. Za božično slavje si je pa že treba vzeti čas.«

»Kar vi mu povejte!« je rekel Halvorsen.

»Mogoče ga pa enostavno ne mika, da bi bil tukaj,« je rekla Beate.

Moška sta jo pogledala in se nasmehnila.

»Kaj pa je?« se je zasmejala. »A mislita, da ga poznata samo vidva?«

Nazdravili so si. Halvorsen se je še kar smehljal. Kar gledal je. Nekaj – ni sicer uganil, kaj – na njej je bilo drugače. Nazadnje jo je videl v sejni sobi, ampak takrat v njenih očeh ni opazil tega življenja. Krvi v ustnicah. Drže, pozibavanja v bokih.

»Harry gre raje v zapor kot na take prireditve,« je rekel Møller in povedal zgodbo, kako ga je Linda z recepcije na policijski obveščevalni zvlekla na ples. Beate se je tako smejala, da si je morala brisati solze. Potem se je obrnila k Halvorsnu in rahlo nagnila glavo: »A boš kar sedel pa gledal, Halvorsen?«

Halvorsen je začutil, da je od rdečice zažarel, in izdavil en nebogljeni »ah, ne«, ko sta Beate in Møller spet bruhnila v smeh.

Pozneje zvečer se je okorajžil in jo vprašal, ali bi z njim zaplesala. Møller je ostal sam, dokler ni prišel Ivarsson in se počil na Beatin stol. Bil je pijan, brbljal je in nakladal, kako je nekoč prestrašen čepel za avtomobilom pred neko podružnično banko v Ryenu.

»Tega je že dolgo, Rune,« je rekel Møller. »Komaj si prišel iz šole. Itak ne bi mogel narediti nič drugega.«

Ivarsson je nagnil glavo vznak in dolgo gledal Møllerja. Potem se je dvignil in odšel in Møller je pomislil, da sodi med tiste osamljene ljudi, ki tega ne vedo.

Ko sta didžeja Li in Li s Purple Rain napovedala konec zabave, sta se Beate in Halvorsen zaletela v drug plešoči par in Halvorsen je začutil, da je Beate odrevenela. Pogledal je v plesalca.

»Brez zamere!« je rekel globok glas. V polmraku so se zasvetili beli, močni zobje na davidhasselhoffovskem obrazu.

Ko je bilo večera konec, so bili vsi taksiji zasedeni. Halvorsen se je ponudil, da spremi Beate domov. Po snegu sta gazila na vzhod in do njenega doma v Oppsalu porabila več kot eno uro.

Beate se je nasmehnila in se obrnila k Halvorsnu. »Če ti je do tega, si dobrodošel,« je rekla.

»Z veseljem,« je rekel. »Hvala, hvala.«

»Potem sva zmenjena,« je rekla. »Jutri bom povedala mami.«

Voščil ji je lahko noč, jo poljubil na lice in se lotil polarne ekspedicije nazaj na zahod.

Sedemnajstega decembra je državni meteorološki zavod sporočil, da kaže, da bo potolčen dvajsetletni padavinski rekord.

Istega dne je bilo pripravljeno poročilo posebne preiskovalne komisije o zadevi Waaler. Zaključilo se je s sklepom, da ni bila ugotovljena nobena nepravilnost, nasprotno, Tom Waaler je bil pohvaljen, ker je v zelo dramatični situaciji ravnal pravilno in ohranil razsodnost. Šef kriminalistov je poklical šefa policije in previdno potipal, ali bi po njegovem kazalo predlagati Toma Waalerja za odlikovanje, ker pa je družina Alfa Gunneruda kljub vsemu sodila med solidnejše v mestu – njegov stric je sedel v mestni upravi – sta ugotovila, da bi to utegnilo biti neprimerno.

Harry je samo kratko pokimal, ko je Halvorsen prišel z novico, da je Waaler spet v službi.

Prišel je božični večer in zavladal je božični mir, vsaj nad malo Norveško.

Rakel je spodila Harryja in Olega iz hiše in skuhala božično kosilo. Ko sta se vrnila, je v vsej hiši dišalo po rebrcih. Olav Hole, Harryjev oče, se je s Søs pripeljal v taksiju. Søs je bila več kot očarana nad hišo, hrano, Olegom, vsem. Med kosilom sta z Rakel klepetali kot najboljši prijateljici, stari Olav in mladi Oleg sta si sedela nasproti in si izmenjavala v glavnem enozložnice.

Sta se pa odtajala, ko je prišel čas za darila in je Oleg odprl velik paket, na katerem je pisalo Od Olava za Olega. Notri so bila zbrana dela Julesa Verna. Oleg je odprtih ust prelistaval eno knjigo.

»On je napisal tisto zgodbo o raketi na Luno, ki ti jo je bral Harry,« je rekla Rakel.

»To so originalne ilustracije,« je rekel Harry, pokazal na risbo kapitana Nema, ki stoji ob zastavi na Južnem polu, in naglas prebral: »Pa srečno! Moje novo kraljestvo se začenja s šestmesečno temo.«

»Knjige so stale na očetovih policah,« je rekel Olav, ki je bil ravno tako razigran kot Oleg.

»N’č hud’ga!« je vzkliknil Oleg.

Olav je sprejel roko zahvale z zadrego, a toplim nasmeškom.

Ko so šli spat in je Rakel zaspala, je Harry vstal in stopil k oknu. Pomislil je na vse, ki jih ni več. Na mamo, Birgitto, Rakelinega očeta, Ellen in Anno. In na tiste, ki so še. Na Øysteina v Oppsalu, ki mu je Harry za božič podaril nove čevlje, na Raskola v Botsnu in na ženski v Oppsalu, ki sta prijazno povabili Halvorsna na pozno božično kosilo, ker je dežural in ga že eno leto ni bilo doma v Steinkjeru.

Zvečer se je nekaj zgodilo, ni vedel natanko, kaj, a čutil je spremembo. Dolgo je stal in gledal v luči iz mesta, preden se je zavedel, da je nehalo snežiti. Sledi. Kdor bo zdaj ponoči hodil ob Akerselvi, bo pustil sledi.

»A si dobil, kar si si želel?« je zašepetala Rakel, ko se je vrnil v posteljo.

»Sem si želel?« Objel jo je.

»Zgledalo je, kot da si pri oknu nekaj želiš. Kaj je bilo?«

»Imam vse, kar si želim,« je rekel Harry in jo poljubil na čelo.

»Povej mi!« je zašepetala in se nagnila vznak, da bi ga pogledala.

»Harry, povej mi, kaj si želiš!«

»A bi res rada vedela?«

»Ja.« Še za spoznanje se je privila obenj.

Zamižal je in film se je počasi zavrtel, tako počasi, da je vsako sličico videl, kot bi bila zamrznjena. Sledi v snegu.

»Mir,« se je zlagal.

51. poglavje

Sans souci

Harry je gledal sliko, beli, topli nasmešek, močne čeljusti in jekleno modre oči. Tom Waaler. Potem jo je odrinil čez mizo.

»Vzemi si čas!« je rekel. »In dobro poglej!«

Roy Kvinsvik je bil živčen. Harry se je nagnil nazaj in pogledal naokrog. Halvorsen je nad arhivsko omaro obesil božični koledar. Na prvi božični dan je imel Harry skoraj vse nadstropje zase.

To je najboljše pri počitnicah. Dvomil je, da se bo Kvinsviku tako razvezal jezik, kot se mu je takrat, ko ga je našel v prvi vrsti v filadelfijski cerkvi, a upanje ostaja.

Kvinsvik se je odkrehnil in Harry se je zravnal.

Po praznih cestah so naletavali snežni kosmiči.

naslov izvirnika Sorgenfri

avtor Jo Nesbø

prevod Darko Čuden

urednik Jernej Juren

jezikovni pregled Barbara Štefančič

korekture Luka Pavlin

© Didakta d.o.o., Radovljica, 2014

Za založbo Rudi Zaman

E-pošta založba@didakta.si

Spletna stran založbe www.didakta.si

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.113.5-312.4(0.034.2)

NESBØ, Jo, 1960-

Brezskrbno [Elektronski vir] / Jo Nesbø ; prevedel Darko Čuden. - 3. izd. - El. knjiga. - Radovljica : Didakta, 2014

Način dostopa (URL): http://www.didakta.si/e-knjigarna/leposlovje/proza/brezskrbno_ponatis.html. - Prevod dela: Sorgenfri

ISBN 978-961-261-278-8 (ePub)

265543168

This translation has been published with the financial support of

Izid knjige je finančno podprla

Agencija za knjigo Republike Slovenije.

Table of Contents

Naslov

Kolofon

Prvi del

1. poglavje: Freitod

2. poglavje: Astronavt

3. poglavje: House of Pain

4. poglavje: Odmev

5. poglavje: Nemesis

6. poglavje: Čili

7. poglavje: Beli kralj

8. poglavje: Džalalabad

9. poglavje: Megla

10. poglavje: Brez skrbi

11. poglavje: Iluzija

Drugi del

12. poglavje: Načrt

13. poglavje: Marmor

14. poglavje: Sreča

15. poglavje: Gadzo

16. poglavje: Namco G-Con 45

17. poglavje: Solze Arabije

18. poglavje: Lep dan

19. poglavje: Čevlji na žici

Tretji del

20. poglavje: Pristanek

21. poglavje: Monopoli

22. poglavje: America

23. poglavje: Meglica Konjska glava

24. poglavje: São Paulo

25. poglavje: Bakšiš

Četrti del

26. poglavje: D’Ajuda

27. poglavje: Edvard Grieg

28. poglavje: Lava pe

29. poglavje: Soba 316

30. poglavje: Vibratormodus

31. poglavje: Maglite

Peti del

32. poglavje: David Hasselhof

33. poglavje: Dysosmia

34. poglavje: Pluvianus aegyptius

35. poglavje: SOS

36. poglavje: Waltzing Mathilda

37. poglavje: Spiuni gjerman

38. poglavje: Fusiform gyrus

39. poglavje: Glock

40. poglavje: Bonnie Tyler

Šesti del

41. poglavje: SSMN

42. poglavje: Dis

43. poglavje: Ramona

44. poglavje: Patrin

45. poglavje: The Art of War

46. poglavje: Medeja

47. poglavje: Svetlikanje morja

48. poglavje: Heinrich Schirmer

49. poglavje: Stone Roses

50. poglavje: Ekeberški hrib

51. poglavje: Sans souci