Sonja Porle

BARVA SLADKE ČOKOLADE

Vsebina

Ervin Hladnik Milharčič: Pod krošnjo prednikov

SONČNICE IN SENCE

Belo pismo, bel pečat

Bil sem ponosen zelo zelo

Ljudstvo, ki ga morda ni več

To, kar je bilo, še vedno je

Mlado spoštovanje

Ko spregovori Timbuktu

Nebo nad Bamakom

MALIJSKI DNEVNIK

Vprašanje nedolžnosti

Republika tisočerih kraljic

Papež pred mošejo

Kristalni smeh Afrike

ČRNA ZVEZDA ČRNE CELINE

Spolzka cesta

Jerry Rawlings je O. K.

Barva sladke čokolade

Ervin Hladnik Milharčič: Pod krošnjo prednikov

"S katerega drevesa so priplezali tvoji predniki?" sem pred štirimi leti vprašal Sonjo Porle, ko sva med afriškimi igračami v Šolskem muzeju v Ljubljani delala intervju za Mladino. Z vandrovci, nomadi in popotniki se je lahko pogovarjati, ker svoje življenje nosijo s seboj v kovčku. Ne nalaga se jim v skladovnice na knjižnih policah, ne poseda v predalih, ni jim ga treba iskati na dnu omar in tudi ne leži raztreseno naokrog. Iz glave ga predte položijo v neverjetnih zgodbah, v lepo povezanem in urejenem nizu, ki teče kot počasna hoja.

Nomadi si ne prisvajajo sveta, skozi katerega gredo. Tudi ko se kje občasno naselijo, ima njihov postanek mikavni čar začasnosti, ker so vedno na tem, da brez pravega nemira že spet gredo nekam drugam. In tam potem pripovedujejo zgodbe o tem, kako je bilo v krajih, kjer so bili prej. Razen svojih življenj nimajo nobene omembe vredne lastnine in so svobodni ljudje. So najbolj koristna živalska vrsta, ker ob njih nikomur nikoli ne postane dolgčas, in opravljajo angelom dopadljivo delo. Pripovedujejo zgodbe. Tudi največje dvomljivce prepričajo, da Slovenija ni ravna, na morju plavajoča plošča, ampak da se vrti s svetom, ki nas vse skupaj nosi okoli.

Sonjine potepuške zgodbe o Afriki sem poslušal celo popoldne, ki se je zavleklo v večer pri Petričku. Pogovor se je nenehno vračal na začetek. Saj, saj, San Cristobal de las Casas je prelepo mesto in Parizu tudi ni kaj očitati, Istanbul te ponoči res lahko očara, skozi Ameriko pa tudi lahko potuješ dneve in dneve, ne da bi opazil, kako čas mineva. Vedno znova pa si neznosno želiš nazaj le v Afriko. Previdno sem postavil vprašanje o drevesu prednikov, ker si tako vztrajno človek lahko želi le nazaj domov.

Eno mojih prvih srečanj z Afriko, je bila bežna pripomba tete Hilde, ki me je v trenutku jeze opozorila na sumljive okoliščine mojega prihoda na svet. Ravnokar sem bil čez balkonsko ograjo vrgel stol. Imel sem štiri ali pet let in bil sem majhen. Bilo je kar zapleteno privleči stol do ograje, ki je bila lično sezidana iz strešnih korcev, tako da je sonce sijalo skozi, dvigniti stol na višino enega metra in ga potisniti čez. Lažje je bilo potem na balkon privleči pručko in splezati na deset centimetrov širok parapet, s katerega sem zadovoljno opazoval rezultate pet nadstropij nižje. Stol je ležal na travi kot povožena mačka. Stropi v petem bloku na Kidričevi ulici v Novi Gorici so merili slabe štiri metre in bilo je kar visoko.

Nona Angela, ki je prišla na balkon, da bi videla, zakaj je naenkrat postalo tako tiho, je ob pogledu name, ki sem se prelevil v ptiča, padla v nezavest, teta Hilda, ki je pritekla za njo, pa me je ročno prijela in lasala, medtem ko je z mokro brisačo poskušala spraviti nono nazaj v življenje. Med kletvicami in molitvami mi je v pojoči obmejni govorici razložila, da nisem normalen, da so moji, ki so bili popolnoma drugega rodu od njenega, nekje v Afriki priplezali z drevesa in da se meni ta dediščina pozna.

Prevevala me je dobra volja, ko sem potem stal kaznovan v kuhinjskem kotu in je po celem stanovanju odmevalo kreganje o tem, kdo da me je spustil odvezanega na balkon, ker se ve, kakšen da sem. Tole z drevesom v Afriki je zvenelo zanimivo. Za Afriko sem vedel že prej, ker je teta Hilda nekaj časa živela v Tobruku in je včasih kaj malega pripovedovala o svojih dogodivščinah v italijanskih severnoafriških kolonijah, o drevesu mojih prednikov pa sem to pot slišal prvič. Mislim, da sem se takrat odločil, da bom enkrat odšel nazaj in zlezel na naše afriško drevo. Otroštvo sem preživel v plezanju na različna debla v Soški dolini, ki so se vsa po vrsti pokazala za neustrezne nadomestke. Redno sem padal z njih in z nizom bolj ali manj usodnih poškodb končeval v bolnišnici v Šempetru. Težave, ki sem jih imel v šoli še danes pripisujem temu, da je zgradba stala na napačnem kraju. V osnovni šoli v Katondveju ali Kigaliju bi bil odličnjak in tudi z računstvom in vedenjem ne imel tako silnih problemov. Tako se mi je vsaj zdelo. Nenehno šolsko ponavljanje, da so moji predniki prišli izza Karpatov, je bilo v očitnem nasprotju z dejstvi in me je žalilo, pa tudi vedno bolj zgrožene učiteljice niso nehale ponavljati, da sem divjak. S Praslovanom me nikoli niso obkladale.

Kri ni voda, do Karpatov sem enkrat potem prilezel, vendar me nikoli ni mikalo, da bi pogledal, kaj je za njimi. Afrika pa me je potrpežljivo čakala in vzela za svojega. Ko sem leta kasneje v Lusaki prvič stopil z letala na afriška tla, me je navdalo veselje. V Frankfurtu so krila polivali z vročo vodo, da bi stopili led, pred letališčem v Lusaki pa je sredi močnega sonca stalo drevo, ki je iz zelene krošnje razdajalo koketne rdeče cvetove. Prvi pogled na Afriko je bil poln vonjav, barv in zvokov, vedel sem, da bodo od takrat vedno hodili z menoj.

Drevo svojih prednikov sem našel kasneje na jugu Zambije pri Viktorijinih slapovih. Z Ivom Štandekerjem sva brez prave sreče iskala leva. Fant, ki je ob ribniku pasel divje ptice, nama je povedal, da je videl iti mimo belega nosoroga, redko in plemenito žival, da se včasih pride k njegovi vodi odžejati chita in da povsod mrgolijo antilope, za leva pa da že dolgo ni slišal. Ivo, ki je prišel v Afriko pozdraviti svojega leva, se ni dal motiti. Nekaj dni sva se v tojoti, ki nama jo je v Lusaki posodil frater Stanko, vozila med čredami zeber in žiraf. Včasih se nama je zdelo, da za grmovjem slišiva šepetati kralja živali, vendar se je vedno umaknil, preden sva prišla do njega. Že sva se obrnila proti Zimbabveju, ko se mi je oko zaustavilo na drevesu, pod katerim sta stala dva slona.

"Hej, počakaj," sem rekel.

"Kaj pa je?" je skozi debela očala vprašal Ivo.

"Tisto drevo se mi zdi nekam znano."

Stalo je tam sredi zelene trave in ponujalo svoje gostoljubje v zrak. Slona, ki sta bila velika kot hiši, sta pazljivo odbirala najmehkejše listke in jih ponujala drug drugemu. Rilca sta se jima prepletala in zdelo se je, da si nekaj vneto pripovedujeta. Vedno sem si predstavljal, da slon s taco podre drevo in ga v dveh zamahih pobaše. Ta dva pa sta bila neskončno vljudna do drevesa, skoraj sta se opravičevala med brskanjem za zelenimi vršički, in ko sta jih utrgala, se drevo ni niti zatreslo. Odprl sem vrata, Ivo pa me je hotel zadržati.

"Pusti ju. Vidiš, da se osvajata."

"Ja, ampak osvajata se pod drevesom mojih prednikov. Hočem videti, kdo sedaj živi tam zgoraj."

Skupaj sva stopila proti drevesu in slonoma. Živali sta se tako nežno dotikali druga druge, da sta se zdeli popolnoma udomačeni in priljudni. Šele ko sva prišla nekaj metrov do njiju, je samec križem pogledal, cepetnil z nogo, dvignil rilec in nekaj jeznega zakričal v zrak. Obrnila sva se in jo ucvrla proti avtomobilu. Za seboj sem slišal divji topot črede, ki me preganja, udarce na boben in duhove prednikov, ki navijajo zame. Slon mi je pihal za vrat, čutil sem, kako mi teče tik za petami, in prepričan sem bil, da me bo ujel. Preskočil sem avtomobil in se skril vanj, medtem ko je Ivo že obračal ključ. Šele takrat sva pogledala nazaj. Slona sta začudeno stala pod drevesom in se nista premaknila. Bolj kot z nama sta se zvedavo ukvarjala drug z drugim.

"Veš, kaj manjka, da bi lahko iz tega naredila strip?" je vprašal Ivo.

"A?"

"Tretji slon, ki nama zapira pot in čaka na naju."

"Nekako bi se že zmenila," sem bil nenadoma spet pogumen. Od daleč sta bila slona najlepši živali na svetu. Nista mi pustila na drevo k duhovom mojih prednikov, vendar je za življenja duhove bolje pustiti pri miru. Njihovo znanstvo pride prav, potem ko se znajdeš v zares tujih krajih. Naprej sem odšel pomirjen. Duhove prednikov sem pustil v dobri družbi. Na fotografiji, ki sem jo posnel pred umikom, se je potem prikazal samo en slon, drugega je pojedel fotoaparat.

Ko sem Sonji enkrat po telefonu iz Jeruzalema pripovedoval o teh rečeh, je vprašala, kje so Afričani.

"Afričani?" sem protestiral. "Tudi sloni so Afričani."

Če se ti v Afriki malo ne zmeša, nisi normalen. In Sonja je imela prav. Srečanja z Afričani odprejo pot domišljiji in zaradi teh poti so potopisi po afriških deželah vedno tudi popotovanja po imaginarnih krajih. V njih ni nič izmišljenega, le da se tvoje poti po Afriki vedno križajo s sanjskim svetom njenih prebivalcev. Sonja Afriko pripoveduje v realističnem jeziku poštenega kronista, ki ne čuti potrebe po uravnoteženju, ker vedno ve, o čem piše, in se ne ustraši lastne sodbe. V žurnalizmu se poredko naleti na izviren izdelek. Prvi njen članek, ki sem ga natančno prebral, je bil opis poti po Sudanu. Bil je soliden izdelek v klasičnem žurnalističnem slogu, ki trguje z informacijami. Pred desetimi leti bi rekel, da je odličen. Ker pa se je vmes svet zasul z informacijami, sem pogrešal opis tega, kaj je priča tega potovanja zares videla, s kom je govorila in kaj si je pri tem mislila. Čez čas sem dobil v roke predelano besedilo, ki se je zdelo napisano od neke druge roke. Na papir je vdrla resničnost kontinenta in učinki, ki jih imajo na popotnike njegovi prebivalci. Zdelo se mi je, da sem po dolgem času o Afriki prebral nekaj, kar je bilo napisano po resničnih dogodkih, in da se pisateljica požvižga na omejitve formalnih določil.

"Afriko naredijo Afričani," mi je Sonja opisala to nenavadno spremembo v njenem slogu. "Voda ni samo voda, ampak tudi duh vode, ki živi v njej, ptič je žival in sel, ki nese sporočilo od enega duha do drugega, hiša ima svoje duhove in vrt in avtomobil. Afričani so najbolj spiritualni ljudje na svetu. Okrog njih je vse živo. V Evropi je svet okrog nas mrtev, v Afriki pa vse migota, ker Afričani povsod okrog sebe vidijo žive predmete." Ali nekaj takega.

Jaz za spiritualne reči nisem nadarjen. Samo v Afriki se mi kdaj pa kdaj zazdi, da je nekaj, če ne ravno nad nami, pa vsaj z nami. Afrika je, kot če bi se Bog in Tomo Križnar skupaj lotila zidanja hiše. Noben zid ne bi bil raven in šlo bi počasi, ker bi kar naprej klepetala, streha bi puščala, ampak skoznjo bi se videle zvezde in prijetno bi bilo živeti pod njo.

Pisati o takem svetu je salamenski posel. Bralec, ki bo Sonjin dnevnik iz Malija vzel kot vodič po tej zahodnoafriški republiki, bo morda presenečen. Afrika ne gleda v nobeno knjigo, v kateri bi bila razodeta takšna ali drugačna beseda, in se ne ravna po zapovedih. Tam, kjer v Sonjini knjigi dežuje, morda že mesece niso videli kaplje, Ibrahim utegne odrasti in ima trgovino na drobno, tam, kjer se je Sonja veselila sonca, bo morda bralec dneve čemerno čepel in preklinjal avtorico, ki ga je napotila v to razmočeno puščo. Srečal bo vse mogoče živali in vse ne bodo prijazne z njim. Glasba Sonjinih sogovornikov ga bo spremljala na vsakem vogalu in ponoči mu ne bo pustila spati. Senegalski trgovci ga bodo obračali okoli prsta kot vrtavko in morda se bo ponoči bal stopiti na ulice velikega mesta. Ali pa bo po naključju vse tako, kot je napisano, ker je kontinent svojeglav in se rad pošali z obiskovalci. Če se ga bo prijela afriška bolezen, od katere koprni mnogo ljudi, ki so tam bili, ga bo popadla tudi nenavadna pozabljivost. Vse nerodnosti, ki mu jih bo zaigrala dežela, bo pozabil in spomnil se bo samo neverjetnega, nepričakovano lepega in neznansko navdušujočega.

Ko sem eno leto živel v Kairu, se je vame zaletela neka druga Afrika. Iz Aleksandrije tisoči vlačilcev odvažajo bogastva iz Evrope in Amerike proti Asuanu in naprej v Sudan. Težke zveri hodijo obratno pot, ki so jo stoletja opravljale kamele, ki so iz Afrike nosile slonovino, začimbe iz Azije in novice o zavzemanju kontinenta. Med njimi vijugajo starodavni peugeotovi taksiji, bleščeči mercedesi državnih uradnikov, vozila treh različnih policij, modro pobarvani tamovi tovornjaki egiptovske vojske, džipi diplomatskega zbora, oslovske vprege smetarjev iz Mokatama, kolesarji, ki na glavi nosijo velike pladnje s ploščatim kruhom, in motoristi, ki celoten prizor zakrivajo z oblakom slabo izgorjenega olja. Vsi trobijo, piskajo, brlizgajo in zvonijo ponoči in podnevi in se nikoli ne ustavijo. Kairo so veličastna vrata v Afriko velemest, nad katerimi sonce v mavričnih barvah zahaja za zaveso izpušnih plinov. Pa vendar po vsakem odhodu iz njega v spominu ostane le mirni tok Nila, ki iz jezer v središču kontinenta prinaša utrip njegovega mogočnega srca, in postava Gamala Nkrumaha, čigar očeta zgodbo bo bralec našel nekaj strani naprej. "Jaz sem Afričan," ponosno pravi Gamal, ki se mu nikoli ne zdi potrebno razlagati, na kaj je tako zelo ponosen.

***

Z jezuitskim fratrom sem se enkrat čez polja peljal na obisk v odročno vasico. Ob poti je stalo pet ali šest kolib. Na vrvi med njimi se je sušilo perilo, vsenaokrog pa so kobacali otroci.

"Tale je dober kristjan," je rekel frater. "Vsako nedeljo pride k maši s svojimi petimi ženami."

"Stane, dober kristjan ne more imeti pet žena."

Nadel si je svetniški izraz in se skozi vetrobransko steklo zazrl v nebo.

"Ne biti dogmatik. Nismo v Vatikanu. To je Afrika."

Prijetno branje.

Jeruzalem, april 1998

foto Sonja Porle

Za knjižno izdajo ducata objavljenih časopisnih prispevkov sem se odločila zato, ker se zavedam, da čas obrača časopisne strani z neusmiljeno naglico, z listi, vezanimi med platnice, pa je vendarle bolj popustljiv, saj jim v najslabšem primeru zagotovi usodo dokumenta, ki bo nekoč nekomu že zaradi česa prišel prav. Ker vsi zapisi pripovedujejo o afriški zemlji in njenih ljudeh, imam za svojo odločitev dodaten, pomembnejši razlog: v slovenskem časopisju se o Afriki ali bolje o čemerkoli afriškem piše tako poredko in pomalem, da je zato vsaka, še tako pičla ali površna natisnjena vest ali povest s črne celine hipoma videti kot svojevrstna dragocenost. Resnici na ljubo, v zadnjih desetih in več letih sta o afriških temah zavzeto in dokaj redno pisala samo dva avtorja, politični novinar Avgust Pudgar in glasbeni poznavalec Zoran Pistotnik. Kdaj pa kdaj, a vse preredko, so se o tem in onem z afriških tal oglasili še Tomo Križnar, Tatjana Capuder, Romana Dobnikar Šeruga, Gorazd Suhadolnik in Ervin Hladnik Milharčič. Sama sem se jim plašno pridružila konec osemdesetih let in doslej, navkljub svoji lenobi in vsesplošnemu nezanimanju javnosti za karsižebodi afriškega, le uspela objaviti nekaj desetin daljših zapisov v večini slovenskih časopisov in revij. Vsi se mi ne zdijo vredni ponovnega natisa; nekateri zato, ker sem se v njih ubadala s specifičnimi, na ozko področje omejenimi vsebinami, večina pa zaradi tega, ker jih pač nisem napisala dovolj uglajeno in prijetno. Ker je v svetu časopisnega tiska že tako urejeno, da lahko pisec objavi svoj zapis edinole, če se s tem strinja urednik, izrabljam priložnost in se zahvaljujem vsem tistim urednikom, ki se niso preplašili, da bi utegnili moji »afriški« prispevki bralce njihovih časopisov dolgočasiti. Zlasti sem hvaležna urednici Pisanega lista Vladki Durjavi, nekdanjemu uredniku nekdanjega Pionirja Sreču Zajcu, urednici Adria In-flight Magazina Brini Kovač, Janku Lorenciju, uredniku Sobotne priloge, kjer je izšla večina mojih prispevkov, in uredniku nekdanje revije GM, zdajšnje Muske, Bogdanu Benigarju. Bogdan me je pred leti nagovoril, naj pričnem pisati o afriški glasbi, to pa je nekaj, zaradi česar se nedvomno splača s hruške pasti in ob rani ali pozni uri v Afriko odpotovati.

foto Sonja Porle

SONČNICE IN SENCE

Belo pismo, bel pečat

Prišlo je pismo iz daljne dežele, iz daljne dežele, iz tujega kraja, iz tujega kraja, od zamorskega dečka, belo pismo s četvero pisanih znamk. V njem je pisalo:

Spoštovana Gospa!

Sem Amadou Diallo, učenec misijonarske šole v Laboli. Moj dom stoji v bližini kraja Fandiora, v bližini Labode, v bližini Banfore, ki kot veste, leži južno od Bobo Dioulassa. Ponosen sem, da sem državljan Burkine Faso. Star sem enajst let. Zagotovo se me spominjate. Pred letom dni sva se srečala ob cesti do Labole. Otroci so vam nagajali in jaz sem jih razgnal. Bili so zares zelo zelo otročji. Dali ste mi svoj naslov, in zdaj vam pišem. Pišem vam, da sem dobro in da je moja družina dobro in da smo vsi, razen moje male sestre in starega očeta, zdravi. Pišem vam, da bom čez osem mesecev končal šolo, in če bo vse po sreči, morda nadaljeval šolanje v Bamfori. Mama pravi, da me bo poslala v veliko šolo, takoj ko bo moj velik brat dobil zaposlitev. Trenutno pomaga popravljati mopede in zasluži skoraj nič. Povedati vam moram, da si želim izboljšati svoje bralne sposobnosti in da zelo zelo rad berem, a nimam knjig, ki bi jih lahko bral. V šoli imajo veliko knjig. Zagotovo več kot trideset. Vse sem že prebral. Najbolj mi je bila všeč zgodba o potovanju v središče zemlje. Vse mi je všeč! Zato vam pišem, da bi vas prosil, če mi lahko prijateljsko pošljete knjigo ali dve. Zelo zelo bom zadovoljen. Hvala vam, in želim si, da bi vas Bog obdaril z dolgim življenjem. Boga tudi prosim, naj blagoslovi vas, vašo družino, dom in domovino.

Vaš Amadou Diollo

Amadoujevo pismo se je le malce razlikovalo od ducata z vegasto otroško pisavo popisanih belih pisemc, ki pričnejo kapljati skozi odprtino v vhodnih vratih mojega doma po vsakem obisku podsaharske Afrike. Običajno otroci prosijo še za svinčnik, šolski zvezek in učbenik. Nikoli ne napišejo kakšen učbenik, saj jim je vseeno kakšen, in večina niti ne ve, da je lahko učbenik tudi računska vadnica brez sličic. Povsod po siromašnih afriških deželah so me otroci prosili, naj jim dam peresa in knjige. Tudi tisti, ki so bili večkrat lačni kot siti in mi ne bi mogli napisati pisma, saj ljudje običajno potrebujemo svinčnik in papir, da se naučimo pisati, niso spraševali za bombone ali denar, vedno le za kemični svinčnik in polo papirja. Največkrat pa so me otroci samo vprašali, če jim dam svoj naslov. In potem so pisali svoja drobna pisemca v prepričanju, da jih poznam, meni pa je v resnici le poredko uspelo uganiti, kje sem srečala otroka, kakšen je bil in ali sem naslov sploh dala prav tistemu, ki mi piše. Amadouja ali bolje najinega srečanja pod senco nekega drevesa v neki sahelski vasi, katere imena nisem nikoli vedela, pa vendarle nisem pozabila. Spomin je namreč ves vesel in zabaven. Pa dogodek takrat, ko se je medil v sladek spomin, ni bil niti približno smešen. Pogumno moram priznati, da sem bila, preden je na prizorišče pridirjal Amadou, pošteno preplašena.

Dan je bil suh in zadušljiv. Vroče sonce je ležalo na zemlji. Posuto je bilo z obledelim prahom, ki ga je v nebo odložil puščavski veter. Sušna doba se je približevala svojemu peščenemu žarišču. Pred tremi meseci je zadnjič deževalo. Široka savana je bila negibna, kakor potopljena v globok, čeprav poten in izčrpujoč sen. Celo obzorji, v kateri se je na jug in na sever iztekala ravna cesta, nista obetali ničesar. Sedela sem v prozorni senci drevesa na robu vasi, štedila sem s požirki sparjene vode in gledala na cesto. Čakala sem, da mimo pripelje karsižebodi na štirih kolesih. Dolgo sem že čakala. Najprej sem čakala na prevoz v notranjost dežele, do jezerca, ki naj bi krasil tisti konec sveta, po dveh urah strmenja v prazno cesto pa sem bila pripravljena sesti na prikolico prvega tovornjaka, ki bi peljal nazaj do velike ceste. Vročina mi je skisala vsako mlečno misel. Če bi me takrat kdo vprašal, kaj počnem v Afriki, bi mu odgovorila, da ne vem, zakaj sem na svetu. Glavo sem stisnila h kolenom in zaprla zaspane oči.

Napad je bil silovit, obramba in umik pa nemogoča. Niti tega ne vem, kdaj so me obkolili. Posvetilo se mi je, da sem počivala pod drevesom na šolskem dvorišču. Podoben počitek pa si običajno tujec v Afriki privošči le enkrat v življenju. Hkrati me je opazovalo vsaj sto parov radovednih oči. Vsak zase bi bil angelček, vsi skupaj so bili živ hudič. Skočila sem na noge in se poskušala preriniti skozi mravljišče. Ni mi uspelo. Nisem vedela, kaj naj rečem, ko pa me tako nihče ni poslušal. Ogledovali so si moj nos. Zdel se jim je zelo smešen. Nato so prišli na vrsto lasje, dokler jih niso začele zanimati moje ustnice. In bojim se, da tudi brki. V zadregi sem si z dlanjo potegnila čez obraz. Prasnili so v smeh. Tudi jaz sem se nasmehnila. Kako je bilo šele to smešno! Dve deklici sta se prijeli za trebuh in grgraje pokleknili na tla. Nekdo se ni mogel zadržati, da ne bi drugega smeje lopnil po hrbtu. Ta je prvega potegnil za majico in ga sunil v prah, tretji je brcnil drugega v zadnjo plat, četrti je prvega boksnil v trebuh, peti je klofnil tretjega, trije so stekli na cesto in nazaj, eden je naredil stojo na glavi, ostali so jih pričeli miriti. Kazali so na moje prsi. Zadeva se jim ni zdela zabavna. Šepetaje so izmenjevali kratka mnenja. Nekdo je s prstom po zraku narisal dva majhna kroga in vanju dodal dve piki. Ostali so prikimavali, češ, res je. Še enkrat sem pograbila torbo in naredila korak proti cesti. Roj otrok se je premaknil skupaj z mano in zavalovil čez cesto. Kot nalašč je po njej pripeljal avtomobil. Šofer je jezno zahupal. Dotlej sem bila preplašena, po tem me je bilo strah. Zakričala sem: "Učitelj!" Klic na pomoč je utihnil v glasnem smehu. Potegnilo mi je na jok.

Visoko na kitajskem kolesu je gnečo prerezal suhljat dolginast deček. Skočil je s svojega konja in ga položil na tla. Bil je le za glavo višji od ostalih otrok. Dvignil je kazalec in nekaj ukazal. Pričel si je odpenjati pas na mahedravih kratkih hlačah. Deklice so že bežale za učilnico. Nato je s pasom švignil po zraku, po golih nogah, hrbtih, kamor je pač padlo. Zaleglo je. Deček se je narahlo poklonil:

"Še kakšen servis za Vas, Madame?"

"Ne. Najlepša hvala!" Tudi jaz sem bila nadvse udvorljiva. "Hvala!"

"Vaš naslov, prosim!"

Iztrgala sem listič iz beležnice in načečkala svoj naslov. Navdušeno je pokimal:

"Zagotovo bom pisal!"

Zapel si je pas in potegnil prekratko majčko čez popek, pobral kolo in zapeljal na cesto. Ko mi je z belim lističem pomahal v slovo, sem pomislila, da se mladi vitez ni predstavil.

Amadoujevo pismo sem pokazala prijateljici. Ana je svetava in radovedna in zato veliko ve. Po domače bi se reklo, da je razgledan človek. O afriških deželah in kulturah pa vseeno - uporabila bom Amadoujeve besede - ve skoraj nič. Dvomim, da je prebrala več kot en sam roman afriškega pisatelja. Zagotovo ga ni napisal Chinua Achebe, saj bi se ji v tem primeru zahotelo prebrati ostala dela afriških literatov, ki so prevedena v slovenščino. Na televiziji ali po radiu lahko le poredko zazna novice iz Afrike. Le-te so brez izjeme slabe, zato misli, da se v Afriki ne godi nič, če pa, je zagotovo lahko samo grozno. O Afriki, skratka, premalo ve, da bi jo sploh lahko pričela zanimati. Zato pogosto zamenjuje drugačen način življenja z revščino in vidi žalost tam, kjer je v resnici ni. Afričane razume edinole kot žrtve, reveže in nesrečneže. V tem pogledu se ne razlikuje kaj dosti od večine njenih sonarodnjakov. Pa vendarle ni bilo pomilovanje čustvo, zaradi katerega je, ko je prebrala Amadoujevo pismo, naglo rekla: "To pa moraš storiti!" In dodala po žensko odločno, kakor da že v naprej obtožuje: "To pa moraš storiti!"

Amadoujevo stisko je razumela zato, ker tudi ona zelo zelo rada bere in zato ve, kako hudo bi ji bilo, če bi ji bila nenadoma odvzeta pravica do branja. Če preprosto ne bi mogla brati samo zato, ker ne bi imela knjige. Če ne bi mogla uživati v samoti in miru ter nemiru dežel in svetov, ki jih lahko obiščeš samo s pomočjo zapisane besede. Amadouju sta bili odvzeti dve pravici, pravica do branja in pravica do branja v maternem jeziku.

Preveč pisem afriških otrok dobim, da bi mogla na vsako odgovoriti, kaj šele, da bi lahko izpolnila vse skromne prošnje. Amadoujevo pa sem morala in si jo želela izpolniti. Izbrskala sem nekaj francoskih romanov. Morda niso bili ravno primerni za dvanajstletnega afriškega dečka, a v Sloveniji, vsaj pred leti, preprosto ni bilo mogoče kupiti francoske knjige. Prijateljica mi je dala Malega princa in učbenik francoskega jezika. Zavitku sem dodala pol ducata šolskih zvezkov, peresnico s svinčniki in plišasto žabo. Šele ko sem se namenila paket odnesti na pošto, sem ugotovila, da je deček pozabil na ovojnico napisati svoj naslov. Paket bi lahko poslala na naslov njegove šole v Labodi. Naslov afriških vaških šol se običajno glasi Poštni predal 1. A zavitek mi je bil preveč dragocen, da bi ga prepustila naključju. Odločila sem se, da ga bom, ko se ponovno odpravim v Burkino Faso, sama odnesla do Amadouja. Ker sem se trdno namenila, da izpolnim obljubljeno, sem imela občutek, da sem obljubo tudi že izpolnila.

Natančno čez leto dni sem potrkala na vrata svojih burkinskih prijateljev. V Ouagadougouju je bilo tako kot vedno vroče in prijetno. Na Amadouja nisem pozabila, toda dlje ko sem hodila po prašnih ulicah očarljivega mesta, več njemu podobnih otrok sem srečala in manj pomembno se mi je zdelo, da poiščem prav njega. Odprla sem zavitek in razdelila knjige in zvezke otrokom svojih gostiteljev. Še isto popoldne sem malega Josepha prosila, naj gre v trgovino in mi kupi steklenico francoske vode. Ker se čez pol ure še vedno ni vrnil s petminutnega izleta, sem ga odšla iskat na ulico. Neudobno skrčen je sedel na tleh, naslonjen na obcestno drevo, in bral Malega princa.

"Joseph!" sem ga od blizu glasno poklicala.

Ni me slišal. Bil je v daljni deželi, v zamorskem kraju.

Sobotna priloga - Delo, 28. decembra 1996

foto Sonja Porle

Bil sem ponosen zelo zelo

pričetek romana nigerijskega pisatelja Kena Saro-Wiwe Sozaboy je srečen, a obeta nekaj žalostnega: "Čeprav je bil vsakdo v Dukani na začetku srečen. Vseh devet vasi je plesalo, jedli smo veliko koruze s hruškami in obrekovali smo pod luno. Zato ker se je končalo delo na poljih in je jam rasel dobro dobro. In zato ker je stara, slaba oblast umrla in prišla nova oblast vojakov in policajev."

Beseda čeprav je zlovešča. Čeprav je na vasi tako kot vedno, malo dobro, malo slabo, se vojna že plazi po deželi in meče prve temne sence na prihodnost rosno mladega Sozaboya, ki v polomljeni angleščini pripoveduje svojo življenjsko zgodbo. Prve tri ali štiri strani romana se morda zaustavljaš ob stavkih pomanjkljivih ločil in ugibaš pomen nenavadnih prispodob ter se iz besednjaka učiš, da sozaboy pomeni soldier - vojak, lamber number – število, in Johnny Just Come Girl - dekle z ljubkimi koničastimi dojkami itd., na peti strani pa se jeziku privadiš, postane ti celo všeč, dokler ne pozabiš na besede in slediš samo še lirični in prizadeti pripovedi. Roman ni napisan v nigerijski pogovorni angleščini, ampak v jeziku, ki si ga je pisatelj izmislil sam. V spremni besedi angleški pisatelj William Boyd pravi, da je Saro-Wiwa napisal enega najizvrstnejših (proti-)vojnih romanov dvajsetega stoletja ter dovršeno in nežno “koloniziral” angleški jezik. Prav z melodijo in utripom govora nam junak Sozaboy prepričljivo odpira okno v svoja mlada nedolžna razmišljanja o soljudeh, življenjski sreči in vojni, ki stiska nepremagljiv obroč okrog edine vasi, edine matere, ene in edine ljubice in edinega vesolja, ki ga ima in ga ljubi.

Navkljub svojemu imenu Vojak sploh ni vojak. Vaščani ga kličejo Sozaboy, ker je glasno obljubil, da bo stopil v vojsko. Sozaboya takoj vzljubiš. Prikupen fant je; malenkost je trapast, po najstniško se sramuje svoje mladosti, ni šolan, a je obdarjen z bistro, veselo pametjo, pošten je, dobrodušen, siromašen in zaljubljen do ušeš. Deklica, ki jo ljubi, je lepa kot luna, pametna in zapeljiva kot zrela ženska, prefrigana kot lisička, dobra kot kruh in ima ga rada. Za svojo ljubico z ljubkimi koničastimi dojkami, pravi Sozaboy, bo oblekel vojaško suknjo. Zato da jo bo branil, ko pridejo težki časi, in da bo nanj ponosna. Sicer pa vojski tako ali tako ne more ubežati, saj nova oblast vojakov in policajev že rokovnjači po podeželju in išče mlade rekrute za vojno proti sovražniku, za katerega Sozaboy ne ve niti, kdo, kje in kakšen je, niti ne razume, zakaj ga mora sovražiti. Tudi o ubijanju in smrti ne razmišlja, ko stopi v vojaški stan. Ponosen je na svoje zleščene vojaške škornje in zlikano uniformo. Zelo je ponosen. Najbolj takrat, ko z ljubeznijo in dostojanstvom prvič vzame v roke puško.

Zgodba je napeta. Čeprav od začetka veš, da bo mladeničevo potovanje skozi grozo afriške vojne nesrečno, ker drugačno sploh ne more biti, saj odrašča iz otroka v moža v času biaferske vojne, razpleta dogodkov vendarle ne moreš predvidevati vnaprej.

Roman sem brala naglo in zavzeto; na avtobusu, med kosilom, ob prižganem televizorju, medtem ko so okrog mene skakali otroci. Sozaboy je optimist, v najbolj črni temi najde luč. Bliže je središču vojne, šibkejše in skromnejše je njegovo upanje, a zato bolj jasno in bolj univerzalno človeško. Z vsakim prebranim stavkom mi je bil preprost črni deček bolj domač in dragocen, pozabljena nigerijska vas, se mi je zdelo, ne stoji na robu sveta in daljna vojna zame ni bila več zlo in zabloda nekoga drugega, ampak samo vojna. V srcu se mi je izrisal drugačen zemljevid od tistega v atlasu. Če bi hotela, bi roman prebrala v enem dnevu ali noči. Knjigo sem pričela odlagati zato, ker sem si želela, da bi trajalo dolgo in ne bi nikoli pozabila.

Lepota pripovedi me je presenetila še toliko bolj zato, ker knjige nisem vzela v roke z velikimi pričakovanji, temveč ker sem vedela, da je pisateljevo življenje v rokah uniformirane tolpe kriminalcev in tatov. Da sedi v zaporu, kjer ga tepejo ter ponižujejo, in čaka na že vnapej zrežiran sodni proces. Zagovarjal se bo za zločin, ki so ga zagrešili tisti, ki mu bodo sodili. Brala sem poglavje, v katerem Sozaboy prvič razume, zakaj so ga odrasli svarili z besedami vojna je vojna, in pravi: "Če vam rečem, da sem bil srečen, vedite, da sem se zlagal!", ko so po radiu objavili vest, da je nigerijsko sodišče Kena Saro-Wiwo obsodilo na smrt z obešanjem.

Težko je bilo verjeti, čeprav novica v resnici ni bila presenetljiva. V dveh letih vojaške vladavine je general Abacha z vsakim svojim dejanjem in besedo potrdil, da je zmožen grotesknih zločinov v slogu Idija Amina in da je njegov inteligenčni kvocient približno tako visok kot Aminov. Katalog zločinov Abachejevega režima je dolg in pester, od streljanja na demonstrante, pobijanja in zapiranja novinarjev, voditeljev sindikatov in demokratičnih gibanj, bivših vojaških sodelavcev, zmagovalca na federalnih volitvah do množičnih javnih eksekucij uličnih tatičev, katerih trupla vojaki vozijo z morišč na prikolicah smetarskih tovornjakov. Na seznamu je seveda tudi sistematična državna korupcija in odprto ropanje ljudskih naravnih bogastev ter rasistično zatiranje manjšinskih ljudstev. Tako grozoten je torej seznam zločinov nigerijskih generalov, da bi jih zahodnjaški državniki že davno morali brcniti iz svoje družbe ali jim vsaj ostro in odločno zagroziti, če bi želeli biti ponosni zelo zelo in neodgovorni za početo zlo. Abachejeva hunta je samo najgloblje dno krvave in blatne jame. Korumpiranim vojaškim režimom je najgosteje naseljeno afriško državo z več kot tri tisoč let staro zgodovino pretanjenih kultur in ogromnimi zalogami nafte in zemeljskega plina v treh desetletjih nepretrgane vladavine uspelo potisniti med dvajset najrevnejših držav na svetu in življenje Nigerijcev prepojiti s srčno temo. Sodni proces proti Kenu Saro-Wiwi in osmim miroljubnim borcem za preživetje ogonskega ljudstva je dokaz, da je Nigerija eno izmed src Srca teme. V svojem zadnjem televizijskem intervjuju pred aretacijo maja leta 1994 je Ken Saro-Wiwa rekel: "Dvajset let se že borim in pri mojih letih se ne bojim ničesar več, ne zapora in ne smrti. V preteklosti je propadlo veliko diktatorjev in tudi ti bodo."

V naglici sem napisala čustveno pismo za enega izmed britanskih časopisov. Napisala sem, da se pridružujem tistim, ki zahtevajo izločitev Nigerije iz Commonwealtha, zamrznitev bančnih računov vladajoče elite, ekonomske in politične sankcije (Abachejeve diktature ni moč primerjati s Huseinovo ali Miloševičevo, saj nima nikakršne množične podpore. Sankcije bi režim naglo prizadele.) in seveda potrošniški bojkot Shella, če ne bo devet ogonskih voditeljev brezpogojno izpuščenih na svobodo. Napisala sem to, kar so napisali vsi, ki jih je novica osebno prizadela in so se ustrašili dejstva, da ne morejo ničesar storiti. Nisem si delala utvar in niti za hip nisem pomislila, da bo moje pismo objavljeno. V poštni nabiralnik sem ga odvrgla tako, kot ljudje odvržemo volilni listič, z malo upanja in veliko vere, da bo naša prošnja uslišana, ker bo ena izmed neštetih.

Ken Saro-Wiwa je sedel v zaporu in čakal na usmrtitev zato, ker se ga je nigerijska oblast bala, saj je stopil na njen edini občutljivi živec - izvor denarja. Bala se ga je tudi zato, ker se ji ni posrečilo niti njega niti njegovega Gibanja za preživetje ogonskega ljudstva zadušiti z grožnjami in še manj s podkupovanjem. Da Ken Saro-Wiwa pred svetom razgalja vzajemni genocid nigerijske elite in multinacionalnih naftnih družb nad Ogonci, generalov niti ni tako zelo motilo. Neštetokrat so že dokazali, da jim je popolnoma vseeno, kaj si drugi mislijo o njih, dokler jim dovoljujejo nemoteno krasti. Toda ko je bil Shell zaradi množičnih miroljubnih ogonskih demonstracij januarja leta 1993 prisiljen ustaviti črpanje nafte v Ogonilandu, so generali izgubili živce. Lepo število bilijonov dolarjev, ki bi si jih lahko naložili na svoje privatne bančne račune ali jih zapravili za nove puške, jim je pred nosom splavalo po vodi. Ogoniland, nižinska dežela v delti Nigra, leži na črnem zlatu. Zlato sta pobrala Shell in nigerijske federalne oblasti, črnina pa je ostala Ogoncem. V triintridesetih letih je Shell v Ogonilandu načrpal za trideset bilijonov dolarjev nafte in zemeljskega plina in z zastarelo opremo, malomarnimi operacijskimi standardi, ki si jih Shell ne bi mogel privoščiti nikjer drugje na svetu razen v Afriki, deželo popolnoma onesnažil. Čez ogonska polja in vasi so speljane visokotlačne plinske cevi, zemlja je zaradi oljnih izlivov in kislega dežja neplodna, voda nepitna, iz rafinerij, ki stojijo sredi naselij, bruhajo strupeni oblaki, plinski plameni gorijo podnevi in ponoči. "V soncu in dežju, ob zori in mraku, štiriindvajset ur na dan, triintrideset let," pravi Ken Saro-Wiwa. Velika večina ogonskih otrok ni še nikoli v življenju videla nočne teme, čeprav v njihove domove ni napeljana elektrika. Šol je v deželi manj kot prstov na roki, zdravnik je eden na 70.000 ljudi, bolnišnica je ena sama na 600.000 prebivalcev in 85 odstotkov ljudi je brezposelnih. Ogonci umirajo mladi.

"Moja naloga je obvestiti svet, kaj se dogaja v Nigeriji. Če bi ljudje vedeli, sem prepričan, da bi storili nekaj proti ropu in genocidu, ki se dogaja v Ogonilandu ob koncu dvajsetega stoletja pri belem dnevu. Nafto, ki jo Shell črpa na ogonski zemlji, kupujejo Amerika, Evropa in Japonska. Če bi te države vztrajale, da bodo kupovale nafto samo, če bo naravno okolje zaščiteno in plačane najemnine in delež dobička lastnikom zemlje, na kateri se črpa nafta, nigerijska oblast ne bi mogla početi tega, kar počne. Razviti svet je moralno odgovoren za razčlovečenje ogonskega ljudstva."

"Vladajočo nigerijsko etnično večino in naftne družbe obtožujem rasizma proti ogonskemu ljudstvu. Mednarodno skupnost rotim, naj pomaga Ogoncem in prepreči genocid. Če ne bo nič storjeno danes, mojega ljudstva čez deset let ne bo več."

Ne vem, če sem pričela jokati, zato ker sem po radiu poslušala otožen glas Saro-Wiwe govoriti odločne besede ali zato ker se je v romanu njegovemu junaku Sozaboyu godilo vedno slabše. V nemoči nepomebnega človeka sem se odločila, da bom vraževerna - če se roman konča vsaj malce srečno, potem pisatelj in njegovi tovariši ne bodo umorjeni. Medtem je nekaj sto ljudi demonstriralo pred nigerijsko ambasado v Londonu, humanisti in pisatelji so rotili politike, naj zagrozijo Abacheju z nečim prepričljivim. Toda ti so, z Nelsonom Mandelo vred, mencali in se zavzemali za previden in trezen pristop. Sozaboyevo vojno potovanje se konča žalostno zelo zelo. Tako zelo, da z lahkoto prezreš nekaj nadvse pomembnega, Sozaboy s svojo ljubljeno puško ni nikoli streljal in tudi ubil ni nikogar.

Ken Saro-Wiwa je bil obešen desetega novembra ob petih zjutraj na dvorišču zapora v Port Harcourdu. Bil je prvi izmed devetih. Če lahko verjamemo tistim, ki so bili prisotni, so bile njegove poslednje besede: "Gospod, vzemi mojo dušo, toda borba se nadaljuje."

Poslednje besede v romanu Sozaboy so žalostne, a vendarle je v njih nekaj dobrega: "In mislil sem kako sem bil ponosen ko sem šel k vojakom in klical sebe Vojak. Toda zdaj če kdorkoli reče karkoli o vojni ali samo bitki, bom samo bežal in bežal in bežal in bežal in bežal. Verjemite mi, moji spoštovani."

Sobotna priloga - Delo, 25. novembra 1995

foto George Rodger

Ljudstvo, ki ga morda ni več

"Všeč si mi. Ljubim te. Bi se poročila z mano?" je v eni sapi izdahnil slok fant, skoraj deček, in si z nevajeno kretnjo prižgal novo cigareto. Da mu je ime Denis in prihaja iz Zaira, sem izvedela samo pet minut pred zaroko na majavem krovu nilske ladje, s katero sva pred enajstimi leti skupaj potovala z juga na sever Sudana.

Denis ni bil moj prvi in ne zadnji afriški snubec. Vzrok za številne ponudbe pa ni bil v meni ali na meni, ampak v vedno bolj zaostrenih socialnih razmerah v Afriki. Ko mladi ljudje končajo šolo, nanje ne čakajo službe in še manj privilegiran položaj, ki je bil generaciji izobražencev pred njimi zagotovljen. Obdelovalne zemlje ni več dovolj za vse. Delo v rudnikih in tovarnah je težko dobiti, saj jih je malo in so pogosto še vedno v rokah tujega kapitala, ki v Afriki ni zato, da bi delavce pošteno plačeval. Tam pa, kjer je vsega dovolj, divjajo vojne. Večina Afričanov živi brez pravega upanja na boljši jutri in mladi moški so, seveda, prvi, ki se odpravijo iskat kruha v svet.

Toda zahodnoevropske države so temnopoltim s tankimi denarnicami že davno zaprle svoja vrata. To ne velja samo za ekonomsko migracijo, ampak v primeru Afrike tudi za tiste, ki bežijo iz političnih razlogov ali pred zlom, ki ga ni mogoče opravičiti in v ozadju katerega največkat stojijo taiste zahodnoevropske države.

Le komu se ne bi posvetilo, da je do vizuma za dežele blagostanja najenostavneje priti tako, da se poročiš z belo žensko. Toda ker so tovrstni dogodki redki, se mladi ljudje siromašnega družinskega ozadja odločajo za drzna in pogosto nevarna dejanja; kot slepi potniki se vkrcajo na ladje, ki plujejo na sever, ali pa so pripravljeni v zameno za brezplačno letalsko vozovnico s kovčkom, polnim trave, stopiti pred evropske carinske kontole. Tisti z najmanj upanja, tako kot Denis, se odločijo za najtežjo pot; z nekaj dolarji v žepu in ponarejenim potnim listom se odpravijo čez meje, ki so že leta zaprte, in dežele, katerih ljudje le s težavo razumejo afriškega človeka.

Na zmečkanem zemljevidu, iztrganem iz atlasa, mi je Denis pokazal svojo pot. Razen Sueškega prekopa in Bosporja ni videl nobenih naravnih preprek. Le s čim bi ga lahko posvarila? Da ima veliko možnosti končati v sirskem, turškem ali grškem zaporu, je dobro vedel. Naštela sem nekaj najverjetnejših zaposlitev, ki se mu obetajo v Evropi, pobiranje paradižnikov v Španiji, prodajanje spominčkov po neapeljskih ulicah in pometanje francoskih cest, vendar so se mu vsa dela zdela častna in predvsem dobro plačana. Če bi mu zagotovila, da bo nad Evropo razočaran in da mi sami nismo zadovoljni in srečni ljudje, mi ne bi verjel.

Denis je bil zelo skromen. Najprej, je rekel, bo zasluženi denar poslal domov svoji družini. Nato bo malce zapravljal, toda potem, ko bo resnično bogat, bo potoval, tako kot potujem jaz. Želel si je obiskati Kanado. Njegovo pripovedovanje je v meni zbudilo občutek nelagodnosti in krivde, ker se svobodna, brez posebnega cilja potepam po svetu. V žepu sem imela manj kot sto dolarjev in potovala sem zelo skromno, toda potovati nisem bila prisiljena. Lahko bi navsezadnje ostala doma. Denis bi ostal v domači vasi, če bi mogel. Moja skromnost je bila navidezna. Za dečka sem bila samo eden izmed nas razvajenih ljudi - eden tistih, ki po mnenju Afričanov manj delamo in več imamo. Zato sem nerodno mencala, in ker v tistih časih še nisem mogla ljudi strašiti z Jugoslavijo, sem vprašala:

"Koliko let imaš?"

"Devetnajst," je odgovoril po oklevanju, ki mi je povedalo, da se je postaral vsaj za dve leti. "In ti?"

"Osemindvajset," sem se zlagala za pet let.

Denis je nepremično strmel v tla. Njegova lica so se polnila in videti je bilo, da bo slejkoprej prasnil v smeh, toda zadržal se je, dvignil obraz in me prvič pogledal v oči:

"Oprostite, prosim, nisem vedel! Prošnjo umikam!".

Moja leta so se Denisu zdela neokusna; pri osemindvajsetih so ženske v njegovi deželi poročene in imajo vsaj dva otroka.

Roko na srce, vse ženitne ponudbe so bile izrečene gentlemansko, čeprav nekoliko prenaglo, in nenazadnje je bila obljuba zakonskega jarma edina resnična nevarnost, s katero so mi kdajkoli zapretili afriški moški.

Na nilski ladji niso potovali samo sodobni begavci, ampak tudi ljudje, ki jim je bilo malo mar zame in meni podobne in katerim svet onkraj mogočnega močvirja, skozi katerega smo pluli, ni pomenil kaj dosti. Polmesec grahastih brazgotin na čelu je ločil visokorasle Šiluke od drugih nič manj nenavadno urejenih ljudi. Drobne zareze in znamenja na svilnato črnih licih so pripovedovale o njihovih različnih poreklih. Bili so skoraj goli. Na gležnjih in nad komolci so nosili izbran nakit. Moški so imeli lase spletene v domišljave pričeske, okrašene s ptičjim perjem in lončeno zemljo.

Z njimi se je bilo težko pogovarjati. Pa ne zato, ker nismo poznali niti ene same skupne besede, ampak zaradi spoštovanja, ki sem ga v hipu začutila do plemenskih ljudi. Bilo me je sram. Česa me je bilo sram in zakaj, pa ne znam razložiti. Morda zato, ker so bile v primerjavi z njihovimi mehkimi in okusnimi kretnjami moje okorne in narejene. Da bi me oni prepoznali za dobro in lepo osebo, se mi je naenkrat zazdela najpomembnejša stvar na svetu, saj sem čutila, da jih zanimam samo jaz oziroma izraz v mojih očeh, ne pa moj družbeni položaj, družinsko ozadje ali pleme, ki mu pripadam. Pa tudi če bi bila bogata, izobražena, vplivna ali slavna, bi mi to pomagalo bore malo. V njih sem se zrcalila. Prisilili so me biti posameznik.

Samo od mene je bilo odvisno, ali bom znala z očmi, obrazom in rokami nekaj povedati. Priznati moram, da v njihovi družbi nisem bila ravno prepričana v lastno dobroto in čistost. Bila sem naučeno prijazna, v njihovem vedenju ni bilo ničesar odvečnega. Slutila sem, da razumejo mojo zadrego, in če sem dovolj dolgo vztrajala v njihovi bližini, so mi poklonili nasmeh, ki so ga dlje kot na ustnicah zadržali v očeh.

Srečanje s tradicionalnimi plemenskimi ljudmi mi ni samo osmislilo poti, ampak za vedno spremenilo moj pogled na svet. Evropocentrična vrednostna lestvica, na kateri so oni spodaj in primitivni, mi pa zgoraj ter napredni, se mi je prekucnila na glavo. Vsesplošno sprejeto stališče, da pripadniki plemena nimajo od lastne skupnosti ločene osebnosti, za razliko od nas, ki smo predvsem posamezniki, združeni v skupine, pa se mi tudi ne zdi več samo po sebi umevno. In medtem ko je ladja drsela skozi neskončno zelenino papirusa in plavajočih hijacint, iz katere se je morda enkrat na dan kot privid prikazal deblak z golim veslačem, sem se v mislih zahvaljevala vsem tistim, ki so me napotili v Sudan. Trdili so, da tako ohranjenih samosvojih kultur in tako naravnih ljudi, kot živijo na jugu Sudana, ni nikjer več; ne v Afriki, kaj šele kje drugje. No, mogoče so še, nekje globoko v Amazoniji ali v Novi Gvineji, toda če jih želiš obiskati, moraš biti pustolovec in še športnik povrhu. V Sudanu pa so bili vsepovsod, celo v mestih, na vlakih in ladjah. Njihov spokojni življenski ritem se ni kresal z našim.

Plemenjaki so izstopili in izginili v nenavadni pokrajini na prvem izmed treh postankov v štirinajstih dneh plovbe po Nilu. Ljudje, oblečeni v srajce kričečih barv, so potovali dalje. Vse na njih je pripovedovalo o tem, da nihajo med dvema svetovoma - bili so negotovi in sramežljivi. Toda vsaka najmanjša traparija jih je spravila v dobro voljo. Zamorjeni zagotovo niso bili in tudi mudilo se jim ni nikamor, čeprav so ves čas pogledovali na svoje zapestne ure, katerih kazalci so vztrajno mirovali. Časa so imeli dovolj, zato jim ga ni bilo potrebno meriti. Ura je bila zanje samo nakit. Če sem se pri njih pozanimala, kdaj bodo na ladji pričeli prodajati hlebčke kruha ali kdaj bomo prispeli do novega naselja, so po premisleku odgovorili: "Kmalu. Zelo kmalu!"

Na ladji je bilo nekaj policajev in vojakov. Ko sem dokazala, da čutim določeno spoštovanje do pomišljajev na njihovih ramenih, so se razgovorili. Povedali so, da cenijo Tita in gibanje neuvrščenih, in po rokah, tako kot njihovi tovariši pred tem v Ugandi, nerodno premetavali puške, na katerih je pisalo Made in Yugoslavia. Sicer pa so bili prav takšni kot vsi ljudje v Sudanu, omikani in prijazni.

Toda nihče bolj od muslimanov s severa dežele. Gospodje v dolgih belih togah so bili trgovci, ki so se vračali iz južnjaške prestolnice Jube. Prav bogati že niso mogli biti, saj če bi bili, ne bi potovali na nevarno razdrapani in natrpani ladji. Eden izmed njih, gospod Idrissa, me je povabil na čaj.

Gledali smo pelikane, ki so jadrali po nizkem nebu, in srkali sladek čaj, ko je gospod Idrissa vprašal:

"Slišal sem, da v Jugoslaviji preganjate muslimanske izobražence?"

Njegova žena Elisabeth, učiteljica angleščine v Saudski Arabiji, je prikimavala. Seveda nisem imela pojma. Ne samo zato ker sem bila že tri mesece v Afriki, ampak ker tega ne bi vedela, tudi če bi ostala doma. Če bi novico slučajno zasledila, me ne bi zanimala. Le koga je v Sloveniji pred enajstimi leti zanimala usoda nekega Izetbegoviča. Presenečena sem odgovorila, da je v Jugoslaviji vse v najboljšem redu.

"Seveda je v redu," je rekel gospod Idrissa, "toda lahko bi bilo še boljše!" V njegovem glasu je bilo moč zaznati posmeh.

V štirinajstih dneh plovbe smo prepotovali samo četrtino Sudana, samo sedmino nilskega porečja, le deževni del dežele. Počasi sem pričenjala razumevati, kako ogromen je Sudan. Na ladji je potoval "Sudan v malem"; ljudje najrazličnejših porekel ter verskih prepričanj. Večino je povezovala samo ena skupna lastnost - bili so državljani iste države. Vendar med njimi ni bilo čutiti nestrpnosti. Trditi, da so se imeli radi, bi bilo pretirano; resnično razumevanje jim je onemogočalo nešteto različnih jezikov in popolnoma nesorodnih pogojev življenja ter z njimi osebnih izkušenj. Lahko bi se reklo, da so drug ob drugem spoštljivo živeli. Muslimani so sicer radi zagodrnjali nad primitivnimi manirami ljudi z juga, vendar je bilo čutiti, da tako govorijo iz navade in potrebe, da bi se tujcu opravičili za siromaštvo svoje domovine, in ne iz globokega nezadovoljstva.

Gospod Idrissa je morda omenil bosanske muslimanske intelektualce samo zato, da bi skrajšal neroden predah v našem klepetu, toda v njegovih besedah je že klilo vzdušje, ki me je avgusta leta 1983 pričakalo v Kartumu. Medtem ko so se po ulicah potikali etiopski begunci in so otroci na bencinskih črpalkah njuhali strupene hlape, zato da bi pozabili na lakoto, je premožnejše posameznike skrbel zapostavljeni položaj muslimanov v Kašmiru. Težko je bilo razumeti, da jih daljne krivice prizadevajo bolj od gorja, ki ga je bilo opaziti prav na vsakem koraku vročega in prašnega mesta. O tem, da je pomembno biti musliman, se je po Kartumu veliko govorilo. Nam tujcem se je to zdelo nekoliko brez potrebe, saj je bilo omikano vedenje sudanskih muslimanov samo po sebi dovolj zgovoren dokaz, kako žlahten vpliv lahko ima islam na življenje preprostih ljudi. Nekaj je bilo narobe. Afričani bi nejasno stanje s slabimi obeti optimistično opisali kot “not very normal”.

Prijatelja Toma, ki sem ga srečala v Kartumu, sta dva zagreta mladeniča po petih minutah verouka pozvala, naj se vpiše na muslimansko univerzo. Zadeva je bila smešna, in ko sta ugotovila, da jima ni uspelo, se nisva glasno hehetala samo midva, ampak vsi štirje. V mestu je bilo zelo prijetno. Med preprostimi ljudmi ni bilo čutiti napetosti. Prihajala je od nekje zgoraj, čeprav je bilo težko ugotoviti, od kod in kako; ne spomnim se, da bi koga videla poslušati radio, televizijski program, pa dvomim, da je kdo gledal, pod večer je namreč redno zmanjkovalo elektrike.

V začetku septembra, ko sem bila jaz že v Egiptu, je gruča ljudi zmetala v Nil steklenice alkoholnih pijač, ki so jih uspeli nabrati po mestu. Zborovanje ni bilo množično, mi je povedal Tomo, ki je bil priča razgrajanju. A že nekaj dni zatem je oblast generala Nimeirija razveljavila ustavo in razglasila Septembrski zakon. Islamski zakon sharia je pričel veljati za vso državo, tudi za krščanski oziroma poganski jug, ki mu je bila odvzeta že tako pičla politična avtonomija. Ukrep je bil posledica obljube, ki jo je dal Nimeiri Saudski Arabiji v zameno za ekonomsko pomoč, namenjeno izkoriščanju naftnih nahajališč na jugu države. Resnični vzrok pa je bil globlji; v razmerah zaostrene gospodarske krize se je kartumski vojaški režim lahko obdržal na oblasti samo še s pomočjo vojne. Le-to pa je bilo v državi z zgodovinskim nasprotjem med “arabskim” severom in “afriškim” jugom preprosto zanetiti. Očitno je bilo, da bodo zapostavljeni Južnjaki, ki jih je Kartum gospodarsko izkoriščal, a hkrati ničesar storil za razvoj njihovih krajev, na nov poskus kulturnopolitične diskriminacije odgovorili z oboroženo vstajo.

Nimeirijev režim je bil, tako kot vsi pred njim, nezmožen vladati največji afriški državi z najpestrejšo ljudsko sestavo prebivalstva. Naloga je bila preprosto pretežka. Vprašanje je, če bi ji sploh lahko bil kdo kos. Sudan ni samo največja afriška država, ampak tudi ena najrevnejših držav na svetu. Ameriški novinar Blaine Harden je sudansko gospodarstvo v knjigi Afrika - Dispatches from a Fragile Continent iz leta 1991 opisal takole: "Sudan je ogromna država - velika skoraj za polovico ZDA. Ima največje in najnedostopnejše močvirje na svetu. Večina ostalega ozemlja je puščava. Transport in komunikacijska infrastruktura delujeta tako, kot da se dvajseto stoletje še ni pričelo. Ekonomija sloni, skoraj dobesedno, na kameljem mesu, sezamu in “gum arabic” (surovini za žvečilni gumi)."

Angleži so Sudan zavzeli samo zaradi strateških razlogov – s težnjo povezati Britanski imperij od Kaira do Capa, se pravi zato, da ga ne bi razgrabili Francozi ali Nemci. V kolonijo niso dobesedno ničesar vlagali in, razen nekaj kilometrov železnice in peščice misijonarskih šol, ničesar zgradili. Za sabo pa so pustili dediščino umetnih državnih meja, v katere se je ujel Sudan z razglasitvijo neodvisnosti leta 1956. Neodvisni Sudan je nastal prav na zahtevo Velike Britanije, ki ga je želela ohraniti v kolonialnih mejah in tako preprečiti združitev severne polovice dežele z Egiptom. Muslimanski sever in krščansko-animistični jug (ljudstva, ki naseljujejo južni Sudan, so tja pribežala pred arabsko trgovino s sužnji) sta se znašla pod isto streho oziroma "afriški" jug pod nadvlado "arabskega" severa.

Vse afriške meje so umetne in zato ob zaostrenih življenjskih razmerah izvor političnih kriz in vojn. Medtem ko večina meja med afriškimi državami seka ter razpolavlja predkolonialne avtentično afriške politične entitete, so sudanske meje umetne zato, ker zaobjemajo preveč različnih entitet. Sudan je glede na nerazvito infrastrukturo ter ekonomsko zaostalost območja prevelik, da bi bil obvladljiv. Stara decentralizirana plemenska ureditev je zagotavljala relativno mirno sožitje med ljudstvi in celo svojevrstne demokratične odnose. Nove elitistične oblasti tega ne zmorejo več. Prvič zato, ker jim je že od vsega začetka primanjkovalo materialnih sredstev, da bi izpolnile osnovne obljube, ki so jih dale svojim ljudem, in drugič zato, ker si po tujem modelu strukturirane politične oblasti niso mogle zagotoviti moralne avtoritete. Resnično avtoriteto so nadomestile s sklicevanjem na muslimasko kulturno večvrednost (če bi bili kristjani na oblasti, bi bil položaj seveda obrnjen) ter, tako kot vsi mladi afriški režimi, z orožjem. Popolna politična impotenca je tisto, kar misli Blaine Harden, ko pravi, da nacionalna oblast v Kartumu prej muči kot resnično vlada. Orožja so kot zastopniki neodvisne države lahko nakupili, kolikor so želeli, in z njim zarožljali vedno, kadar je bil ogrožen privilegiran položaj vladajoče elite. Če za orožje ne bi zapravili vsega, kar so imeli, in če denarja, ki so ga dobili za razvoj dežele, ne bi naložili na osebne bančne račune v Evropi, potem, nas učijo izkušnje postkolonialne afriške zgodovine, tako ali tako ne bi bili na oblasti. Razviti svet je vsak pošten afriški politični eksperiment učinkovito kaznoval.

Vendar grenka žetev afriške neodvisnosti s tem v Sudanu še ni končana. Črni krog neokolonializma dokončajo šele odločbe Združenih narodov: nasilje in genocidi znotraj državnih meja so dovoljeni, ni pa dovoljeno meja spreminjati. Načelo nedotakljivosti meja se mora, vsaj v Afriki, brezpogojno spoštovati, čeprav bi že malenkostna prilagoditev meja etnično-religiozni stvarnosti lahko rešila prenekatero politično krizo. Ali kot pravi nigerijski pisatelj Wole Soyinka v julijskem intervjuju za Spigel: "Jug Sudana s popolnoma drugačno kulturo in tradicijo je zaradi nekakšnega svetega zakona še vedno obsojen na pripadnost Sudanu, čeprav se ljudje temu upirajo že tri desetletja. Ohranjanje nekaterih umetnih tvorb kolonialne zgodovine stane na milijone življenj in zavira napredek celine." Ter v povezavi z Ruando: "Le kako lahko sprejmemo dejstvo, da je bilo v nekaj tednih pobitih pol milijona ljudi, zato da bi ohranili meje, ki niti niso naše."

V enajstih letih vojne med kartumsko oblastjo in separatisti z juga je v Sudanu do julija letos po nepotrjenih virih izgubilo življenje milijon in tristo tisoč ljudi. Štirim milijonom beguncev v južnem Sudanu pa po poročilu United Nation World Food Programa preti lakota, če se bo vojna nadaljevala. Kljub vojaški premoči Kartuma je uporniška vojska SPLA (Sudan People's Liberation Army) leta 1992 nadzirala že ves južni Sudan. Mednarodna skupnost njihove ozemeljske neodvisnosti ni potrdila s političnim priznanjem, za avtonomijo znotraj Sudana pa tudi ni bilo nobenih možnosti. Z vojaškim udarom je leta 1989 po štirih letih neprosvetljene civilne oblasti prišel na oblast muslimanski skrajnež, general Al-Bashir, in z njim Islamska narodna fronta, ki zavrača kompromisno rešitev. Poleg tega je vojna zahtevala svoj davek. Dobro organizirano in moralno neoporečno osvobodilno gibanje se je v razmerah masovne lakote konec leta 1991 razcepilo na dve plemenski frakciji, dinško in nuersko, ki sta se pričeli spopadati med sabo. Z navzkrižnimi krvavimi ekscesi nad civilnim prebivalstvom nasprotnega tabora je SPLA pričela naglo izgubljati zaledje in podporo ljudi. Po padcu Mengistuja leta 1991 v Etiopiji pa je začasno usahnila tudi zunanja logistična vojaška pomoč. Sudanska vojska je ponovno zavzela južni Sudan in uporniki trenutno nadzorujejo samo še ozek pas ozemlja ob ugandsko-zairski meji. Vojna seveda ni končana, saj nasilje uradne vojske nad civilnim prebivalstvom napoveduje ponoven preobrat v vojaški sreči.

Državljanska vojna je zahtevala še eno žrtev - uničenje ene najstarejših in najpristnejših afriških kultur, kulturo ljudstva Gorskih Nubijcev. Stoletja izolirano Nubijsko oziroma Kordofansko gorovje v osrednjem Sudanu se je z vojno znašlo v žarišču nasprotujočih si interesov.

Lanskoletno novembrsko poročilo Komisariata za človekove pravice pri Združenih narodih priča o grobih kršitvah človekovih pravic v Sudanu; o sistematičnem mučenju, naglih eksekucijah in prisilnih izginotjih. Poročilo navaja, da so te kršitve zlasti množične v Nubijskem gorovju. Amnesty International, ki je že pred desetimi leti podalo podobno poročilo, stanje v Kordofanu opisuje kot etnično čiščenje. Survival International, organizacija, ki se zavzema za pravice naravnih ljudstev, pa trdi, da je leta 1993 sudanska oblast zagrešila genocid nad nubijskim ljudstvom. Uradna vojska naj bi pobila 175.000 civilistov in prisilno razselila pol milijona ljudi. Ljudstvo Gorskih Nubijcev šteje približno en milijon.

Gorski Nubijci so verjetno edino v Evropi znano sudansko ljudstvo. Ovekovečila sta jih angleški fotograf George Rodger in kontroverzna nemška režiserka Leni Riefenstahl s fotografijami, ki opevajo predvsem telesno lepoto nubijskih mož. Njihova “slava” je sudanske oblasti že od vsega začetka močno dražila. Po svoje jih lahko celo razumemo. Sudanci so (vključno z Gorskimi Nubijci) potomci mogočnih kultur Meroe in Kuš, ki sta ob pričetku našega štetja ob spodnjem Nilu nasledili egiptovsko civilizacijo. Toda medtem ko so se eminentni dosežki sudanske kulture v Evropi pozabili, so nesramno goli Nubijci zrasli v sinonim za Sudan.

Nubijci so bili prva tarča organizirane gonje, s katero želi Kartum islamizirati oziroma "civilizirati" celotno državo. Že Nimeiri je z zakonom prepovedal goloto (Nubijci naj bi nosili vsaj kratke hlače. Če so jih ujeli gole, so morali plačati visoko denarno odškodnino.) in tradicionalno rokoborbo dawas, ki je zaradi pokrajinske in jezikovne razdrobljenosti ljudstva edini zunanji dokaz nubijske plemenske enovitosti. Dawas je požetveni obred, izraz zahvale bogovom za radodarno pomoč. Na obredni zabavi se zbere vse ljudstvo in s tem potrdi pripadnost plemenu. Nubijci visoko cenijo telesno lepoto in moč, zato jim prepoved rokoborbe pomeni isto kot kristjanu porušena cerkev. Od leta 1989 dalje, piše londonski novinar Peter Moszynski v Africa Confidential, si morajo Nubijke zakrivati prsi in obraz. Njihovo zakonsko nezvestobo iz Kartuma uvožena lokalna oblast kaznuje z usmrtitvijo. Ukrep je v grobem nasprotju s sproščenim nubijskim odnosom do spolnosti. Zdaj velja popolna prepoved uživanja alkohola, vključno s prosenim pivom marissa, ki je osnovni del tradicionalne prehrane.

Na videz ne tako nevarnim poskusom izničenja nubijske kulturne identitete je sledilo uvajanje mehaniziranega kmetijstva na njihovi zemlji. Vlada je februarja lani pričela razprodajati plemensko zemljo. Novi lastniki so večinoma bogati kartumski trgovci. Hitro izsekavanje gozda, prekomerno izkoriščanje in globoko oranje zemlje ter odsotnost kakršnegakoli dolgoročnega načrtovanja napovedujejo ekološko katastrofo. Ker nimajo več svoje zemlje, so moški prisiljeni kot suženjska delovna sila garati na novonarejenih plantažah. Več kot dvesto tisoč žena, otrok in starcev pa je bilo pregnanih v nerodovitno puščavo, v tako imenovane “vasi miru”, kjer množično umirajo zaradi lakote, malarije in umazanije. Leta 1993 je sudanska vojska z izgovorom, da Nubijci ščitijo južnaške separatiste, pričela načrtno uničevati nubijske vasi.

Sudanska oblast vse obtožbe človekoljubnih organizacij odločno zavrača, hkrati pa njihovim predstavnikom prepoveduje obiskati Kordofan. Zbiranja dokazov o genocidu se je na lastno pest lotila peščica posameznikov in Nuba Mountains Survival Abroad, združenja britanskih afrikologov in nubijskih oziroma sudanskih intelektualcev, ki so pribežali v Veliko Britanijo. Razen humanitarcev (Amnesty International, Africa Watch, African Rights in Survival International) ni še nihče povzdignil glasu. Avgusta lani so ZDA sicer uvrstile Sudan na listo držav, ki podpirajo terorizem, vendar se ukrep ne nanaša na kršitve človekovih pravic, ampak na domnevno podporo sudanskega režima islamskim terorističnim organizacijam. Rekruti Hamasa, Abu Nidala ter Hezbollaha naj bi se urili nekje v vzhodnem Sudanu. Izločitev Sudana iz "skupnosti civiliziranih držav" v praksi ne pomeni ničesar. Prav minimalna gospodarska pomoč in vlaganje zahoda v Sudan pa sta povzročila postopno navezovanje države najprej na Saudsko Arabijo in zatem na Iran. Pomeni pa, da so žrtve državljanske vojne samo še bolj izolirane. Sudanska oblast ima namreč proste roke pri odločanju, kje bo končala humanitarna pomoč, namenjena lačnim in brezdomnim.

Je sudansko krvavo zanko sploh mogoče razvezati? Zunanja vojaška intervencija ni odgovor na to vprašanje. Prvič zato, ker je v primeru Sudana za takšen poseg že prepozno (tako kot je bilo prepozno v Somaliji in Ruandi), in drugič, ker razviti svet v Afriko ne posega z moralnimi cilji, čeprav si vedno nadene masko človekoljubnosti. V obdobju hladne vojne so zahodnoevropske države in Združene države Amerike v kriznih situacijah posredovale hitro zato, da jih ne bi prehitela Sovjetska zveza (na primer belgijska intervencija v Katangi leta 1965). Odkar postkolonialne konkurence ni več, lahko vojaški poseg sprožijo samo še goli ekonomski interesi (celo ameriška intervencija v Somaliji in francoska v Ruandi nista izjemi).

Afrika bo politično stabilnejša, če se bo otresla revščine. Prvi korak k stabilizaciji je odpis afriških ekonomskih dolgov. Breme dolga je podsaharske države skrčilo na tretji svet znotraj tretjega sveta; na edino deželo na svetu, kjer se kazalci človeškega blagostanja slabšajo - nepismenost ter umrljivost novorojenčkov in otrok se zvišujeta, življenjski standard letno pade za dva odstotka. Podsaharske države odplačajo enajst bilijonov dolarjev dolga letno; vsoto, ki je štirikrat večja od denarja, ki ga potrošijo za zdravstvo in socialno varstvo. Ogromen dolg so si afriške države naprtile z zavezanostjo ekonomski strategiji Svetovne banke (po novem WB/IMF Structural Adjustment Programme), ki že trideset let oblikuje razvoj celine. Velika večina megalomanskih projektov Svetovne banke, ki naj bi afriški proizvodnji pomagali zagotoviti ustrezno mesto na svetovnem trgu, se je izkazala za kontraproduktivne. Zgrešeni kmetijski, gozdarski ter industrijski projekti, ki so jih Afričani skupaj s sto tisoč tujimi strokovnjaki drago plačali, niso povzročili le ekoloških katastrof in lakote, ampak tudi razkrojili socialno tkivo ene države za drugo, poglobili socialne razlike ter povečali etnična nasprotja. Ruandski živinorejsko-poljedelski razvojni projekt Mutura je samo eno izmed neštetih dobronamernih vlaganj s katastrofalnim zaključkom. Glede na posledice, ki jih lahko povzroči še večja gospodarska zapostavljenost Afrike, je odpis dolgov edina realistična rešitev; ob koncu stoletja se lahko tristo milijonov Afričanov (polovica njenega prebivalstva) znajde pod življenjskim minimumom. To pa pomeni nove vojne in negotovost. Težko si je predstavljati, da se lahko razviti svet izmakne negativnim posledicam takšnega razpleta.

Julija na predvečer odhoda britanskih čet v Ruando smo imeli v Veliki Britaniji na televiziji (Newsnight, BBC2) priložnost poslušati diskusijo novinarjev, afriških intelektualcev, predstavnikov humanitarnih organizacij in cerkve o razmerah v Ruandi. Gostje naj bi izrazili poduk ruandske tragedije. Strinjali so se skorajda v vsem: vojna v Ruandi ni plemenski spopad oziroma je prav toliko plemenska, kot je vojna v Bosni ali nasilje na Severnem Irskem; genocid so sprožili in zakrivili hutujski skrajneži oziroma uradna ruandska oblast; vzrok za vojno je pomanjkanje obdelovalne zemlje ter brezupna revščina, v kateri so se znašli vsi Ruandci, tako Tutsiji (“Bogati”) kot Hutujci (“Revni”); francoska intervencija je bila pristranska; mednarodna humanitarna pomoč neustrezna in prepozna; Organizacija združenih narodov pa je zaradi okornosti in počasnosti odgovora na krizo soodgovorna za genocid: meseca marca letos je bilo po mnenju diplomatov v Kigaleju v tem mestu potrebnih dvesto modrih čelad, da bi razpršile rastočo politično napetost. OZN se na svarilo ni odzval. Čez pet mesecev so potrebni milijoni dolarjev in tisoči vojakov - zato da bodo zasipali grobove.

In medtem ko posebni odposlanci Združenih narodov križarijo po Afriki in ugotavljajo, da “nikjer ni mogoče ničesar ukreniti”, v Angoli zaradi vojne, ki bi jo bilo nedvomno moč preprečiti, na dan umre tisoč ljudi, Etiopija drsi spet v novo lakoto in najlepših izmed nas, ljudstva Gorskih Nubijcev, nemara ni več.

***

V Sudanu sem se počutila zelo varno. Varno in spoštovano; tudi zaradi svoje drugačnosti. Od dolgega seznama bolezni, ki te lahko doletijo v tropski Afriki, sem se nalezla samo smejalne in v Kartumu me je trebuh že pošteno bolel, saj svoje sreče nisem znala izraziti drugače kot s smehom. V Sudan nisem šla nikoli več. Sem pa obiskala kar nekaj drugih dežel tretjega sveta. Običajno mi je bilo najbolj všeč tam, kjer sem bila nazadnje. Razen Sudana, ki se ga spomnim kot nekaj posebnega. Celo v Afriki namreč nisem srečala ljudi, ki bi se po prisrčnosti in omiki lahko merili s Sudanci. Nisem edina; samo v Ljubljani poznam osem ljudi, ki so bili v Sudanu in z mano delijo srečno izkušnjo. Zato si upam trditi to, kar je pred mano povedalo že veliko mnogo bolje poučenih: če bo sudanska večkulturna družba uničena, bo svet za vedno izgubil nekaj izjemno lepega, neprimerljivega in neponovljivega.

Sobotna priloga - Delo, 29. oktobra 1994

foto Sonja Porle

To, kar je bilo, še vedno je

"Kje pa je truplo?" sem vprašala.

Francis me je začudeno pogledal in se takoj zatem prijazno nasmehnil:

"Abu, si slišal, kaj je rekla Sonja? Kje je truplo. Kdo, pa si mislila, da sedi na parah, če ne pokojnica?"

"Njen mož," sem odgovorila presenečena, a prav nič v zadregi, in tiše dodala, "Mojbog, to je Ona."

Prvič po najmanj štirih urah sem si drznila pogledati na oder, v izbico, prekrito s pisanimi tkaninami, ki se je majala na morda tri metre visokih grčastih palicah na robu sahelskega polja. Šele zdaj sem se zavedla, da mlad moški ni nekajkrat zlezel po lestvi k pravljično oblečenemu človeku, zato da bi mu ponudil pijačo, ampak da bi truplo, ki je lezlo samo vase, posadil nazaj v dostojanstven položaj. In šele zdaj sem si upala osebo zares pogledati. Pred tem me je bilo strah. Vedela sem, da ne bom mogla zadržati solz, če se moj pogled sreča s pogledom mladega vdovca, ki se v nekaj kratkih dneh po nesreči prav gotovo še ni mogel sprijazniti s tem, da njegove ljube ni več, in ki do tega trenutka morda ni vedel, da življenje lahko tako zelo boli.

Njenega obraza nisem videla, saj je bil skrit za sončnimi očali. Pod lesketajočo haljo so se oblila ženina ramena in krepko telo. Eno roko ji je zakrivalo blago, v drugi je držala rožni venec. Meča in gležnje je imela ovite v mrežo, spleteno iz školjk kavri. Muslimanska čepica ni uspela zadržati njenih kuštravih las, ki so, kakor da bi še vedno živeli, počasi uhajali iz skrbno počesanega čopka. Pod odrom je ležal kalabaš z Jezusovo podobico na dnu. Domačini so vanj metali nevredne stare cekine, ljudje z juga dežele in jaz pa papirnate novce, ki sicer nekaj veljajo, toda ne žvenketajo.

V trebuhu sem čutila krč in po hrbtu hlad, kljub temu da pokojnice in njene družine sploh nisem poznala in sem med pogrebce zašla povsem slučajno. Slučajno ni prava beseda, saj se v Gani slejkoprej znajdeš na pogrebu. Ljudje te nanj pač povabijo in so iskreno hvaležni, če se ga udeležiš. Povabijo pa te, podobno kot mi povabimo nekoga, ki ga imamo radi, na poroko ali zabavo ob rojstnem dnevu. Vendar pogreb ni zabava, čeprav je običajno tudi ples. Pogrebna slovesnost je za večino Gancev edini pomembni in praznovani mejnik v človekovem življenju. Umreti v Afriki namreč ne pomeni preminiti, tisti, ki je bil, v Afriki še vedno je. Zato so pogrebi na črni celini tako lepi, na svoj nenavaden način celo radostni. Z njimi ljudje drug drugega opominjajo, da je življenje dragoceno, da sta sedanjost in dani trenutek edino, kar resnično imamo.

Možje so stali negibno vsak zase pod žarečim soncem. Nekaj starejših žena je glasno hlipalo. Mlajše so si neslišno brisale solze v krajce blaga, v katerih so imele zavite speče otroke, ali pa so, kot da bi bile v zadregi, prelagale bele robce po hrapavih kmečkih dlaneh. Mladi fantje so se zadrževali najdlje od mehkega obroča, ki smo ga sklenili okrog pokojnice. Sedela je visoko nad nami in nas gledala s slepimi očmi, kako se poslavljamo od nje. Fantje so se okorno naslanjali na velika kitajska kolesa in videti so bili silno siromašni, čeprav so si prav gotovo nadeli najlepše in najbolj barvite obleke, ki so jih premogli. Pogumnejši so odložili kolo in se napotili pod oder v senco mangovega drevesa, kjer sta igrala dva balafonista. Vzklikali so in njihovi grleni prizadeti glasovi so se v popolni in neomejeni improvizaciji stopili z drugimi. Pričeli so odgovarjati vodilnemu pevcu, katerega hrapavi glas je bil najbolj razpoznaven in prav nič utrujen, kljub temu, da je prepeval že od ranega jutra.

"O čem pojejo?" sem se ponovno obrnila k Francisu.

"O njeni družini in prednikih. Same dobre stvari. In seveda o tem, da smo vsi žalostni. Sicer pa jaz slabo razumem dagaarski jezik. Prav nič ni podoben mojemu jeziku frafra. Glasba pa je pravzaprav ista. Tudi mi igramo na prvi balafon melodijo, drugega pa uporabljamo za ritmično osnovo. Igranje na koro pa čedalje bolj tone v pozabo, čeprav vsekakor ni bilo nikoli tako izpiljeno kot na primer pri Mandinkah. Glasba, ki jo igramo na severu Gane, je mnogo bolj sorodna malijski in burkinski kot pa akanski glasbi z juga dežele. To je zapletena, poliritmična glasba, vendar blaga in nežna. Ko jo poslušam, imam občutek, da se zibljem v čolnu, ki pluje po spokojni reki. Se ti ne zdi, da je lepa?"

"Najlepša! Le da se jaz ne vozim v čolnu, ampak letam po zraku," sem se nasmehnila in pogledala v odprto savano, ki ji ni bilo videti konca. Trije dobrodušni baobabi so samevali na požgani ravnini. Okrogle hišice niso stale, temveč rasle iz suhe zemlje. Bile so iste barve kot lončena prst in porisane z belimi pikami ter geometričnimi vzorci, podobnimi zarezam na Francisovem čelu in licih. Samo nekaj kilometrov stran od naše vasice, ki je bila tako majcena, da ni premogla niti pravega imena, je tekla Črna Volta. Na drugem bregu je bila druga država, Burkina Faso. Države običajno nimajo svojega vonja, vendar se je meni vseeno zdelo, morda zaradi hipnotičnih balafonov, da vonjam Deželo pokončnih in poštenih ljudi.

"Če bi bila ledik in frej, bi skočila v Burkino," sem potožila prijateljema.

"Si pa zato živa in zdrava," je rekel Abu.

Francis pa se ni pustil motiti in je nadaljeval:

"Nenavaden običaj, tole postavljanje trupla v sedeč položaj. Vendar mi Frafraji počnemo še nekaj dosti bolj nenavadnega. Na pogrebu mladega človeka deviškim dekletom in fantom naročimo, naj se postavijo v dve nasprotni vrsti in izberemo naključne pare. Dekle gre nato s fantom na njegov dom in z njim preživi sedem dni. Dovoljeno jima je vse. Pogosto se zaljubita in ostaneta poročena. Lahko pa se tudi brez zamere razideta in nihče ne omenja, kaj se je zgodilo. Mislim, da želimo s tem povedati, da je žalostne zadeve potrebno čimprej pozabiti in živeti naprej."

Ker sem vedela, da je bila uka žeja, goljfiva kača, tista, ki je Francisa speljala iz njegove harmonične vasi v mnogo manj prijazen svet, in ker priložnost ni bila primerna za zbijanje šal, nisem ničesar vprašala, čeprav me je jezik pošteno srbel.

Mlado ženo so pokopali ob sončnem zahodu. To so storili tako naglo, da ni bilo težko uganiti, da samemu pokopu ne pripisujejo posebnega pomena. Ansambel je še vedno igral. Drug drugemu smo segli v dlan in se brez besed poslovili.

Bilo nas je petnajst, Land Rover pa je bil en sam, vendar smo se le nekako stlačili vanj in že smo drveli na jug, v drugačno, bolj zeleno, bogatejšo, a manj tenkočutno Gano. Nekje blizu mesta Tamale je radio ujel prvi val Radia Kumasi. Zaslišala se je sladka popevka s pridihom highlifa. Prav tako sladek glas je pel: "I have Jesus, I have Jesus in, in, in Myself." Ko je v tretje ponovil "in, in, in", sva se z Abujem spogledala in videla sem, da bere moje misli in da bo, ker so Ganci gentlemani, namesto mene rekel nekaj, kar se ženam v Gani ne spodobi: "Škoda, da ne poje ženska."

Naslednja pesem je bila podobna prvi. Tretja pa je bila še manj okusna.

V Gano sem prišla tudi zato, da bi izvedela, ali se je zgodilo kaj svežega in nepričakovanega na področju sodobne glasbe. Da Ganci igrajo čudovito glasbo na pogrebih, poglavarskih ceremonijah, fetišističnih obredih ali v spiritualističnih cerkvah, sem izkusila že pred leti. Toda tovrstna glasba kot da ni imela nobene povezave in še manj vpliva na glasbo, ki so jo igrali in snemali moderni glasbeniki. Nisem edina, ki obžaluje dejstvo, da je Gana verjetno edina afriška država, kjer je popularna glasba zdrsnila na raven naše zabavne glasbe. To, kar v Afriki imenujejo zabavna glasba, bi v Evropi označili kot jazz, blues, klasiko ali morda glasbeno avantgardo. Zabavna glasba se imenuje samo zato, ker se ljudje ob njej zabavajo, in ne zato, ker bi bila, tako kot naša, poneumljajoča in slabo izvedena. Splošni ljudski glasbeni okus je v Afriki na mnogo višji ravni od zahodnjaškega in preprosti ljudje nekako nimajo ušes za popevke in neimprovizirano glasbo, razen Gancev, kar je še toliko bolj presenetljivo, saj vemo, da je prav Gana domovina sofisticiranega in elegantnega highlifa. Ta glasbena zvrst, ki je močno vplivala na sodobno afriško glasbo, je zašla v kongoleško rumbo in township jazz, v Nigeriji so jo zabelili s soulom in ustvarili afrobeat, na Slonokoščeni obali so jo preoblikovali v afroreggae, vplivala pa je tudi na sodobno afroameriško glasbo. Toda glasba, ki jo lahko slišiš v Gani te dni, je tako imenovani gospel highlife, sintetična mešanica protestantskih verskih himn, popa in tako malo highlifa, da ga skorajda ni vredno omenjati. Skratka, nad sodobno gansko glasbo se je težko navdušiti, kaj šele, da bi se vanjo zaljubil.

Opazila sem, da se je Gana v zadnjih treh letih, kar sem jo zadnjič obiskala, spremenila, in to na bolje. Trgovine so dobro založene, ceste manj luknjaste, meščani bolj elegantno oblečeni, v vasicah, kjer so še pred dvema letoma brlele petrolejke, zdaj veselo svetijo žarnice. Ljudje so videti čisto zadovoljni celo s svojimi politiki in še bolj s tem, da jih lahko po novem odprto in brez strahu kritizirajo. Zato tudi popustljiveje razmišljajo o preteklosti, in v središču Akre ponovno stoji Nkrumahov spomenik, vsaj dvakrat višji od tistega, ki so ga razočarani in jezni Ganci pred tridesetimi leti raztreščili na drobne koščke. In ker sem upala, da novega in dobrega ne bo moč samo videti, ampak tudi slišati, sem se že prvi dan svojega obiska odpravila na potep po prestolnici in se pri uličnih prodajalcih kaset pozanimala, kaj je trenutno najboljša ali najpopularnejša glasba v Gani. K poizvedovanju me je vzpodbudila tudi novica, da se je gospodarsko prebujena Gana prva med afriškimi državami odločila stopiti na prste piratstvu glasbenih kaset, nadlogi, ki hromi glasbeno industrijo po vsej celini. Od lanskega leta je preprodajanje ponaredkov kaznivo dejanje. Prepričana, da se je glasba le morala spremeniti na bolje, sem vneto prisluhnila dvema novima ploščama, Me fre Wo Amaya Dedeja in Ameyawovi Ghana Jama. Glasba mi ni bila všeč in upala sem, da sem zgolj napačno izbrala. Nato sem poslušala še tretjo ploščo, pa četrto in deseto in odnehala. Celo novi album Diamonds Forever skupine Western Diamonds, ki naj bi igrala najbolj živahen ter s soukousom popestren highlife, se mi ni zdel omembe vreden odmik od vsesplošno razširjenega mijavkajočega highlifa. Ker se nisem želela vdati žalostni resnici, da je prav Gana, moja druga domovina, izjema, ki potrjuje pravilo, da so Afričani glasbeno odličnejši ljudje, sem poizvedovala in poslušala dalje. Vprašala sem tudi Francisa in Abuja, oba zanesenjaška poslušalca, kakšna, mislita, da je sodobna ganska glasba.

"Tako slaba ni, da bi jo svojim otrokom prepovedal poslušati, ampak dosti boljša pa tudi ne," je odgovoril Francis.

"Še slabša," ga je popravil manj diplomatski Abu. "Če ne bi študiral v Angliji in tam slišal glasbe, ki jo igrajo drugod po Afriki, sploh ne bi vedel, kako zanič je naša. Kako naj poslušam te Jezuse gor in dol, potem ko sem slišal Mahlathinija in Thomasa Mapfumo. Poglej Kanda Bongo Mana, Pepeta Kalleja ali Tabu Leya! To je živa glasba s krvjo in dušo. Dobro, zairske glasbe se lahko naveličaš, toda naveličaš se je zato, ker si jo preveč poslušal, highlife pa te spravi v slabo voljo po petih sekundah. Dokler sem živel na severu Gane, sem imel vsaj možnost poslušati Radio Ouagadougou. In kaj vse so vrteli, od kamerunske makosse do malijskega jazza. Gana pa je zaprta sama vase, izolirana od ostale Afrike in z izjemo cenenega zahodnjaškega popa ne slišimo ničesar tujega. PANAFEST[*] naj bi jo malenkost odprl, toda na žalost je ostal elitistični dogodek, poleg tega je bil organiziran čisto po afriško. Videti je bilo našo birokracijo v vsej svoji razkošni neučinkovitosti in slišati bore malo dobre glasbe. Prišle naj bi zasedbe iz skoraj vseh afriških držav in tudi s Karibov, na koncu pa smo lahko poslušali peščico ganskih bendov, saj so organizatorji povabljenim glasbenikom pozabili poslati dokumente in denar za letalske vozovnice. Veliki koncert na Independence Squaru, kjer naj bi igrali tudi Ziggy Marley, Yvone Chaka Chaka in Salif Keita, pa je bil pravi polom. Pričel naj bi se ob dvanajstih, toda glasbeniki niso hoteli na oder, ker ni bilo dovolj poslušalcev. Poslušalcev pa ni bilo, ker so bile vstopnice katastrofalno drage. Oskubljeni koncert se je pričel opolnoči, ko so odprli vrata vsem tistim, ki niso imeli dovolj denarja, da bi si kupili vstopnice."

Francis je smeje prikimaval:

"Stevie Wonder pa vseeno pravi, da bo prišel živet v Gano. Ha, ha, verjetno zato, ker je bil v deželi samo šestnajst ur. Res je, izolacija je naš problem. Gana je obkrožena z frankofonskimi deželami, s katerimi nima ne pravega gospodarskega in še manj kulturnega stika. Odkar je v Liberiji vojna, Sierra Leone pa popolnoma obubožal, tudi z njimi nimamo več prave kulturne izmenjave, razen beguncev seveda. Nigerijska glasba in njihova kultura pa je za nas Gance tako ali tako preveč agresivna. Zakon o glasbenem piratstvu je korak v pravo smer, saj bo oživil glasbeno industrijo. Toda trenutno še ni čutiti izboljšanja. Sprememba se kaže samo v tem, da ni več moč kupiti niti kaset zairske glasbe. Vse po vrsti so bile namreč piratske. No, saj se tudi v ganski glasbi najde kakšna prijetna izjema. Tisti novi album Samuela Owuse Mem pe mehu asem ni slab."

Pripeljali smo se v Kumasi in Owusovo ploščo sem poslušala in moram reči, da ni slaba. Toda ta pohvala pomeni nekaj podobnega, kot če v Sloveniji pravimo, da nek naš domači film "ni slab". Film nam ni čisto zares všeč, mnenja, da je dober, tudi nismo in še na kraj pameti nam ne pade, da bi ga primerjali s tujimi filmskimi dosežki. Mislimo si samo, da ni tako zelo obupen, kot smo pričakovali.

Za razliko od slovenskega filma je sodobna ganska glasba le imela svoje zlate čase in Ganci so na highlife lahko resnično ponosni. Zlati časi so se pričeli na Zlati Obali, kot se je Gana imenovala, dokler so ji vladali Britanci. Zlata vreden pa je bil kakavovec, ki na tem koncu sveta najbolje uspeva in ki je deželo relativno obogatil že ob koncu devetnajstega stoletja. Na Zlati obali so imeli, za razliko od drugih afriških držav, od lastnih naravnih bogastev nekaj koristi tudi domačini. Denarja so imeli ljudje v tistih časih dovolj in zapravili so ga tudi zato, da so si nakupili uvožene inštrumente: kitare, trobente, harmonike in še kaj. Privoščili pa so si tudi prve gramofone in tako izvedeli, kaj igrajo v Evropi in Ameriki. Najbolj dovzetni za novo so bili ljudje, ki naseljujejo gansko obalo, predvsem ljudstvo Fanti, nemara zato, ker so bili v stiku z Evropejci že polnih štiristo let. Poleg tega so v pristaniška mesta neredko zašli mornarji in ribiči iz Liberije. In prav mornarji Kru naj bi Fante naučili igranja na akustično kitaro, ki so ga imenovali palm wine music. Jacob Sam, prvi highlife glasbenik, ki je posnel ploščo, se je izučil tega žlahtnega poklica pri liberijskih pomorcih.

Z misijonarji je v deželo prišla cerkvena glasba, s kolonialnimi uradniki plesni orkestri in s kolonialno vojsko vojaške pihalne godbe. Večina rekrutov, ki je služila angleški kroni v Zahodni Afriki, je bila po rodu z Barbadosa ali Jamajke in ti so s seboj prinesli maringo. Že ob prelomu stoletja je na jugu Zlate obale igralo na stotine pihalnih godb, ki so vojaške koračnice igrale mnogo bolj plesno kot strumno. Istočasno so po mestnih kinematografih in klubih pričeli nastopati črnski plesni orkestri. Igrali so valčke in ragtime in kmalu ugotovili, da se domača elita raje vrti po afriških ritmih. Vsi ti zunanji vplivi so se postopno stopili drug z drugim in lokalno glasbo. Nastal je highlife, ki pa tedaj še ni imel svojega prikupnega imena, ampak se je glede na plemenske in stilsko-instrumentalne razlike imenoval osibisaaba, annkadanmu, adaha, konkoma ... Glasbo so poimenovali highlife tisti, ki so v dvajsetih letih ostali pred vrati plesnih klubov, ker niso premogli metuljčka, večerne obleke in sedmih šilingov. Prvi highlife ansambli, The Excelsor Orchestra, Jazz Kings in Sugar Babies, so igrali predvsem temnopolti eliti. Toda highlife se je vendarle izmuznil na gansko podeželje in se tam obogatil z glasbenimi izročili različnih kultur. Svoj višek je dosegel po drugi svetovni vojni, tudi zaradi prekipevajočega vzdušja tik pred neodvisnostjo. Petdeseta leta so bila v znamenju kralja highlifa, trobentača E. T. Mensaha, in njegovega odličnega orkestra Tempos. Glasba, ki so jo igrali Tempos, zlitje swinga, calypso in afrokubanske glasbe s hihglifom, še danes predstavlja prototip sodobnega highlifa. Svoje je prispeval Louis Armstrong, ki je Gano obiskal v letih 1957 in 1961. Highlife je cvetel še v šestdesetih in tudi sedemdesetih letih, čeprav se je nekoliko banaliziral s popom in predvsem disko glasbo.

Ob koncu sedemdesetih let se je od korupcije izčrpana Gana znašla v vrtincu političnega nasilja. Država je bila gospodarsko zlomljena in leta 1983 je Gancem pretila celo lakota in človeška katastrofa etiopske razsežnosti. Ljudje so pričeli bežati na tuje, predvsem v Zahodno Nemčijo, Veliko Britanijo in Kanado, in tja se je preselilo tudi jedro highlifa. V nesrečni Gani pa je na prizorišče stopila cerkev, ki se je ponudila kot edini glasbeni pokrovitelj. Glasbenikom je sicer omogočila preživeti, toda celotni proces je zahteval svojo ceno. Lahko bi rekli, da se je highlife redno zaposlil, postal je preveč namenski, golo ustvarjenje in glasbena inovativnost pa sta bila potisnjena na stranski tir. Poslušalci pa so ob slabi ponudbi postopoma pozabili, kako zveni kakovostna plesna glasba.

Tudi asantski roots oziroma palm wine kitarist Koo Nimo je vso krivdo za nezavidljiv položaj sodobne ganske glasbe pripisal težki gospodarski krizi, pomanjkanju kakršnegakoli finančnega pokroviteljstva ter nespoštovanju glasbenega poklica v državi. Povedal je, da je leta 1979 več kot deset tisoč ganskih glasbenikov in poslušalcev v Akri stavkalo zaradi nemogočih razmer, v katerih so se znašli glasbeniki in glasbena industrija. Zahtevali so, naj vlada spremeni odnos do njihovega poklica ter glasbe nasploh, in se sklicevali na Nkrumahove čase, ko so umetniki uživali skoraj prestižni položaj. Če tega ne zmore, naj jih vsaj ne ovira in jim preskrbi vinil. Štirinajst dni po demonstracijah so z državnim udarom prišli na oblast mladi nadebudni oficirji, ki so z operacijami “hišnega čiščenja” na hitro “razrešili” težave glasbene industrije in tistih, ki so si drznili ugovarjati.

"Seveda," sem pritrjevala, "če človek živi “low life”, težko igra highlife," in hkrati ugovarjala z argumentom, da v svetovnih glasbenih velesilah Gvineji, Maliju in Zairu ljudje živijo desetkrat slabše kot v Gani v najtežjih časih, in dodala, da najboljšo latino glasbo igrajo na Kubi, ki ne slavi po blagostanju. Vendar se z gospodom Koom Nimom, ki se prizadevno bori za ohranitev glasbene tradicije svojega ljudstva, ni bilo pošteno prerekati. Poleg tega sem pod vročim afriškim soncem izgubila voljo do "socialnega raziskovanja". Da, dobro glasbo bi seveda z veseljem poslušala in sem jo tudi slišala na še enem, tokrat asantskem pogrebu. Nato pa sem si zataknila vato v ušesa in sedla v prvi avtobus do obmorskega mesta Cape Coast.

In tam so me že prvo jutro zbudili, kot se v Afriki spodobi, bobni in ženski smeh. Na hotelskem dvorišču so žene plesale, bobnale in pele. Seveda so pele Bogu v čast in prepričana sem, da mu je njihova pesem ugajala. Tudi drugod po mestu so ljudje zganjali podoben direndaj. "To je Afrika," sem se smejala sama sebi. Ganski poklicni glasbeniki morda res dremajo, tako da ganska glasbena industrija ni konjske fige vredna, toda v deželi, kjer ljudje plešejo od prvega do sedemdesetega leta in kjer zapoje vse, česar se dotaknejo človeške roke, se lahko v prihodnosti zgodijo samo lepe stvari.

Tudi na obali so peli. Ribiči so iz bučečega morja vlekli deblak in si s pesmijo obnavljali moči. Privlekli so ga na suho, sedli na topli pesek in si prižgali cigarete. Na veselo pobarvanem čolnu je bilo z veselimi črkami napisalo Sea never dries.

"Res je," sem pritrdila ganski ljudski modrosti in res je tudi, da “to, kar je bilo, še vedno je".

Za našimi hrbti je stražil beli grad, kamniti spomenik črne zgodovine. Od tukaj so odgnali nesrečne, ponižane ljudi v suženjstvo. Ničesar razen žalosti in glasbe jim niso dovolili odnesti s seboj. Toda njihova skromna popotnica je danes sreča vseh nas.

Revija GM, april 1995

* PANAFEST (Pan African Festival) je gledališka, glasbena, plesna, filmska in literarna prireditev, ki predstavlja tako sodobne afriške kulturne dosežke, kot tudi dosežke črnske kulture nasploh ter obuja ideje panafrikanizma. Traja mesec dni in večina prireditev se odvija v glavnem mestu Akri ter srednjeveških mestecih Cape Coast in Elmina oziroma v njunih gradovih, ki so jih postavili evropski trgovci s sužnji. Prvi festival je bil avgusta leta 1992 in drugi decembra leta 1994.

Mlado spoštovanje

Tokrat mi je bilo na festivalu Womad prvič malce dolgčas. Ker vem, da se običajno dolgočasijo dolgočasni ljudje, sem se svojega razpoloženja najprej ustrašila, potem pa sem pogledala proti tistemu koncu potacanega travnika, kjer je lani poleti stal velik cirkuški šotor, v njem je pela Cesaria Evora ter razgrajal Cheb Mami, zdaj pa je tam stalo nekaj priložnostnih trgovinic z bombažnimi oblekami mavričnih barv. Nič nimam proti oblekam, celo preveč rada jih imam, a na glasbene festivale le ne zahajam zaradi njih. Tudi mavrične barve mi ugajajo, a ne, če se vanje odene glasba, ki bi ji bolj pristajal enobarvni kostim.

Na festivalu je bilo več obiskovalcev kot kdajkoli prej in tudi seznam nastopajočih ni bil še nikoli daljši. Šotor v resnici ni izginil, stal je nekaj sto metrov stran od osrednjega koncertnega prizorišča. Okrašen je bil nadvse domiselno, s stropa so visele ribiške mreže ter stare padalske ponjave, in vsi so se čudili nad okusom ter spretnostjo oblikovalcev Whirl-Y-Gig. Saj je bilo res lepo na pogled, a platnena koncertna dvorana je le bila spremenjena v novodobniški disko. In tudi glasba, ki so jo igrali v šotoru, je bila nekoliko “preveč lepa” in “kozmična”. Transglobal Underground, Astralasia, Monkey Pilot, Suns of Arqa ter njim podobni so med seboj tekmovali, komu po žilah teče več vode in koliko raznolikih glasbenih kapljic lahko skondenzirajo v ničemur na tem svetu oporekajočo mavrico. Bojim se, da je tistega sončnega poletnega dne v Srebrenici umiralo na stotine nedolžnih ljudi. Tudi sama še pomislila nisem na ljudi in zveri v Srebrenici - prav je, da ljudje na festivalih ne razmišljamo o žalostnih rečeh - dokler ni na velikem odru Marta Sebestyan zapela srbske ljudske poročne pesmice. Pesem je bila radostna ter lepa in Marta je pela s čistim, občutljivim glasom. A nekaj v meni mi ni dovolilo, da bi zaploskala. Tudi drugi so bili nekam kratki. Začutili smo pač, da se v dneh, ko si žrtve kopljejo grobove, ne spodobi rajati ob veselih ritmih zmagovalcev, in da je Marta, čeprav zagotovo nehote, zagrešila nekaj nespametnega. Večina poslušalcev, ki so bili v povprečju stari štiriindvajset let, pa se je tako ali tako najbolj ogrela nad glasbeniki, ki so igrali “poduhovljeno”, sprijaznjeno in hibridno glasbo. Še enkrat sem se ustrašila. Se morda staram in se nisem več sposobna prilagoditi novemu ali se navdušiti nad prihajajočim? Vendar sem se naglo potolažila. Če se pod odrom, na katerem “igra” Loop Guru, zbere več ljudi kot pod tistim, na katerem poje Nusrat Fateh Ali Khan, če ljudi bolj od Cesarie Evore gane Natacha Atlas, potem nisem ostarela jaz, ampak so posiveli moderni, mladi časi.

Takšna, zdolgočasena in vsevedna, sem šla poslušat hip-hop, rap in reggae skupino po imenu Bad Boys Batucada. Tudi oni so hibrid, brazilsko-avstralski, in igrajo hibridno glasbo, ki pa je vendarle sočna in prej grize, kot pa boža. Ugajalo mi je njihovo udrihanje po bobnih in nagajivo fantovsko petje. Nastopajo in obnašajo pa se tako trendovsko, da bi jih spoštovali ter jim zavidali celo mladi Ljubljančani. Ampak pol ure njihovega razbijanja je ravno dovolj, da jih ohraniš v najlepšem spominu. Pogledala sem v festivalski spored; do koncerta Baaba Maala je bilo še polne štiri ure, v eni izmed dvoran pokritega športnega objekta pa je že igral ansambel Shikamoo Jazz. Še nikoli nisem slišala zanj, ampak tisti Jazz je vabil.

Na poti do dvorane sem treščila v nekoga, ki je bil vsaj pol metra večji od mene in mu je ob pogledu na mojo novinarsko kartico šlo na smeh. "Kaj je narobe z Radiem Študent?" sem ga vprašala. "Vsi v Angliji se smejijo, če jim omenim Radio Študent." "Ne vem, zakaj je smešno, ampak je," se je še vedno smejal. Na njegovi kartici je pisalo Daniel - Radio France. Bil je sproščen in nikamor se mu ni mudilo. Kot je ob takšnih priložnostih v navadi, sva si v petih minutah povedala vse in še več, saj mi je Daniel obljubil, da bo zame prevajal intervju z Alijem Farko Tourejem. Povedal mi je, da se v Franciji svobodnim novinarjem dobro godi, nesvobodnim pa še dosti boljše; da pravkar prihaja iz Nigerije, kjer je imel srečo spoznati Felo Kutija in manj sreče z razumevanjem tistega, kar mu je povedal ta neupokojeni kralj afrobeata; da je prvič na Womadu in da mu festival nadvse ugaja; da je posnel intervjuje že s petnajstimi glasbeniki in da trenutno išče Graema Ewensa. "Tistega, ki je napisal tole knjigo," iz debele torbe, polne radijskih aparatur, je potegnil knjigo Africa O-ye!. "Zaradi Francove biografije in tele knjige bi rad govoril z njim. Odlično piše, slišal sem, da je nekje na festivalu." Na festivalu je bilo več kot dvajset tisoč ljudi in celo za odrom smo hodili drug po drugem. Jaz pa sem mu povedala, da je Graeme zelo prijazen in neobičajen človek, zato ga bo naglo našel le, če ga ne bo iskal; da sem sama posnela poldrugi intervju; da sem tako ali tako prišla na festival predvsem uživat, zdaj pa sem razočarana, saj v dveh dneh še nisem slišala ničesar, česar ne bi že poznala, kar bi me prevzelo ali pretreslo, čeprav sta bila koncerta pakistanskih Sabri Brothers in maroških Master Musicians of Jajouka izvrstna; in da se pravkar odpravljam na koncert neke tanzanijske jazz skupine. Daniel je pospravil dragoceno ropotijo in odšel z menoj. Pred vhodom sem ga želela opomniti na obljubljeno: "Malce me skrbi pogovor s Touarejem." Pogledal me je: "Le zakaj! Ali Farka je fantastičen človek, eden redkih vrhunskih glasbenikov, ki imajo tudi kaj povedati. Se pa razburi, če ga vprašaš kaj neumnega." "Kaj na primer?" sem vprašala. "Na primer, kakšni so vaši načrti za prihodnost," se je zdaj glasno nasmejal, jaz pa tudi. Zaslišala sva živo afriško plesno glasbo. Potegnilo naju je v dvorano.

Pod nizkim stropom ni nihče stal pri miru. Tudi na odru je vse migetalo. Na njem je bilo nagnetenih ducat v lesketajoče srebrne suknjiče oblečenih glasbenikov. Pevci so se sinhronizirano obračali, počepali in dvigovali roke. Tudi saksofonista sta igrala in se obnašala profesionalno, a ne brez ironije. Kitara je pela ostro in hkrati milo, sladko, veselo in otožno, tako, kot da bi jo igral vrhunski zairski kitarist. Vsake toliko časa je kdo za nekaj kratkih trenutkov zasoliral in spet je glasba ubrano zavalovila na odprto, neskončno in nerazburkano plesno morje. Nisem si zaželela, morala sem zaplesati. Sezula sem si čevlje in obesila torbico na Danielovo ramo, saj mu bržkone ni ostalo drugega, kot da pazi na svojo težko opremo. Dlje ko sem plesala, bolje, se mi je zdelo, da plešem. Tudi drugim je glasba iz podplatov skozi srce zlezla v glavo. Le z gibi, poredko in še to slučajno, tudi s telesi, smo se dotikali drug drugega. Bili smo v Afriki. Nekdo se je v plesni vnemi spotaknil in vsaj deset nas je v snopu za njim padlo po tleh. No, kaj podobnega se na afriškem plesišču ne more pripetiti. Očitno le nismo plesali tako zelo izvrstno. A nič zato, smejali smo se. Tile Shikamoo so igrali srčno, dobro in sproščeno glasbo. Iz nje je dišalo po lepi črni Afriki.

Daniel me je pocukal za ramo. Še vedno sem migala in si brisala pot s čela. Vrnil mi je torbico, usta pa je odpiral v nekaj takega kot: "See you soon." Izginil je v gneči, jaz pa sem si morala priznati, da sem po uri in pol norenja le pošteno utrujena. Zato sem se spomnila na svoje novinarsko poslanstvo, poiskala sem svoje čevlje z visoko peto, vzela iz torbice fotoaparat in se prerinila pod oder. Fantje muzikantje so bili od blizu videti zreli možje, pravzaprav so bili nekam sivolasi. Pevka, ki je vsake toliko požlahtnila moške glasove, in kitarist brez srebrne vetrovke, nista bila videti stara. Mlada pa tudi ne. Da se na odru dogaja nekaj nenavadnega, sem posumila šele, ko je nanj počasi prikorakal beloglavi gospod. Zabrundal je tri ljubke pesmice. Za njim je prišla drobna princeska v dolgi svetlo modri obleki, model Sneguljčica. Glavo je imela po muslimansko ovito v dolg svilen šal. Pevec je vzkliknil: "Mlada pevka taraaba, samo šestinosemdesetletna Bi Kudude." Pozabila sem jo fotografirati, zažela sem si, da bi pela lepo in krepko. Glasbeniki so upočasnili ritme, Bi Kudude pa je glasno zakričala v mikrofon in še enkrat in še in še. Hrapavo petje je utonilo v spoštljivem ploskanju in žvižgih. Samozavestno je odrsala z odra. Preverila sem, če mi okrog vratu še visi novinarska kartica in se odpravila za oder.

Mlajša pevka, manj mlad pevec ter Sneguljčica so molče čakali na namig z odra. Bi Kudude si je prižgala cigareto. Čestitala sem jim. "Zelo dobro, da vam je naša glasba zelo všeč. Fundi Konde!" se je predstavil sivolasi gospod. "O," sem bila presenečena, "prav danes sem si ogledovala vašo ploščo." Ko sem zjutraj v festivalski glasbeni trgovini brskala med ploščami, sem naletela na obetajočo zgoščenko, na njej je pisalo, da je Fundi Konde eden izmed pionirjev afriške zabavne glasbe in da je prve popevke posnel že leta 1946 v Kalkuti, kjer je kot kenijski vojak služil britanski kroni. Letnice in obledele fotografije na ovitku so me napeljale na pomisel, da glasbenika ni več med živimi. Plošče si nisem kupila, ker je iz Readinga v Oxford le kakšnih dvanajst ur hoda. "Vi ste tisti, ki je prvi v Vzhodni Afriki igral električno kitaro?" sem vprašala. "Osebno," je odgovoril Fundi Konde. Tudi če bi trikrat ponavljala šesti razred osnovne šole, bi mi bilo jasno, da se pogovarjam s frajerjem od pet do zadnjega sivega lasu na glavi. Pogovarjala sem se z živo legendo afriške glasbe. Pevcu je bilo kakšnih osemdeset let. Šepetajoč sem ga vprašala: "Koliko let ima gospa Bi Kudude?" "Saj ne razume angleško, kakšnih sto let ji bo, a noče priznati," je rekel. Bi Kudude si je prižgala novo cigareto. "Pojdi z menoj, dal ti bom svojo ploščo. Samo šefe moram najti." In sva jih šla iskat. Potrkala sva na nekaj vrat, pokukala v dve športni slačilnici ter eno stranišče. "A, tukaj si," je rekel Fundi Konde, ko sva končno odprla prava vrata. Na klopi je sedel Graeme Ewens, ob njem pa Daniel z mikrofonom v roki. "Tale gospa bi rada kupila mojo ploščo," je pohitel Konde. "Mislim, da jo bo kar dobila," se je smejal Graeme, ki je moj dober znanec. Dal mi je zgoščenko Shikamoo Jazz Banda, če želim še Kondejevo, moram počakati na njihovega managerja Ronnija, mi je povedal. "Ronnie Graham," se je navdušil Daniel, "tisti, ki je napisal Sternsov vodnik po svetu afriške glasbe. Že sto let si želim pogovora z njim."

Sedla sem na klop in pričela brati besedilo na ovitku. Gospod Konde je odšel nazaj za oder. Shikamoo Jazz je bil ustanovljen leta 1993, člani ansambla so v povprečju stari petinšestdeset let. Pred tridesetimi leti so vsak zase vodili popularne orkestre, ki so igrali tanzanijski plesni jazz. Na stara leta so se odločili obnoviti stari zlati zvok. Združil jih je Ronnie Graham in človekoljubna organizacija, ki pomaga starim ljudem v stiski, a so kmalu odvrgli palico in zakorakali z lastnimi nogami ter pomagali drugim - igrali so beguncem v begunskih taboriščih ob ruandski meji. Kasneje sta se jim pridružila kenijski skladatelj ter pevec Fundi Konde in zanzibarska pevka Bi Kudude, na koncertih po Evropi pa jih bo spremljal iskrivi zairski kitarist Mose Fan Fan. Shikamoo v svahilščini pomeni spoštovanje, je pisalo.

Od zdaj naprej je čas tekel po afriško. Minuta čakanja se je razpotegnila v dve kratki uri. Ronnija ni bilo od nikoder, pevci so hodili na oder in spet dol, Bi Kudude si je prižigala cigarete, jaz sem čakala na obljubljeno ploščo in klepetala s Fundijem Kondejem. Shikamoo Jazz so igrali več kot tri ure. Utrujen pa je bil videti le mladi, samo petdesetletni Mose Fan Fan. Po koncertu se Ronnie še vedno ni pojavil. Razdrobili smo se v gruče in ga šli iskat v festivalsko gnečo. Od daleč sem s Fundijem, Bi Kudude, Salome in Graemom poslušala senegalskega pevca Baaba Maala. Njegov veličastni glas se je lomil in donel po večernem nebu. Ko je zakričal: "Money - yes, cigaretts - no!" si je Bi Kudude prižgala cigareto. Mlada dekleta so jo spoštljivo opazovala in mladi fantje so se ji nasmihali.

Ronnie nas je našel, medtem ko smo malicali v restavraciji za nastopajoče. Pa slavni Papa Wemba je prišel pozdravit Fundija Kondeja in si zaželel skupne fotografije z Bi Kudude. Pozno zvečer sem se poslovila od tanzanijskih mladeničev in mladenk in pohitela na zadnje nočne koncerte. Vse, kar sem slišala, mi je bilo všeč, v vsem sem najprej zaslišala dobro, slabega pa tako malo, da se ne izplača omenjati. Nočni hlad me je prignal v šotor Whirl-Y-Gig, igrali so Monkey Pilots, sedla sem na stol in zadremala med zvezde. Naj vas ne skrbi, naslednjega dne Alija Farke Toureja nisem vprašala, kakšni so njegovi načrti za prihodnost.

Če bodo Shikamoo igrali v Ljubljani, si za koncert obujte plesne čevlje. Plesali boste izvrstno, sami sebi boste všeč in spoštovali se boste.

Revija GM, maj/junij 1996

foto Jon Mided

Ko spregovori Timbuktu

Ko je z glasbo Alija Farke Toureja spregovoril starodavni Timbuktu, je dvajset tisoč poslušalcev pod festivalskim odrom v angleškem mestu Readingu utihnilo in se pomirilo. Od blizu so kitarista, ki je v ritmu lastnega igranja narahlo dvigoval in spuščal svoje telo in se z napetim nasmeškom na ustih počasi pomikal čez široki oder, opazovali štirje slavni britanski glasbeniki, dokler niso tudi oni zaprli oči in z rameni zaplesali ob hipnotični glasbi. Tourejeve jasne melodije ti zlahka zlezejo v ušesa, a je glasba prav toliko spokojna in mila kot hrapava in drgetajoča. Čeprav zbuja sladke spomine, je trdna in v enem kosu, okusna kot ravno dovolj sladkana črna kava. Množic se bojim, celo tistih na koncertih, in biti eden izmed tisočev, me je skoraj sram, saj z izjemo afriških pogrebnih slovesnosti nisem nikoli izkusila, da je lahko množica ljudi predvsem plemenita. V hipu sem pozabila nase ter z drugimi zanihala kot list v drevesni krošnji. Skozi nas je vel malijski blues.

"Afriški John Lee Hooker" je eno izmed neštetih blues imen, ki so se prilepila na kitarista v zadnjih osmih letih, odkar njegovo glasbo poslušamo tudi na Zahodu. Čeprav je Ali Farka Toure občudovalec Hookerjeve glasbe in je z njim pred dvajsetimi leti v Parizu tudi že igral, noče biti ne “afriški John Lee Hooker” in še manj “afriški blues man”.

"Beseda blues je zame popolnoma brez pomena. Toliko mi pomeni kot pralni prašek ali milo, s katerim si opereš obleko. Obleka je bolj bela, svetlejša, toda še vedno je obleka tisto, kar je pomembno, ne pa pralni prašek. Govorim o besedi in ne o glasbi. Beseda angali pa mi pomeni nekaj natančnega. Tudi za segala, baudi, dakalu in ntangani vem, kaj so in kaj pomenijo. Toda blues ni nekaj, s čimer se istovetim. Ne igram bluesa, temveč malijsko glasbo. Ne morem biti afriški igralec bluesa, če pa je blues tako ali tako afriška glasba. Izvira iz zahodne Afrike, natančneje s severa Malija. Zadeva je obrnjena na glavo - zahodnjaški kitaristi so tisti, ki so vzeli našo glasbo in jo razvili v to, kar danes imenujejo blues. Razlika med nami in njimi je samo v tem, da so imeli črni Američani pred nami priložnost izkoristiti afriško dediščino."

Tourejevi prsti imajo na kitari svoje lastno življenje, njegov prispodobni govor pa samosvoj utrip in logiko, ki jima ne moreš vedno z lahkoto slediti. Šele ko sem doma poslušala magnetofonski zapis, sem razumela, da se Tourejevi odgovori pričnejo na koncu in zaključijo na začetku. Ko sem glasbenika poslušala, sem vsebino njegovih besed bolj občutila, kot pa resnično razumela. Ali Farka je hipnotičen in hipnotično ponosen človek, še sam se v njegovi družbi počutiš nekoliko bolj dostojanstveno. Vprašanja posluša zbrano in nenaveličano, kot da jih prvič sliši in bo nanje prvič odgovarjal. Čeprav govori naglo in odrezavo, je brezhibno omikan. Kadar želi besede podkrepiti, dvigne glas, kazalec ali po žensko naglo razširi roke. Na vprašanje, kako bi se rad predstavil tistim, ki ga ne poznajo ali poznajo samo njegovo glasbo, je odgovoril:

"Vesel sem, da govorim z vami. Sem Ali Farka Toure iz Timbuktuja. Sem kmet in glasbenik."

Ali Farka Toure je domoljub, saj svoj dom zvesto ljubi; v prestolnici Bamaku, na jugu Malija, pravi, da je z revnega severa dežele, v Evropi je Malijec in v Ameriki je Afričan. Nikoli pa ne pozabi omeniti Timbuktuja. Na ovitku svoje zadnje plošče Talking Timbuktu, za katero je lani prejel nagrado Grammy, je zapisal: "Nekateri pravijo, da je Timbuktu na koncu sveta, vendar to ni res. Jaz sem iz Timbuktuja in lahko vam povem, da je prav v srcu sveta." Toure si je privoščil angleško frazo “daleč kot Timbuktu”, ki pomeni “bogu za hrbtom” oziroma “tako daleč, da dlje ne bi moglo biti”. Fraza se je v angleškem jeziku udomačila v devetnajstem stoletju, ker predhodniku kolonialnih osvajalcev Mungu Parku nikakor ni uspelo dospeti do legendarnega črnskega univerzitetnega mesta. Po zaslugi Alija Farke Toureja in neštetih drugih mlajših glasbenikov leži Mali in z njim Timbuktu resnično v srcu zemljevida sodobne glasbe. V zadnjih petnajstih letih bi namreč, z izjemo Senegala, težko našli državo s pestrejšo in modernejšo neceneno glasbeno ustvarjalnostjo od malijske. Na neslišnem otipljivem zemljevidu sveta pa je Mali ena najrevnejših držav na svetu, na repu vsake statistike, ki meri stvarno bogastvo, Timbuktu pa odročno mesto brez pravih cestnih, rečnih ali telefonskih povezav s svetom, ki ga skupaj s propadajočimi spomeniki srednjeveške veličine počasi, a zagotovo zasipa pesek rastoče Sahare. Če se želijo londonski glasbeni založniki pogovarjati s Tourejem, morajo poslati faks v Bamako, od koder mora nekdo s helikopterjem odnesti sporočilo do vasi Niafunke v bližini Timbuktuja na kitaristov dom, kjer živi z ženo, četico otrok in petdesetimi sorodniki, predan skupinskim vaškim kmetijskim projektom, ki jim zaradi svojega relativnega bogastva, prisluženega s kitaro, povečini botruje on sam.

"Zemlja zahteva delo ter pozornost in poljedelstvo je moj prvi poklic. Nikoli nisem zapustil svojega kontinenta in ga nikoli, nikoli, nikoli ne bom. Malijec sem, drugje kot v Maliju se nimam ničesar naučiti. Ne čutim potrebe, da bi odšel v svet, kjer bi name pritiskala moderna kolonizacija. Ne potrebujem drugih dežel. Uporabljam samo afriško tradicijo. Vedno me je zanimala in vedno sem si želel bolje spoznati glasbo s severa Malija. V Timbuktuju to glasbo imam, zato sem samozadosten. Glasbo nosim v želodcu. Malijska tradicija je moj popek. Če izruvaš popek, izgubiš tudi želodec in črevo.

Nisem postal glasbenik, glasbenik sem se rodil, z glasbenim talentom. Vedno je tako, narava te rodi in vse ostalo je tudi narava."

Ali Farka Toure se je rodil obdarjen z glasbo, toda po zahodnoafriških družbenih normah v nepravo, neglasbeno - negriotsko družino. Grioti so kasta recitatorjev, pesnikov in glasbenikov. Griot je lahko samo tisti, ki se je rodil griotskim staršem, in celo dandanes se od njih pričakuje, da si bodo poiskali moža ali ženo znotraj kaste. Priimki, kot so Kouyate, Diabate, Koita itd., razkrivajo pripadnost rodu umetnikov. Vsa sahelska ljudstva poznajo griote; v Gambiji, Maliju in Gvineji jih imenujejo jaliji, v Mavretaniji iggavini itd. V različnih pokrajinah igrajo različne instrumente in tudi njihova glasba je raznolika, a vedno virtuozno zaigrana, kar ni presenetljivo, saj se grioti učijo plesati dobesedno že v materinem trebuhu, glasbo poslušajo od svojega rojstva dalje, glasbila pa se učijo izdelovati in nanje igrati, takoj ko so njihovi otroški prsti dovolj dolgi ter gibki. Sahelski grioti so edinstven fenomen in njihova žlahtna glasba edini primer enovitosti ljudske in klasične glasbe. Ni več potrebno obiskati Zahodne Afrike, če želiš poslušati njihovo glasbo, saj so evropske založbe izdale že več kot dvesto plošč izvirne griotske glasbe. Najlepša izmed vseh je morda leta 1983 posneta plošča gvinejskega skladatelja in virtuoza na kori Jalija Muse Jaware Direct from West Africa.

Grioti niso samo trubadurji, ampak tudi oralni zgodovinarji. Griotski “spomin” sega stoletja v preteklost. V Burkini Faso pravijo: "Ko umre griot, je zgorela knjiga." V preteklosti so igrali hvalnice vladarjem in plemenitašem tako, da so v verzih naštevali njihove rodovnike ter pomembne dogodke iz družinske ali narodne zgodovine. Ker so lahko bili za hujše napake celo usmrčeni, so njihove zapete kronologije šokantno natančne. Griotsko epsko poročilo o romanju mogočnega malijskega kralja Mansa Muse v Meko se ujema z zapisi maroškega zgodovinopisca Ibn Battute, ki je Mali obiskal v sredini štirinajstega stoletja. Grioti so profesionalni glasbeniki, vendar večina deli usodo ostalih Sahelcev in se otepa z revščino ter pomanjkanjem. Srečnejši pa še dandanes ustvarjajo v okrilju politikov, bogatih poslovnežev in celo predsednikov republik. Čeprav morajo svojim finančnim pokroviteljem peti hvalo, imajo vendarle zagotovljeno umetniško imuniteto, lahko so sarkastični, zbadljivi in predvsem dvoumni. "Res je, da imam gospodarja, toda nihče mi ne gospodari," pravi griotsko reklo. Izkušnje glasbenikov s pokojnim gvinejskim diktatorjem Sekoujem Tourejem pa pravijo, da je kljub vsemu bolje biti previden. Griotska struktura se v modernih časih naglo spreminja in glasba vsrkava tuje elemente. Večina griotov sploh ne igra več tradicionalne glasbe, podedovani ustvarjalni prostor pa vendarle ljubosumno čuvajo, zato so morali glasbeniki negriotskega porekla, kot so Salif Keita, Baaba Maal, Ali Farka Toure in Oumou Sangare, prebroditi več iracionalnih preprek na svoji poti do zvezd. Povrhu vsega imajo afriški starši do glasbenega poklica podoben odnos kot naši. Otrokom ga neradi priporočajo, saj se bojijo, da jih bo zavedel v neodgovorno in razuzdano življenje. Angleški novinar Andy Kershaw je na obisku pri Aliju Farki opazil, da kitarist ni igral, če je bila v hiši njegova mati. Pozneje mu je Ali Farka pojasnil, da matere noče spraviti v slabo voljo.

"Star sem sedeminpetdeset let. Mlad sem, ker nimam nobenih skrbi. Mislim samo na realnost, in koliko lepega je v njej. Nerad igram po okoliških vaseh, ker so ljudje vajeni griotom dati več, kot imajo. Nikoli nisem lagal. Nikoli nisem nikogar ogoljufal. Jem samo to, kar je moje.

Moja mati in oče sta kraljevskega porekla, jaz pa sem princ. Tudi zato, ker sem najmlajši sin v generaciji mojih staršev. Sem nečak vsem. Cel svet me ima rad. Vsi pa so bili presenečeni, ko sem pričel igrati. Ni jim bilo všeč. Povzročil sem jim veliko skrbi. Toda potem je stari oče rekel: "Fant se je rodil z nenavadno naravo, moramo ga sprejeti takšnega, kakršen pač je. Hoteli so me poslati v šolo. Rekel sem: ‘Nikoli!’ in pustili so me na miru."

Danes je Ali Farka Toure priznan kot največji afriški kitarist, vendar glasbene kariere ni pričel s kitaro v roki.

"Prva dva instrumenta, ki sem ju igral, sta bila njarka /enostrunske gosli/ in gurkel /enostrunska kitara spiritualnega značaja/. Na gurkel sem se naučil igrati z lahkoto in mimogrede. Izdelal sem ga leta 1951. Star sem bil enajst let. Zjutraj sem vstal in ga naredil. Njarko pa čez tri leta. Glasba me ni pritegnila zaradi zabave, ampak zaradi njene moči in sile. Nad kitaro me je navdušil gvinejski kitarist Keita Fodeba. Slišal sem ga leta 1956 v Bamaku."

Ali Farka se je preživljal kot čolnar na rečni bolniški ladji. Naslednje leto si je izposodil akustično kitaro, igral pa je tudi bendžo in harmoniko ter bobnal v najstniškem ansamblu. Profesionalno se je pričel ukvarjati z glasbo šele leta 1960 po razglasitvi neodvisnosti Malija, ko je radikalna socialistična oblast ustanovila nekaj glasbenih skupin. Toure je vodil orkester s severa dežele, ki je štel 117 plesalcev in instrumentalistov, dokler se ni leta 1968 malijska afriška pomlad končala z vojaškim udarom. Zaposlil se je kot radijski tehnik na bamaškem radiu, kjer je prvič slišal Johna Leeja Hookerja. Vprašala sem ga, kako se je počutil, ko je prvič slišal Neafričana igrati blues po afriško.

"Čudovito. Zelo sem ponosen na Johna Leeja Hookerja. Nevede je veliko storil za afriško glasbo v Ameriki. Hookerja ne morem imenovati Američan. Tudi ameriški črnec ni. John Lee Hooker je črni Američan. V sebi nosi zapuščino afriške umetnosti. Z njo se je rodil, v sebi jo nosi. Vendar je ni razvil do stopnje, ki bi jo v najboljšem primeru lahko. To, kar počne, to, kar igra, je stoodstotno afriško, to, kar govori, pa je diametralno nasprotno temu, kar dela - nasprotno je afriški misli. Tako je in pika. Komentiram njegovo reklamo za pivo in viski, ki jo je posnel lani. Ne soglašam s takšnimi gestami. Najine harmonije so morda iste, saj prihajajo iz istega vira, toda filozofija, iz katere izhajam jaz, govori o drugačnem svetu. V njej ni prostora za tarnanje in samopomilovanje. Zgodovinsko je povezana z zemljo, živalmi in pokrajino. Pripoveduje o ljudski modrosti ter o savani in njeni zelenini. Afričan sem! Moja glasba govori o ljubezni do narave, o naravi ljubezni in o ljubezni.

Nekatera moja besedila so zelo začinjena. Začinil sem jih zato, ker sem v osnovi naraven človek. Groba sila se mi upira in proti njej se borim. Razvijal sem se kot kmet, evolucionarno, tako, da sem redil domače živali in delal na njivi. Z delom sem se kultiviral, razvil svojo osebno filozofijo in našel razliko med odgovornostjo in neodgovornostjo. O čem pojem? O življenju. Pojem o delu, vzgoji srca, vzgoji duha, o kulturi, kulturi dela z rastlinami in živalmi, o korupciji, profesionalni zavesti, odgovornosti in neodgovornosti. Osebno neodgovoren si, če goljufaš. Tudi kot glasbenik sam dobro veš, kdaj nisi popolnoma iskren. Ne priznavam in ne opravičujem nobene korupcije. Niti malo! A vsakdo se lahko spremeni na bolje.

Vprašali ste me tudi, zakaj sem Johna Leeja Hookerja povabil v Timbuktu. Najlepša hvala za vprašanje. Zelo sem zadovoljen. Na kaj pomisliš, ko rečeš človek? Ne pomisliš na spol, še najmanj na moški spol. Ni moškost ali ženskost tisto, kar določa človeka. Človeka definira njegovo dostojanstvo. Dostojanstvo je del žlahtnosti, ki se imenuje človek. Temelji na treh stvareh: usta, noge in roke. Če jih nimaš, nisi popoln. Če lažeš, lažeš z usti. In človek nima pravice lagati. Tudi krasti nima pravice. Ne ropaš samo z rokami, ampak tudi z usti in nogami, ker lahko bežiš samo z njimi. John Lee Hooker ve za svoje ozadje, ga priznava in iz njega izvira. Če želi spoznati svoje izvore in glasbo, ki jo je dobil od svojih dedov, mora tja, od koder so dedje prišli. Največja zahodnoafriška knjižnica je v Timbuktuju, imenuje se Mohammed Baba. V Timbuktuju bi Hooker srečal samega sebe. Zapustil si svojo vas. Postal si pristaniški delavec, čistilec ali popotnik. Če želiš najti svojo vas, potem išči v sebi in zunaj sebe. Zanašaj se samo nase! Odgovornost je samo tvoja! Tistega, ki noče vedeti, kje je, ne morem spoštovati. Zase vem, kje sem bil rojen, kje vzgojen, kje je moja kultura in moja moč. Zato sem svoboden in sproščen. Tisti, ki ne poznajo svojih korenin, so prikrajšani za dostojanstvo. Ne vedo, kako stopati."

Leta 1968 je Toure s svojim novim orkestrom prvič igral na tujem, v vzhodni Evropi in Franciji, vendar je čez pet let, ko je malijsko ministrstvo za kulturo razpustilo nacionalni radijski orkester, ki ga je vodil in bil nanj izjemno ponosen, izgubil veselje do skupinskih projektov. Hkrati pa je tudi že dobro vedel, da so prišli časi, ko drugi njega in njegovo glasbo potrebujejo bolj kot pa on njih. V zgodnjih osemdestih letih je za pariško založbo Sonodisc posnel šest albumov, s katerimi je zaslužil bore malo, toda razburil in navdušil je ameriške in evropske ljubitelje bluesa ter glasbenike. Med njimi ameriškega folk-blues kitarista Rylanda Cooderja s prestižnim ugledom glasbenega iskalca, slavnega tudi zaradi glasbe za film Paris, Texas. Ry Cooder pravi, da si je želel igrati s Tourejem, odkar je prvič slišal njegovo idiosinkratično in hkrati tradicionalno glasbo, in da mu predvsem ugaja Tourejevo iskro, radostno igranje, ki ni melanholično niti v najbolj blues trenutkih.

"Ryu Cooderju sem poklonil svoj gurkel, ker sem takoj videl, da je izvrsten človek in odličen glasbenik".

Toure je svoj ljubljeni instrument poklonil Cooderju dvaindevetdesetega leta, ko sta se glasbenika na Cooderjevo prošnjo prvič srečala. Plod vzajemne naklonjenosti je plošča Talking Timbuktu. Osmim od desetih Tourejevih skladb je Cooder dodal grižljaj medu in, drznem si pripomniti, za ščepec preveč sladkorja. Plošča se je do danes prodala že v več kot pol milijona izvodih in bila nagrajena z ameriškim “glasbenim oskarjem”.

"Talking Timbuktu je songajska, bambarska, ndorajska in peulska glasba. Če moram jemati, potem bom vzel iz naše izvirne umetnosti, in če moram jaz nekomu nekaj dati, to pomeni, da bo prejel nekaj naše umetnosti. Ameriški glasbeniki so seveda vnesli nekaj svojega duha. Toda neštetokrat sem že povedal, da je glasba na plošči stoodstotno afriška. Moj spoštovani kolega Ry Cooder ni spremenil smeri toka moje glasbe. Prav nič! V nekaj ste lahko prepričani, če medu dodaš sladkor, ni bolj grenak."

Že pred Govorečim Timbuktujem so se Tourejeve plošče ob nespregledljivem dejstvu, da njegova glasba niti slučajno ni všečna in jo je nemogoče potisniti v okvir zabavne pop glasbe, prodajale zelo dobro. Samo v Ameriki so prodali več kot stotisoč izvodov albuma The Source. Tourejeva zvezda je namreč resnično vstala šele po letu 1987, ko je stopil na anglofonsko glasbeno prizorišče, in hkrati v trenutku, ko je ”zagrozil”, da zaradi grenkih izkušenj s francosko založbo sploh ne bo več igral.

"Vem, da imam v Veliki Britaniji zelo naklonjene in radostne poslušalce. Toda nisem popolnoma prepričan, da me razumejo. Želim si, da bi me razumeli. Stik s poslušalci vzpostaviš tudi tako, da govoriš med posameznimi skladbami. V Parizu sem imel možnost izražanja in zato sem se s poslušalci bolje razumel. V Ameriki in Angliji sem pogrešal ta stik. Govorim deset malijskih jezikov in pojem v devetih jezikih, poredko pa v francoščini. Pojem v jezikih bozo, dogon, soroj, songaj, dongo, mešek, more, bambara in hasanija. Hasanija je jezik, ki ga govorijo severno od Timbuktuja. Izvira iz arabščine. Timbuktujski jeziki so samostojni, čeprav so se oblikovali v času, ko je cvetela trgovina med Marakešem in Timbuktujem. Bolje bo, če rečem, da je hasanija jezik berberskega izvora."

Zadnjih deset let je Ali Farka Toure živel razpet med zemljo in glasbenimi nebesi. Klic slednjih je bil močnejši od zaobljube, da se po petdesetem letu ne bo več dotaknil kitare. Čeprav ga je bilo vedno težko zvabiti iz njegove polpuščavske vasi, se je s svojim štiričlanskim ansamblom vendarle v nerednih presledkih pojavil na najrazličnejših turnejah in festivalih po Evropi in Ameriki. Doma pa je s svojimi glasbenimi potovanji zrasel v ljudskega junaka, še najbolj takrat, piše veteran med angleškimi pisci o jazzu in afriški glasbi Graeme Ewens, ko je leta 1991 v domačo vas prinesel prvo videokaseto. Vso noč je na televizorju, ki ga je napajal bencinski generator, mladim in starim, ki so povečini prvič videli gibajočo sliko na ekranu, predvajal posnetke koncerta Jamesa Browna. V Bamaku je kupil snemalni studio in glasbeno založbo EMI ter obljubil, da bo v orkester združil manj poznane malijske glasbenike ter z njimi prenehal igrati, takoj ko bo orkester zaživel.

"Studio deluje zelo zelo dobro. Če imaš svoj ponos, lahko greš, kamor hočeš, storiš karkoli hočeš, govoriš karkoli hočeš. Nič ni več vredno od ponosa. Tisti pa, ki mu grlo stiska revščina, ne more govoriti. Če si prisiljen očeta prodati nekomu, ki ne pozna njegove vrednosti, veliko izgubiš. V Maliju je ogromno dobrih glasbenikov. Boli me, ko gledam mladino bežati v Abidjan, Dakar in Pariz. Želim promovirati novo generacijo malijskih umetnikov. Če bom imel možnost, bom povabil vse. Z dvema zloma se borim. Prvi je glasbeno piratstvo in drugi, oprostite, zakrnel državni sistem. Pogumen moraš biti! Toda, ko se boriš s piratstvom, pogum ne zadostuje. Brez pomoči države ne bo nič."

"Talking Timbuktu gre bolje v promet v Aziji, Ameriki in Evropi, čeprav se tudi v Maliju ne prodaja slabo. Malijcem so bolj všeč moje prejšnje plošče. Dobro se prodaja, toliko vem, sicer pa to raje vprašajte mojo blagajničarko."

Toure se je nasmehnil in pokazal na Jenny Adlington, zastopnico neodvisne londonske založbe World Circuit, s katero je glasbenik videti zadovoljen. Prikupna Jenny je vrnila nasmeh in potrkala po svoji zapestni uri. Toure pa je dvignil kazalec na roki:

"Med ni samo za ena usta. Nikoli ni bil in nikoli ne bo. Če sam ješ nekaj dobrega, privošči okusno hrano tudi drugemu. To je tisto, kar naredi življenje lepo in dobro. Svet ni bil ustvarjen samo za enega posameznika, ampak za nas vse. In ne pozabi, če si vtakneš škorpijona v usta, moraš vedeti, da usta niso bila ustvarjena zanj. S spoštovanjem in nasvidenje!"

Ves čas med razgovorom sem razmišljala, na koga me glasbenik spominja. Toda šele, ko sem Alija videla med ljudmi, ki so se nagnetli okrog njega, se mi je iz megle spomina izvila podoba dveh slokih visokih Tuareginj. Bili sta lepotici. Čakali sta molče in dvignjenih glav v prahu in dušeči vročini neke ne ravno urejene afriške avtobusne postaje, vzvišeni in nedostopni, kot da hrup in nemir sveta ni del njunega življenja in da ljudi okrog sebe komajda opazita. Potovali sta brez kovčkov, potovalk ali torbic. Zavitek bankovcev zavozlan v bel robec, ki si ga je starejša potegnila iz nedrja, je bila njuna edina prtljaga. Nisem ju opazovala samo zato, ker ne srečaš vsak dan ljudi tako skladnih obraznih črt in okrašenih s težkim in najbolj okusnim nakitom, kar sem ga kdajkoli videla. Preveč lepi sta bili, da bi si lahko drznila biti zavistna. Saj sploh ne vem, zakaj se ju nisem mogla nagledati. Tudi od Alija Farke Toureje nisem mogla odtrgati oči. Opazila sem, da le ni tako zelo visoke postave, kot je videti takrat, kadar igra ali govori. Tudi Tuareginji v resnici nista bili visoki. Da sta za glavo manjši od mene, sem videla šele, ko sem se se jima približala na doseg roke, pa nisem nikoli rasla kot fižol. Nekaj je bilo v njunih očeh, nekaj divje nomadskega in hkrati aristokratskega, da sta bili videti tako visoki, in nekaj je v pogledu Alija Farke, zaradi česar je velik in nezadržno privlačen. Povedala bi vam, kaj je tisto nekaj, če bi le vedela. Tako pa vem samo, da je nekaj, kar smo mi že davno pozabili ali morda, oprostite, nismo nikoli imeli. Ali Farka Toure pravi: "So stvari, ki jih Afričani nočemo napisati na papir. Zapisane so v naši glasbi."

***

Bogdan Benigar, umetniški direktor festivala Druga godba, je želel Alija Farko Toureja povabiti v Ljubljano. Meseca oktobra je poklical Jenny Adlington v London. Povedala mu je, da se je Toure odločil končati svojo glasbeno kariero. Ne, Bogdan ga ne more vprašati, ali si je morda le premislil. Ali Farka Toure je odšel nazaj v srce sveta.

Sobotna priloga - Delo, 24. februarja 1996

Nebo nad Bamakom

Od tistega vročega dne v Bamaku je minilo že poldrugo leto, a se kljub temu dobro spominjam, da si v trenutku, ko se je na polnočnem stropu bara Pri modrih pticah utrnila zvezda, nisem ničesar zaželela. Saj nisem vedela, po čem in čemu sploh bi hrepenela. Bila sem v devetih nebesih. Pa kraj, ki me je osrečeval, ni bil videti ravno pobožno. Devic in svetnikov se okrog mene zagotovo ni trlo. Za šankom je počivala kratkokrila natakarica, ducat mično napravljenih dam in gospodov je v parih ali v troje pridno praznilo steklenice piva, visok uradnik malijskega nacionalnega radia je dremal v temo pod svojo gostilniško mizo, mladenič s cigareto v kotičku ust je plesal z lastno senco na škrlatnem zidu, ki je varoval barsko dvorišče pred glasovi še vedno budne ulice. Spominjam se tudi, da so se meje med živimi in mrtvimi rečmi pred mojimi očmi rahljale in da sem na kovinskem stolu sedela mehko, kakor da se pogrezam v usnjen naslonjač. Čisto blizu, le nekaj korakov vstran, je na koro igral virtuoz Toumani Diabate.

Kora, prisegajo vsi tisti, ki so se omrežili v njen zvonki glas, je najomamnejše griotsko glasbilo, čeprav tudi balafonom, khalamom, ngonijem in drugim orodjem v rokah "rojenih glasbenikov" nihče ne oporeka čarodejnega učinka. Pred leti sem slišala pripovedovati odličnega Dona Cherryja, kako ga je med njegovim študijskim obiskom Bamaka nemudoma uročila. "Čudežno, čudežno!" se je nagajivo hehetal. "Tudi Mali je čudežen in jaz sem pravzaprav Malijec. Bamačani so menili, da sem izrezan Fulanec." Tako kot vsak pristen umetnik si tudi Don Cherry ni domišljal, da zmore seči skrivnosti do dna. V Maliju se je sicer naučil osnov igranja na enaindvajsetstrunski instrument ter dal zase izdelati kamalengoni, šeststrunsko wassoulovsko lutnjo, ki jo je pozneje pogosto uporabljal v svojih odrskih stvaritvah, a je ostal prepričan, pravi Donov prijatelj in biograf Graeme Ewens, da nanjo in na koro sploh ne zna igrati. Celo griotski virtuzi nikdar ne trdijo, da koro obvladujejo. Tehnično brezhibno in obenem lepo lahko po njihovem mnenju nanjo igra samo tisti, ki se med igro prepusti v milost krilatim duhovom rodne dežele. Le-ti niso vedno prijazni, lahko so celo zlovešči. Zlasti ako je glasbenik mlad in neučakan ter ubira strune pod nočnim nebom. Po Sahelu kroži kar nekaj žalostnih povesti o koristih, ki so se spozabili, da je popolnost domena bogov, in se jim je zato med igranjem omračil um.

Mandinška legenda pravi, da je kora stara tisoč let in več. Izdelal jo je žejni duh, ki se je v trenutku slabosti odločil, da jo v zameno za sočno sadje izroči smrtniku. Prvo papirnato poročilo o kori je mnogo mlajše in sega v leto 1784, ko je po Sahelu hodil škotski raziskovalec Mungo Park. Srednjeveški potopisec Ibn Battuta namreč v svojih spominih na Mali ne omenja kore, čeprav se rad pomudi z opisi sladke, za njegov islamski okus rahlo brezbožne glasbe, ki so jo igrali orkestri balafonistov na dvoru malijskega cesarja Manse Sulaimana. Koprenaste melodije in križajoči se ritmi so mu godili, motile so ga le, če mu je verjeti, nasmejane goloprse plesalke. Toda Maročan je večino svojega obiska podsaharske kraljevine preživel v Timbuktuju, ki leži štiristo milj severneje od osrčja mandinške dežele, korine izvorne domovine, prostrane, ožgane in v nebo zagledane savane, katere prebivalci so si zelo pozno (ob pričetku našega stoletja) vzeli k srcu Mohamedovo besedo, a se svojemu animističnemu pogledu na življenje niso odpovedali kaj dosti več, kot se je izkazalo za nujno potrebno, da bi v naglo spreminjajočem se svetu lahko obdržali enakopraven položaj s svojimi severnimi in vzhodnimi sosedi. Nadeli so si nekaj malega islamske obleke, manir in osebnih imen, z glasbo pa so ostali zavezani dušam svojih prednikov. Mandejci oziroma Mandinke trupla pokojnih glasbenikov in pesnikov le poredko pokopljejo v zemljo. Pokonci jih postavljajo v drevesna dupla.

Danes je mandinška dežela prepredena z državljanskimi mejami Malija, Gvineje, Gvineje Bissao, Senegala in Gambije. V slednji igra največ vrhunskih in izročilu najbolj zvestih koristov. Nekatere izmed njih smo imeli priložnost slišati tudi v Evropi in Severni Ameriki - Amadouja Bonsanga Jobortaha, Malaminija Jobortaha, Dembo Konteha ...; eden, Alhaji Bai Konteh, je leta 1970 celo nastopal na festivalu Woodstock, spet drugi, Foday Mussa Suso, pa na začetku osemdesetih v sami zaspani Ljubljani. Mussa Suso je med prvimi zabredel v vode tedaj še neimenovane svetovne glasbe, ko je ustvarjal skupaj s Herbiejem Hancockom, Donom Cherryjem in Billom Laswellom. Kljub številčnosti in zmožnosti le niso bili gambijski umetniki tisti, ki so severni svet prepričali v neomejeno lepoto mandinške glasbe. Vsaj v Angliji ali bolje v Londonu je to storil gvinejski korist Jali Musa Jawara. Med študentarijo in poslušalci petičnejšega okusa je njegov leta 1983 izdani album Direct from West Africa povzročil pravo razburjenje, katerega posledica so bile prve govorice o presvetljujočih, če ne že kar verskih izkušnjah, ki jih lahko doživi kdo, ki posluša sahelsko glasbo. Kmalu zatem, leta 1986, je Jawarov starejši polbrat Mory Kante v pariškem studiu posnel funky različico mandinške pesmi Yeke yeke. Skladba je migoma skočila na vrh evropskih lestvic zabavne glasbe. Starodavna kora namreč v njej zveni kakor ustvarjena za trda tla tehnodiska. Yeke yeke je odtlej doživela nešteto disko remiksov, mili ljubezenski verzi pa prevode v ducate jezikov, od kitajščine in hindujščine do arabščine, hebrejščine in brazilske portugalščine. Kantejev Yeke yeke je skupaj z albumom Salifa Keite Soro povzročil zares zgodovinski preskok v našem dojemanju afriške glasbe. Za vselej je pometel z mitom o neobstoju omembe vredne afriške zabavne glasbe in obenem opozoril na izročilo, iz katerega je vzklila ta skoraj vsakemu ušesu sprejemljiva, a ne cenena glasba.

Doma v Maliju, kjer sta bila Kante in Keita že dolgo priljubljena, poslušalci niso bili pretirano navdušeni nad njunim nenadnim skokom v prihodnost. Pravzaprav jim glasba sploh ni bila všeč. Toda ugajalo jim je, da se je veliki svet enkrat za spremebo obrnil k njim z občudujočimi očmi. In čeprav je glasba, pisana za koro, le eden izmed baobabov v savani njihove prostrane kulture, so si prav njo izbrali za prapor svoje kulturne samobitnosti in celo nacionalnega ponosa. Naposled so jih posnemali tudi Afričani z vseh koncev in krajev celine. Najbolj samozavestno seveda tisti, ki so živeli in ustvarjali v Evropi. Piko pod klicaj je postavil senegalski glasbenik Youssou N'Dour. Iz na zahodu nabranega zvezdnatega prahu si je zgradil belo palačo, ki je z neba videti v obliki kore.

Etnomuzikologi koro uvrščajo med lutnje oziroma harfe prej zaradi njenega zvonkega tona kot zaradi njene tehnične gradnje. Sestavljena je iz dolgega oblega vratu in velikega resonančnega trupa, ki je narejen iz buče oziroma razpolovljenega kalabaša in prevlečen z gazeljo ali kozjo kožo. Danes glasbeniki v eno izmed stranskih zvočnih odprtin pritrjujejo majhne mikrofone za ojačevalec, na mostič, čez katerega se steguje enaindvajset strun, ali na konec vratu pa zatikajo koščke pločevine, ki rožljajo skupaj z nihanjem strun, kar poglobi sahelskim ušesom tako ljub motno drgetajoč zvok. Načini igranja se spreminjajo od zahoda do vzhoda mandinške dežele. Senegambijski koristi igrajo smelo in vznemirjeno, kakor da posnemajo intonacijo nosljatih islamsko zvenečih glasov, ki se lahko iznenada vzpnejo do srditih vrhuncev. Gvinejski in malijski koristi igrajo mileje in bolj premočrtno, po strunah ne brenkajo, ampak jih ubirajo, ravnajo se po radoživih vokalnih melodijah, ki jih vselej puščajo v ospredje. V Gambiji rojen malijski korist Sidiki Diabate je prvi oba načina stopil v eno in obenem razvil solistični instrumentalni slog, v katerem se na koro igra tako melodijo kot spremljavo. Sidiki velja za korista koristov. Njegovo v tradiciji zakoreninjeno glasbo si upam brez zadržkov primerjati z Mozartovo, njegov osupljivi slog igre pa edinole z slogom njegovega triintridesetletnega sina Toumanija.

Toumani je igral na koro še preden je oblekel šolsko uniformo. Oče ga ni niti spodbujal niti poučeval; rad je namreč potoval in zato se je v Bamaku zadrževal bolj poredko. Navkljub pomanjkanju učnih ur je Toumani pri rosno mladih trinajstih prejel prestižno državno priznanje za najboljšega tradicionalnega glasbenika in se zaposlil v Malijskem nacionalnem orkestru, kot dvajsetleten mladenič pa je pričel nadgrajevati očetovo umetnost solistične instrumentalne igre. Odtlej je posnel dve solistični plošči. Imenujeta se Kaira in Djelika. Obe sta pravljično lepi. Izvedba na obeh je tako sijajna, da se je evropskemu založniku na ovitku prve zazdelo potrebno poslušalca opozoriti, da večplastne brzice tonalnih lestvic niso plod studijskih zvijač, temveč le enkratno delo samo desetih gibkih prstov.

Toumanijeva kora je počasi tonila v votel utrip tamtama in šumečo melodijo vse glasnejšega balafona. Nenadoma se je od nekod iz barskega polmraka vzel grlen moški glas. Suh in hrapav kot puščava, doneč in briljanten kot nebo nad njo. Zelo neobičajen, a prelep. Slok pevec je s spotikajočimi se kratko odmerjenimi koraki priplesal pred orkester. Tudi pel je nenavadno. Ko je počenil in s hrbtom razpete dlani potegnil po koži prašne zemlje, je dvignil glas do parajočih višav, ko je zravnan stegnil roko kvišku, ga je poglobil do razgaljenih ravnin. Prevzeta sem se obrnila k znancu, ki je z mano delil gostilniško mizo - preden je prisedel, se je predstavil za kitarista po imenu Yoro - in ga vprašala, o čem pripoveduje pevčeva pesem. Spraševala sem edinole zato, ker se Afričane spodobi pobarati za vsebino besedil, spisanih za glasbo, saj sami nenehno poudarjajo, da jim sporočilo v verzih pomeni prav toliko, če ne več, kot glasba sama. Še predobro sem vedela, o čem prepeva puščavski pevec. Vedela bi celo, če v napevu ne bi prepoznala Sidikijeve skladbe Spokoj. Pel je o rumenini polj, modrini neba in puščavski reki. O ljubezni in o vetru z juga, ki bo prinesel zeleni dež. O zrnu, ki bo padlo v brazdo. O naši sreči, da smo vsemu temu priče.

"O tejle dami," je skoraj domišljavo odgovoril Yoro. "Zelo je bogata. Zares sposobna trgovka."

S skomigom desnega ramena je pokazal na obilno gospo pri sosednji mizi. Vstala je in se zavrtela do pevca. Ne da bi se dotaknila drug drugega, sta zaplesala nekaj tesnih taktov. Bržkone so upodabljali tisto življenjsko dejavnost, ki jo ljudje običajno spočenjamo v parih in na samem. Nato je z nedrja izvlekla šopek bankovcev. Nekaj jih je zataknila v pevčev srajčni žep, največjega je nalepila na Toumanijevo čelo, preostanek pa slavnostno vrgla v zrak. Smeje se je vrnila k mizi. Pevec pa se je ponovno poigral s svojim akrobatskim glasom.

"Pojejo o tem, kako je spretna in radodarna. In lepa!"

Da bi prikrila svoje presenečenje, sem čez čas vljudno vprašala:

"In zdaj? O čem pojejo zdaj?"

"O njenem možu. Daj jim denar, povej, od kod si, kako ti je ime, in zapeli bodo še o tebi."

Rajši sem lepa kakor grda, denarja mi tudi še ni zmanjkalo, le moje ime se mi ni zdelo vredno hvale, vsaj ne hvale v tistem trenutku zame najimenitnejših glasbenikov pod mesecem. Malček sem bila razočarana. Pa ne bi smela biti niti presenečena niti razočarana. Hvalnice so srž griotske kulture. Nekoč, še nedolgo tega, so grioti kovali verze v čast in slavo svojim kraljem, poglavarjem, romarjem in vojščakom, toda odkar so Francozi plemenitaše ponižali v običajne državljane, se jim poveličevanje preminulega reda preprosto ne izplača več. Če želijo jesti, piti in igrati, se morajo dobrikati svojim novim delodajalcem. Trgovcem, politikom, državnim uradnikom, šefom nočnih barov, uslužbencem radijskih postaj in občasno celo svojim poklicnim tekmecem. Vsakomur, ki nekaj ima in od tega tudi nekaj da. Tako pač je! A to, kar je, v Afriki običajno ni slabo. Nisem se dolgo zamujala z dobrinami sedanjosti, nov napev me je prevzel z novo slutnjo sreče. Odločila pa sem se, da Yoroja tokrat ne bom prosila za prevod.

"In zdaj pojejo o Aminati," je pričel Yoro odgovorjati na nezastavljeno vprašanje. Odsotno sem čakala, v kateri kot gostilne se bodo zazrle njegove oči. Pogledal je v svoj kozarec:

"O deklici, lepi kakor jutranje sonce. Tako brhki, da si je je poželel sam kralj. Aminata je ljubila siromašnega fanta z vasi, toda starši so jo seveda obljubili bogatemu starcu. Jokala je in jokala. Vse njene solze so bile zaman, dokler ni kralja na poročno noč ob pogledu na njeno golo telo zadela srčna kap."

"Hvala Bogu!" sem vzdihnila.

In potem je zmanjkalo elektrike.

"Deževna doba," je pojasnil Yoro.

Pogledala sem navzgor. Na nebu ni bilo niti ene same bele lise. Le zvezdice so naglo bežale med prah Rimske ceste. Nekje blizu, onkraj mestnih hiš, je morala vziti pozna luna.

***

Šele zunaj na ulici sem se zavedla, da glasba Toumanijevega kvarteta ni bila prva, ki mi je tistega dne spodnesla tla pod nogami. Pa se nisem pretirano trudila; v Bamaku se je teže izogniti glasbi, kakor se zateči v tih kotiček. Če ti čez dan na ulicah ne zaustavijo koraka gruče plesočih svatovalcev, te večerni nemir zagotovo zvleče v katerega izmed številnih glasbenih klubov. Vmes ne vlada pogrebno vzdušje. Malijci se neradi odpravijo od doma brez transistorja pod pazduho, taksistom in voznikom avtobusov pa so trenutki tišine prav tako nevzdržni kot gospodinjam za štedilnikom in branjevcem na tržnici pred mošejo. Malijci so nori na glasbo. Na tujo sicer precej manj kot na domačo. Te pa je toliko različnih sort in v tako bohotnih količinah, da se tujec v njej zlahka izgubi. Zato mi je še vedno nerodno pomisliti, da sem bila, preden sem se odpravila v Mali, prepričana, da sem pravi mali poznavalec malijske sodobne glasbe. Da o njej nimam pojma, se mi je posvetilo natančno sedem ur po pristanku na bamaškem letališču. V tem času sem se namreč napasla po gromozanski zbirki kaset v neki obcestni glasbeni trgovini in si ogledala poznopopoldanski program malijske televizije. Posvečen je bil izključno glasbenim dogodkom. Raznoraznim glasbenim festivalom, proslavam, veselicam, koncertom v veliki Palace de Cultur in obredom v odročnih vaseh. Premori so bili zapolnjeni z napol amaterskimi videospoti. Ker se mi je vse, kar sem slišala, zdelo v najslabšem primeru zanimivo, sem si pričela zapisovati imena posameznih meni neznanih umetnikov. V štirih urah sem jih zabeležila petindvajset.

Začelo se je navsezgodaj. Mencala sem si zaspane oči, ko je iz drugega konca hiše v mojo spalnico vdrlo sinkopirano ploskanje in žvenketanje školjk, ki so morale udarjati ob votel kalabaš. Nato se je oglasil zborček bodisi dveh bodisi desetih zrelih ženskih glasov. Tako se je vsaj slišalo. Le tu in tam in za kratek čas je razbrzdano starčevsko petje povzel mlad, živalsko krepek in kristalno oster glas. Srečna sem pomisla, da sem se prebudila med vajo dive Oumou Sangare in treh vaških ženic. Obiskovale so jo enkrat na teden, da bi z njo prepevale stare ljudske pesmi. Bile so zelo ponosne na svojo učenko. Kadar so le mogle, so jo pobožale po laktu. Dvomim, da so sploh vedele, da je Oumou ena najslavnejših afriških pevk. Zanje je morala biti le največja wassoulovska pevka. Njihov glas, ki seže v deveto vas.

Drugič sem sedla v družbo angelčkov sredi razbeljenega dne na pometenem predmestnem dvorišču daleč od vrveža mestnih ulic. Hišnemu gospodarju, glasbeniku Boubacarju Traoreju, sem povedala, da ima v Sloveniji veliko oboževalcev, morda, sem lagala, več kot njegov stanovski tovariš Ali Farka Toure, in ga prosila, ali mi lahko zanje pove nekaj malega o svojem glasbenem življenju. "Za vaš radio?" je Boubacar pokazal na walkman. Popravil si je kapitansko čepico, ki je bila videti zrasla s posivelo pričesko, in vzel v roke kitaro. Z globokim, melanholičnim glasom je zapel, da se je rodil in odraščal Kayesu, da je po izobrazbi učitelj, kruh pa si služi kot glasbenik, radijski tehnik in kmetijski svetovalec. Njegovo umetniško ime se glasi Kak Kar. Na kitaro, je prepeval, ga je naučil igrati starejši brat Kalilou Traore, ki je osem let študiral na Kubi in ob vrnitvi domov ustanovil orkester z imenom Jazz de Mali. Končal je s stihom, ki je razkril, da so vse njegove pesmi posvečene pokojni ženi Pierreti. Nato mi je zaigral presunljivo ljubezensko pesem Santa Maria. Nobenega namena nisem imela drezati v podrobnosti njegovega življenja, saj sem dobro vedela, da so žalostne in da je Boubacar pozabljen glasbenik. Kasete z njegovo glasbo sem res zapazila tu in tam po glasbenih stojnicah, toda prodajalci so mi namigovali, da glasbenika verjetno ni več med živimi. Basist v Oumujinem orkestru, Boubacar Diallo, pa mi je povedal, da se je Kar Kar do nedavnega otepal s strašnim pomanjkanjem. Še za cigarete ni imel. Pa se mu ni od nekdaj slabo godilo. V vznesenih šestdesetih letih, takoj po razglasitvi neodvisnosti, je bil prava zvezdica. Ves Mali je plesal po taktih njegovega hita Twist de Mali. Toda pozneje so ga preglasili modernejši in bolj plesni orkestri. Njegova otožna kitara in trubadurske pesmi Malijcev niso ščegetale po podplatih. Če ne bi leta 1989 BBC-jev novinar Andy Kershaw iz skladovnice snemalnih trakov v arhivu Radia Mali po naključju izvlekel posnetkov Boubacarjeve glasbe, bi zanj tudi v Evropi zagotovo nihče ne slišal. Tako pa je Boubacar tu doživel celo neke vrste slavo. Izdal je tri albume, Mariama, Kar Kar in Sa golo, ter opravil nekaj uspešnih koncertnih turnej. Sadovi pevčevega dela na tujem so bili zaznamovani po vseh kotičkih njegovega doma, dvorišče pa so krasili sveže skopan vodnjak, bela hišna pročelja in skoraj nov moped. Ko sem se pod vrh popoldneva poslavljala od Boubacarja, sem mu ponovno pihnila na dušo, da ima pri nas veliko oboževalcev. Tokrat nisem lagala, saj me je prešinilo, da Baubacarjeve glasbe ne občudujejo samo tisti, ki je še niso slišali. Zase vem, da sem bila ob prvem srečanju z njo (zgodilo se je v Mladinskem gledališču, vrtel jo je režiser Edvard Miler, in nanj sem mislila, ko sem Boubacarju blebetala o številnih oboževalcih njegove glasbe na Slovenskem) presenečena vsaj toliko kot takrat, ko sem prvič položila na gramofon ploščo pokojnega kubanskega kitarista Ñica Saquita. Obakrat me je prevzelo, da slišim nekaj, kar poznam že od nekdaj. Preveč lepo glasbo, da bi lahko bila neresnična.

Od tam sem stopila do bližnje domačije, v kateri prenočuje znameniti in po svetu zelo cenjeni kitarist Ali Farka Toure, kadar se odloči zapustiti svojo kmetijo na polpuščavskem severu Malija. Ali je med mojim obiskom na kitaro zaigral le mimogrede, a zabrenkal je dovolj dolg sorajski blues, da mi je z njim zmešal glavo. V trenutku sem pozabila na Oumou in Kara Kara in si zaprisegla, da lepše glasbe od Alijeve svoj živi dan še nisem slišala. Tako sem vsaj mislila, dokler nisem pod plaščem zgodnje teme v baru Akwaba slišala igrati orkestra uporniškega griota Habiba Koite, enega izmed tistih mladih malijskih ustvarjalcev, ki jim je uspelo posodobiti izročilno glasbo, ne da bi jo pomehkužili s cenenim popom. Iz Akwabe sem se napotila v nočni bar Pri modrih pticah.

Bila je moja zadnja noč v Bamaku. Nisem je nameravala presanjati v postelji. Stekla sem do razsvetljene ceste in pomahala z roko. "Do hotela Les Arbres, če tam igra Lobi Traore," sem naročila taksistu. "Ne," je odgovoril, "nocoj igra v restavraciji Makelekele." Lobija sem se namenila poslušati že trikrat poprej. Prvič sem prišla prepozno, drugič in tretjič pa je zmanjkalo elektrike, medtem ko je Lobi uglaševal kitaro.

***

Bamako je mesto prahu, vročine, trgovine na drobno in temperamentne električne napeljave. Zato na pogled ni lep. Grd pa tudi ni, saj so njegove ulice varne, skozenj teče srebrna reka in se čezenj boči brezdanje nebo, s katerega žari sonce celo takrat, kadar pada dež. Prav preobilje saharske pripeke in dolge suše so poglavitni razlog, da Bamako predstoljuje eni najsiromašnejših in gospodarsko najbolj zaostalih držav na svetu. Svoje je k današnjemu pomanjkanju prispevala mačeha Francija, ki je deželo zahrbtno izkoriščala polnih šestdeset let. Ker so Francozi Mali, oziroma Zahodni Sudan, osvojili prej zaradi strateških kot gospodarskih razlogov, vanj niso ničesar vlagali in na njegovi zemlji, z izjemo železniške proge od Dakarja do Bamaka in zgrešenega namakalnega omrežja na reki Niger, ničesar zgradili. Uspelo pa jim je oskruniti prav vsako izbo afriške socialne zgradbe. Resnici na ljubo so francoski kolonizatorji v Maliju spočeli eno samo zares dobro reč. V Bamaku so ustanovili Radio Soudan in tako nevede sprožili nastanek sodobne malijske glasbe.

Čeprav so si lahko v petdesetih letih radijske sprejemnike privoščile samo premožnejše družine in so bili radijski valovi omejeni na okoliš prestolnice, so glasbene oddaje kolonialnega radia dodobra zamajale dotedanji ljudski okus in med preprostimi ljudmi čez noč vzbudile željo po večjih količinah na moderne instrumente zaigrane glasbe. Program je bil namreč sestavljen tako iz posnetkov griotske glasbe kot glasbe samoukov, ki jim pravica do glasbenega poklica ni bila dana ob rojstvu. Leta 1959 se je nekaj desetin instrumentalistov in vokalistov iz vseh koncev in krajev dežele združilo v orkester z imenom Ensemble Instrumentale Nationale. Bilo je prvič, pravi antropolog Mamadou Diawara, da so v javnosti (na radiu) skupaj nastopili možje in žene iz različnih ter pogosto nasprotujočih si socialnih razredov in kast. Igrali so glasbo, ki je po malem spominjala na vsako posamezno etnično izročilo, scela pa je zvenela bleščeče moderno, ali bolje, malijsko.

Govoreče skrinjice so preproste ljudi dobesedno začarale. Prej so lahko glasbi prisluhnili ob praznikih, zdaj se je oglasila, kadar se jim je pač zahotelo pritisniti na gumb radijskega sprejemnika. Po razglasitvi državne neodvisnosti leta 1960 se je priljubljenost radia (sedaj se je imenoval Radio Diffusion National oziroma Radio Mali) postoterila; nekoliko nemara zato, ker so se na tržišču pojavili poceni transistorji na baterije, največ pa zaradi tega, ker je prosvetljena socialistična oblast predsednika Modiboja Keite radijski program in z njim glasbo uporabljala za trobento svojih levičarskih reform. Glasbeno ustvarjalnost je spodbujala, kolikor in kjer je le mogla. Pokrajinskim orkestrom je posojala moderna glasbila, njihovim umetniškim ravnateljem pa je izplačevala redne mesečne plače. Nadarjene posameznike je nagrajevala s štipendijami za izpopolnjevanje na glasbeni akademiji v Havani, delavne pravice griotov je zaščitila s sindikatom tradicionalnih umetnikov in prirejala številna športno-umetniška tekmovanja, na katerih so podeželski glasbeniki merili moči z mestnimi. Zmagovalci na prireditvah, kakršna je bila Mladinski teden, so imeli priložnost kasneje v studiu bamaškega radia izkazati se pred ušesi celotne, za četrt Evrope velike dežele. Glasbeniki so se politikom zahvaljevali z besedili, ki so opevala lepote domovine, pogum njenih ljudi in slavno preteklost nasploh. Vse to se je godilo v popolni osamitvi od Zahodnega sveta, kajti nova oblast je prijateljevala skoraj izključno s tropskimi socialističnimi državami, predvsem z Gvinejo, Gano in Kubo, od koder so prispeli edini zunanji glasbeni vplivi. Gvinejska glasba je bila malijskim glasbenikom vsekakor precej domača, godba ganskih pihalnih highlife skupin jim je služila prej za navdih kot zgled, medtem ko so jih čari kubanske plesne glasbe povsem prevzeli. A kubanskim ritmom, piše Wolfgang Bender v knjigi Sweet Mother, le niso podlegli. Plesni orkestri iz poznih šestdesetih in zgodnjih sedemdesetih let so elemente latina posvojili na tako duhovit in iskrivo ustvarjalen način, nadaljuje, da jih lahko duhovne tatvine obdolži edinole skrajno površen poslušalec.

Ker si Radio Mali ni mogel privoščiti shranjevanja posnetih trakov, se je iz tega obdobja ohranilo zelo malo glasbe. Toda že samo iz prihranjenih drobcev je moč dognati, da se je v šestdesetih letih izoblikoval značilen zvok in vzorec ustvarjanja, ki se ga malijski glasbeniki trdovratno oklepajo še danes. Kolikor si že bodi zunanjega sprejmejo in kakor si že bodi “moderna” je njihova glasba, je takšna samo na povrhnjici, znotraj ostaja globoko tradicionalna. Najpogosteje malijski glasbeniki svoje izročilo preoblikujejo tako, da na zahodnjaških instrumentih posnemajo zvoke in ritme tradicionalnih. Prav s slednjim dejstvom si je mogoče pojasniti neverjetno kakovost in pestrost sodobne malijske glasbe. Njeno univerzalno privlačnost pa lahko nemara pripišemo muzikološkim dognanjem, ki pravijo, da so glasbene tradicije z bregov reke Niger poglavitni vir večine sodobnih glasbenih zvrsti, od jazza in bluesa do latina in popa.

Ker je na tem svetu že tako urejeno, da vse mine, je minila tudi socialistična pomlad malijske glasbe. Za njo so prišli manj idealistični, toda še vedno razburljivi časi. V resnici se je glasbena ustvarjalnost po letu 1968 razbohotila, saj vojaška vlada le ni prenehala denarno podpirati vseh glasbenih projektov, osiroteli regionalni orkestri, največji so šteli čez sto članov, pa so se razdrobili v manjše in bolj prilagodljive zasedbe. Za nameček glasbe sedaj ni razširjal samo radio, temveč tudi kasetofoni oziroma glasbene kasete. Sedemdemdeseta leta so zato plesala po ritmih briljantnih afrokubanskih plesnih big bandov Le Super Biton de Segou, Rail band in Les Ambassadeurs, ki so delovali v okrilju državnih ministrstev in številnih majhnih neotradicionalnih ansamblov, ki so jih zvečine vodile pevke. Ženski glas je nekaj, čemur se Malijci ne morejo upirati. Če Malijca pobaraš za njegovega najljubšega glasbenika ali orkester, ti bo brez pomisleka naštel ducat ženskih imen. Letos bi to verjetno bile Oumou Sangare, Nahawa Doumbia, Ami Koite, Ramatou Diakite in tako dalje do tristote mlade pevke, ki je pravkar izdala nov album. Pred dvajsetimi leti so bile podobne naklonjenosti deležne Fanta Damba, Mokontafe Sako in Sira Mory Diavate. Salif Keita je edini moški glasbenik, ki so ga sonarodnjaki ves ta čas cenili predvsem kot pevca. Kitaristom, koristom, saksofonistom in balafonistom Malijci množično prisluhnejo edinole, kadar na odru spremljajo ženski glas. Tisti godci, ki vztrajajo v moški družbi, so obsojeni na barsko poslušalstvo peščice premožnih meščanov, ene naključne turistke in dveh ali treh zadetih najstnikov. Občasne izjeme so trendovski glasbeniki, na primer reggaejaši in raperji.

Tudi osemdeseta leta so pretekla v znamenju feminizacije glasbenega poklica, kar samo po sebi ni prineslo večje liberalizacije glasbenega prizorišča. Pevke in skladateljice so sicer ustvarjalno posegale v podedovano glasbeno izročilo, z besedili pa so slavile vrednote patrimonalne družbe bolj vneto od moških glasbenikov. Šele wassoulovske pevke z juga dežele, ki so se pričele uveljavljati ob koncu osemdesetih, so si drznile glasno podvomiti v veljavnost ustaljenega reda. Najodločneje sta se za ženske pravice potegnili mladi pevki Oumou Sangare in Nahawa Doumbija, nemara tudi zato, ker se nista rodili v griotski družini. Oumou je zablestela predvsem zaradi svojega prelepega glasu in odkrito namerjenih besedil, Nahawa pa se je iz množice ostalih glasbenic izločila s svojimi izvirnimi skladbami in pogosto drznimi priredbami.

Medtem ko so doma kraljevale glasbenice, so glasbeniki osvajali tujino. Nekateri so se preselili v Abijan in Paris zato, ker jih je doma za vrat stiskala lakota. V tem času se je namreč trgovina s piratskimi kasetami razpasla čez vsako mero dobrega okusa. Na črno posnete glasbene kasete so ustvarjalcem nemara prinesle nekaj slave, toda dobiček od prodaje zagotovo ni končal v njihovem žepu. Obubožanim so se pridružili tisti glasbeniki, ki jih je zamikala zahodnjaška studijska tehnologija, čeprav jim doma ni bilo hudega. V Evropo so dospeli ob ravno pravi uri. Sredi osemdesetih se je na Zahodu zanimanje za afriško glasbo močno povečalo. Za trenutek je bilo celo slišati, da bo kolonizirala osrednji tok evropske zabavne glasbe. To se seveda ni zgodilo, saj je večina afriške glasbe evropskemu ušesu še vedno tuja, preveč samosvoja oziroma repetitivna in v malijskem primeru tudi preveč zahtevna. Navkljub vsemu omenjenemu so malijski umetniki skupaj s senegalskimi le prodrli na širše zahodnjaško glasbeno prizorišče. Salif Keita danes velja za eno največjih zvezd svetovne glasbe, Ali Farke Toure je leta 1995 prejel priznanje Grammy in doslej prodal skoraj milijon izvodov nagrajene plošče Talking Timbuktu. Oumou Sangare v Londonu poje v vnaprej razprodanih dvoranah, kar pomeni, da polovica obiskovalcev njenih koncertov ne spada v razred rednih poslušalcev afriške glasbe. Evropske založbe izdajo iz leta v leto več plošč malijskih glasbenikov. Kot zanalašč so vse, vsaka po svoje, prijetne, malček nenavadne in samosvoje. Če že niso univerzalno lepe, so zagotovo imenitno zapete in zaigrane. Resnično, če imaš količkaj soli v glavi in nisi gluh, potem ti ni treba odpotovati v Bamako, da bi se prepričal, kako malijska glasba zaradi svoje kakovosti in barvitosti na tem svetu nima para.

***

Iz taksistovega radia je hreščala nasmejana, skoraj otroška melodija. Pel je možat zborček.

"Vsi mi smo malijske hčerke," sem zavreščala od samega zadovoljstva, ker sem pesem prepoznala, in hlastno dodala, "Orchestre Regional de Mopti!"

"Stara, stara reč," je taksist na moje veselje odgovoril v angleščini. "Vidim, da imaš rada malijsko glasbo?"

"Da," sem naglo priznala. "Je tole Radio Mali?"

"Verjetno. Zadnje čase je vse polno privatnih radijskih postaj. Ena vrti samo zairsko glasbo. Jaz je ne morem prenašati. Preveč preprosta je. Neumna. Razen Koffija Olomideja in Tshale Muane. Ta sta v redu."

Nisem prvič slišala podobnega mnenja o kongoleški glasbi. Vsi po vrsti so se pritoževali nad njo, poslušali pa so jo, sem opazila, prav z veseljem. Povsem jih razumem. Pod afriškim nebom se soukousu normalen človek ne more zoperstavljati.

"Jaz jo imam zelo rada. A ne tako zelo kot malijsko, kje pa!"

Nato sva skupaj razmišljala v rožnat prah avtomobilskih luči pred nama. Pomislila sem, da me je glasbeni dan vendarle močno utrudil.

"Toda," je taksist prekinil prijeten molk, "če imaš rada malijsko glasbo, potem moraš ostati v Bamaku do januarja. Takrat vse pleše in igra. Septembra je deževna doba. Kar se glasbe tiče, se zdaj nič ne godi. Zelo zelo malo. Skoraj nič."

Debelo sem ga pogledala. Videti je bil skoraj resen.

V nočnem baru Makelekele je svetila električna luč, Lobija Traoreja pa ni bilo. Na njegovem mestu je po balafonu rožljal Zani Diabate. Ker je odtlej minilo že poldrugo leto, sem nadrobnosti pozabila, toda dobro se spominjam, da je bila glasba, ki jo je igral Zani, lepa kakor jutranje sonce. Tako mamljiva, da bi si je poželel sam kralj.

Muska, april 1998

foto Sonja Porle

MALIJSKI DNEVNIK

Vprašanje nedolžnosti

ne vem kdaj, niti kje, ponoči nekje v Maliju

O mojbog! O mojbog, o marija marija madona! Strah me je. Nobenega dvoma ni - šofer je nor. Če ni on zmešan, sem jaz mati Tereza, sveti Krištof, zaščitnik popotnikov, pa je malijski voznik avtobusa. Ves čas pritiska na plin, še najraje pred ovinkom. A vse bi bilo lepo in prav ter tako, kakor je na afriških cestah v navadi, ko le ne bi dremal. Spet kinka! O, ubogi moji, mati, mož in otrok. Če odštejem živalski svet, ki meketa na strehi, nas je v kombiju - kar se mene tiče - sto petdeset. Še premakniti se ne morem. Dvakrat sem glasno zastokala in, zdi se mi, v slovenščini zaprosila, naj vozi počasneje. Uslišal me je, a ne za dolgo. Dvesto na uro je čez pet minut ponovno tipal z eno lučjo (kratko) po črni cesti. Bolje bo, če rečem ob cesti. Malijci spijo. Verjetno zato, ker so vsega vajeni. Kaj naj storim? Ko bi vsaj počila guma! Kje so dobri stari časi, ko so malijski policaji pred vsako vasjo nadlegovali voznike s pregledovanji dokumentov! Malce diktature nikjer ne škodi.

Obljubljam. Ne! Prisegam! Če pridem živa in v enem kosu v Mopti, ne grem nikamor več. Za večno bom pokopala hrepenenje Lepe Vide. Če bom doma v Sloveniji, bom hodila na počitnice v Poreč; če pa bom doma v Angliji, bom skočila do Brightona, in to z vlakom. Če pa mi cesta tokrat ni naklonjena, potem naročam in prosim tistega, ki bo prvi slišal tole mojo črno skrinjico iz walkmana, naj mi usliši poslednjo željo. Na pogrebu nočem tiste o pomladi in ptičkih, ki bodo žvrgoleli le še sami sebi in drugim v veselje. Hočem Belafontejevo (ni pomembno, v kakšni izvedbi): "This is my island in the sun, where my people have toiled since time began, I may sail on many a sea, la, la, la, ... la, la, la, ... laaa..."

19. avgusta, Mopti

Rada si domišljam, da sem dosledna in zvesta kronistka dnevne preje. V resnici dnevnik pišem le, če sem otožna, kadar se smilim sama sebi ali me je strah. Srečna poredko primem za pero, kajti predobro vem, da moj svinčnik ni dovolj fin in oster, da bi zmogel opisati ritme veselja in utrip radosti, kaj šele drgetanje smeha. Ne smem pa biti niti globoko žalostna ali pretirano preplašena, saj iz teme in brez vere, da je moč življenje spreminjati, mehčati ali čvrstiti, tudi s silo ali nežnostjo besed, ne morem in ne vem, zakaj bi pisala. Tako iz mojega dnevnika zehajo tedne dolge luknje, prostor brez zapisanih urokov - enobarvno platno časa, iz katerega nisem potegnila niti enega samega tkiva trenutka in nanj zvezla nobenega svilnatega vzorca izmišljenih podob. Le pri petnajstih ni en sam dan zbežal mimo mene neopisan. Več kot tristopetinšestdeset sem jih ujela v zamaskiran karirast šolski zvezek in vsi so si bili podobni. Skrbelo me je, da nisem več nedolžna. Na poti v šolo sem prestregla razgovor med dvema od sebe nič manj nedolžnima dekletoma. Prvo se je prijelo za trebuh in vzdihnilo: "Spet je prezgodaj. Ko bi imela vsaj kakšen tampon." "Si zmešana!" je bilo presenečeno drugo. "Kaj ne veš, da lahko s tamponom izgubiš nedolžnost!"

Le komu, razen papirnatemu listu, bi mogla zaupati, da sem morda nevede, brez potrebe in greha izgubila nekaj, česar ni moč ponovno najti? Niti najboljši prijateljici, če bi jo imela, ne bi mogla razložiti, kaj me muči, saj bi druge z izpovedjo samo opomnila na dejstvo, ki so ga tako ali tako razbrali iz mojega razdražljivega ter kujavega obnašanja. Da sta moje telo in koža prebujena. Skrivoma sem kupovala Anteno in na straneh, kjer zaupanja vredna oseba odgovarja na zaupna vprašanja, ki si jih zastavljala sama, iskala odgovor na vprašanje sem ali nisem. Nisem ga našla, moj problem je bil obenem preveč stvaren in preveč abstrakten, da bi ga lahko prestregla časopisna antena.

Nič lažjega ni, kakor si pri petnajstih naprtiti problem. Ne spomnim se, da bi jih kdajkoli imela več, kakor takrat ko so mi odrasli dopovedovali, da jih nimam. Z večino sem se spopadla v klasičnostrahopetnem slogu. Problem nog sem rešila s hlačami, problem prsi z odločitvijo, da poleti ne bom plavala v vaškem bazenu. Bala sem se, da bi me kdo vprašal, ali sem padla po štengah. Problem šole sem reševala z občasnimi izpadi piflanja in razmišljanji o lastnem pogrebu, problem najstniške nesvobode gibanja s knjižnimi potovanji za vsako ceno in ob kakršnikoli razsvetljavi, ob torkovih večerih z radijskimi dramami ter Slovensko zemljo v pesmi in besedi, v petek zvečer pa z oddajo o morju in pomorščakih. Vsi, ki so nastopali na televiziji, so se mi zdeli pametni in pomembni, čeprav so mi nekateri šli na živce. Ob koncu tedna sem gledala televizijske prenose ligaških rokometnih, košarkarskih ter celo vaterpolskih in hokejskih tekmovanj in se pričela počasi, a zagotovo, čuditi pametnim nogam nogometašev in razumevati, zakaj je nogomet kralj in atletika kraljica športa. Če me je kdo vprašal za ime moje najljubše glasbene skupine, sem odgovorila Led Zeppelin, a so mi bile v resnici ljubše milejše, modrejše note. Bilo mi je dobro in lepo, le da nisem vedela, in bore malo sem se razlikovala od povprečnih srednješolcev iz določenega konca Štajerske, tistih, zdaj daljnih, nedolžnih časov. Le hrepenela sem po drugačnih rečeh. Nikogar nisem poznala, ki bi si najbolj od vsega na svetu želel obiskati Ouagadougou, Sahalin in Timbuktu.

Tisti, ki gleda v prihodnost iz Dežele zgodnje mladosti, vidi pred sabo ogromen, zapleten in odrasel svet. Jaz pa si nisem želela odrasti ter dozoreti. V moji bojazni pred izgubljeno nedolžnostjo zato ni bilo prav nič staromodnega, čeprav sem pogosto zapravljala čas z razmišljanji, kaj bo storil, me bo zapustil ali mi odpustil, Tisti, ki bo ugotovil, da sem izgubila to, kar bi moral on prvi vzeti. Izkušnje, sem bila prepričana, niso nič drugega kot tlakovci, ki jih ljudje polagamo predse na pot do groba. Zapravljena nedolžnost, sem se bala, je prvi usodni korak v napačno smer. Najprej izgubiš nedolžnost, kmalu zatem se poročiš in zaljubljen, še veš ne kdaj, izgubiš še svobodo. Nato dobiš otroka, ki mu dolguješ svojo samostojnost. Zatem pa si tako ali tako star že trideset let, ko dni tvojih lepša polovica je minula, pravi pesnik, in življenje nima več pravega pomena. Do štiridesetletnikov športnega izgleda ter mladostno razpoloženih in urejenih žensk pri petintridesetih sem v tistih časih pred dvajsetimi leti čutila globoko usmiljenje.

Premalo življenja sem pokusila, da bi mogla razumeti, da ni nedolžnost, temveč izkušnja sol, med in arnika človeškega življenja. Premlada sem bila, da bi mogla vedeti, da reke časa ni moč zajeziti; da se vsi, ko nam življenje ponudi v izbiro nedolžnost in izkušnjo, odločimo za slednjo; da je vsaka izkušnja, čeprav grenka, slastnejša od brezokusne nedolžnosti; da če ne bi že tisočkrat, milijonkrat doslej izkusila dobrote črnega človeka, zdajle, prav ta hip, ne bi stala na bregu največje krasotice izmed vseh rek kraljevskega porekla in jate vodnih ptičic ne bi zapisovale na modro kri neba novega srečnega ritma mojemu potovanju.

Veter z Nigra, reke, ki teče v Timbuktu, ne bi kuštral mojih las.

20. avgusta, Mopti

Takoj ko sem stopila skozi vrata ambulante, sem vedela, da sem zdrava. Ogledala sem si samo dva bolnika v vrsti čakajočih. Za pregled pri francoski zdravnici nisem zaprosila, ker ne bi zaupala malijskim doktorjem. Z afriškimi ali bolje ganskimi zdravniki imam najboljše izkušnje. Res je, da te otipavajo naglo ter malce grobo in jih duševna plat obolenja zanima približno toliko kot bolnikovo naštevanje simptomov, se pravi, manj kot nič. Redkobesedni so in neusmiljeno neposredni. Za pojasnjevanje in sočustvovanje preprosto nimajo časa. Toda njihove diagnoze so običajno povsem pravilne, čeprav so neredko izkušnje ter neposredna notranja spoznanja edini zdravniški pripomočki, ki jih imajo na razpolago, in medtem ko z desno roko tebi pišejo recept, z levo drugemu merijo srčni utrip. Malijski zdravniki preprosto ne bi razumeli, zakaj in kaj me skrbi. Noben Afričan, celo tisti s polnimi žepi, ne bi prišel v bolnišnico zaradi opečene noge, dveh zagnojenih prask, driske in ječmena na očesu. Afričani se zatečejo k zdravniku zadnji trenutek ali prepozno. V bolnišnice prihajajo umirat. Pa še to samo tisti, ki si to lahko privoščijo. A afriške bolnišnice niso nič bolj žalostne od bolnišnic kjerkoli drugje po svetu. Afričani prenašajo bolečine tako pogumno, tiho in vdano, da ko jim pogledaš v boleče oči, začutiš prej spoštovanje kot usmiljenje, prej občudovanje kot sočustvovanje. In veš, da imajo prav tisti, ki trdijo, da se Afričani v nasprotju z nami sicer bojijo smrti, a jih ni strah umiranja. Tudi živeti se bojijo manj kakor mi.

21. avgusta, Djiguibombo, Dogon

"Prisežem," je brez ostrine v glasu rekel Ibrahim, "da ne bom nikoli več vodil Turkov po Dogonski deželi."

"Saj ti ne bo treba. Če kakšnega srečam, mu bom povedala, da si slab vodič," se nisem mogla zadržati, da ne bi izvlekla svoje najmočnejše karte. Poskušala sem biti obenem jezna in ljubezniva: "Dvakrat sem ti že povedala, da Slovenija ni v Turčiji!"

"Pritožujejo se, pritožujejo, pritožujejo," je momljal in odkimaval z glavo.

"Aha! Pritožujem se?" Zlila sem vodo iz fotoaparata in pokazala na blaten obliž, ki se je samo še za silo držal mojih meč: "Povedala sem ti, da mi je zdravnica naročila, da si ne smem zmočiti opekline. Sploh me nisi poslušal. Ti pa: “Gremo, gremo!” Samo norec hodi naokrog v afriški nevihti."

V resnici se sploh nisva prepirala in tudi jezna nisva bila drug na drugega, a oba sva potrebovala prepir, da bi dosegla vsak svoje. Ibrahim si želi biti na dveh koncih hkrati. Tik preden se je z mano odpravil do prve dogonske vasi, je spoznal dve Španki, ki sta si zahoteli drugačnih poti kot jaz, in zdaj ne ve, kako bi se me otresel, ne da bi izgubil mojega plačila. Pa še nekaj ga skrbi. V Moptiju lahko srečam nove turiste, ki jim Ibrahima, če me bo pustil na cedilu, zagotovo ne bom priporočila. Meni pa je po popoldnevu pešačenja po planoti jasno, da bi v lepem vremenu tudi brez vodiča ne mogla pretirano nevarno skreniti s poti. Ne vem tudi, zakaj bi hodila po čudežni deželi z nekom, ki ni iz mojega testa. Vendar imam jaz prednost. Vnaprej namreč vem, da bo malijski volk sit, slovenska koza pa ostala cela, saj je priplavljena plačati že za to, da bi se sprehajala sama. Tako strahopetna pa vendarle nisem, da si ne bi upala sama stopiti od ene do druge spokojne afriške vasice.

Druge vasi še ne poznam, a zagotovo je lepa, saj so jo zgradili in v njej živijo isti ljudje kot v prvi. Vas Djiguibombo pa je tako krhko lepa, kot da bi jo spesnil Rainer Maria Rilke. Stoji med tremi daljavami, na otrdelem slapu gladkih opečnato črnih skal. In čeprav se pot iz ravnice do vasi vzpne le za dobrih sto korakov, sameva na strehi sveta, saj z nje vidiš, se mi zdi, dlje, kot ti nesejo oči. Neskončna dežela pod vasjo je negibna in izsušena. Pa vendarle sem najprej zapazila zelenino. Šopki prosenih bilk v barvi mladih bukovih listov so brsteli iz vijoličaste zemlje in sence redkih dreves so čeznje polagale oblake v barvi zamolklega smrekovega gozda. Vas je snažna in pospravljena kot švicarsko mesto, čeprav je edina voda naokrog plitva mlaka v kotanji pod vasjo. Tenke stezice tečejo med kamnitimi zidovi, ki med sabo ločujejo gruče oblih hišic in s slamniki kritih kašč. Vrata vsake so zaklenjena s ključavnicami v obliki kljunatih ptičev, spečih krokodilov, prsatih žensk in z moškostjo obdarjenih mož. Izpod slamnatih napuščev visijo ključi, dolge palice z dvema tankima zobema. Po z blatom ometanih hišnih pročeljih se gibljejo izbočeni reliefi odraslih, otrok, živali in simbolov. Vas je tako tiha, da sem opoldne čez tri dvorišča slišala ženo presejevati prosena zrna, tujcev pa v njej ne sprašujejo, od kod prihajajo in kam so namenjeni. Vas se drobi pod težo saharskega sonca.

Ob dveh popoldne sem vprašala starega gospoda, kako je kaj letos z dežjem. "Bolj slabo," je odgovoril, ne da bi pogledal v nebo brez enega samega oblačka. "Letos je deževalo samo trikrat." Čez pol ure sva z Ibrahimom zapustila vas in se čez deset minut prvič spričkala. Ustavila sem se ter požugala v turkizno temo, ki je preplavljala nebo. Pod njo se je podila bela megla. Prve zlate puščice so se dotaknile zemlje. Ibrahim je stekel tako naglo, da sem ga komaj dohajala, in le odkimaval, češ, ne slišim, kaj praviš, ko sem drugič zastokala, da bi bilo pametneje, če se vrneva v vas. Nato je zapihal veter in listi na grmičih so vsi hkrati pokazali svojo srebrno plat. Ulilo se je huje kot iz škafa. Pesek na poti, ki so jo osvetljevale le še strele, se je zgostil v blato do kolen in prav nič ne pretiravam, če pravim, da so v nekaj sekundah iz skalovja privreli potoki. Tam, kjer niso našli struge, so se v počesanih pramenih sivih las razlili čez črne skale. Zdaj skalnata steza se je nagnila nekam globoko navzdol. Spodrsnilo mi je in padla sem. "Do naslednje vasi je le še pol ure," je rekel Ibrahim. "To si rekel že pred eno uro. Kje je?" sem vprašala. Zelo blizu je udarila strela. Pokazal je na desno, pod prepad, čez tri grozeče glasne slapove, proti z rjavo vodo preplavljeni ravnici. Vasi nisem videla. "Pod hribom," je pojasnil. Nisem bila več jezna, le še preplašena. "Greva nazaj," sem zaprosila. Pohitel je proti robu planote. Spuščala sva se po v previsno skalo vklesanih stopnicah (zdi se mi, da je bila previsna). Soteska, v katero sva hitela, pa je bila zvrhana deroče vode. Iz mene je privrela ženska zloba. Ljubeznivo, umirjeno, in kot da nisem premočena do kosti, sem rekla: "Greva čez! Voda sega le do grla."

Šele na poti nazaj se mi je posvetilo, zakaj me je želel na vsak način pripeljati do druge vasi. Pod večer se je nameraval vrniti v Djiguibombo ter ponuditi svoje vodniške usluge Špankama. Jutri zjutraj bi spet delal zame in tako dalje ... Pravzaprav ne vem, saj nimam zemljevida in ne poznam stez, ki prepletajo planoto. Še manj poznam tiste, ki se motajo v Ibrahimovi mladi glavi.

Sušim obleko in fotoaparat. Poslušam klepet v nerazumljivem, a pojočem jeziku, in nič več nisem jezna na Ibrahima. Saj ni on kriv, da se je četrtič letos ulilo prav na dan, ko si je obetal dober zaslužek. Ni si mogel kaj, da si ne bi glasno oddahnil, ko sem mu naročila, naj me jutri ali pojutrišnjem poišče v Kani-Kombojeju ali Tiliju. Noč je sveža in mila, nebo pa tako jasno in čisto, kot da ni bilo nikoli, kaj šele danes popoldan, jezno in razburjeno. Sedim na pragu kočice brez vrat in jo gledam. Naslanja se na grčasto vejo baobaba. Mlada, vitka in lepa. Moja prva afriška luna.

22. avgusta, Kani-Kombole, Dogon

Poletni dan je bil lep, bleščeč in doneč, kakor iz čistega zlata ulit.

Res je, da se je siv oblak včerajšnjega doživetja večkrat pripodil na jasno nebo mojega kratkega spomina, posebej takrat, ko se je pot v dnu kotanje razcepila v dve komajda vidni stezici in sem preplašena izbirala svojo ter edino pravo. Res je, da sem ob prvem pogledu na prvo hišo starodavne vasi, na slap, ki je s skal nad njeno glavo padal ob njen obli bok, na polmesec dobrodušnih baobabov, ki jo je stiskal h kamniti steni, jo varoval in stražil pred ravnino, jo krasil in ločeval od vsega ostalega sveta, občutila tako drget prihajajočega nemira kot žalost, ker nimam ne besed ne roke ali glasbila, da bi z njimi opisala nasmehe ljudi, ki so obračali grude na odžejanih njivah, da bi naslikala umito barvo zraka, veselo rumenino zemlje ter hiš, ki rastejo iz nje, da bi znala zapeti v ritmu in odmevu savanske tišine. Da, žal mi je bilo, da me zvezde niso obdarile z roko največjega slovenskega pisatelja, Cirila Kosmača, in se bo afriško sonce zatorej bleščalo le v mojih očeh, bo savana donela le v meni, bo poletni dan lep le zame in o Afriki spet ne bom nikomur povedala ničesar, česar ne bi že vedel. Res je, da me je v trenutku, ko sem se spogledala z mežikajočimi okni okroglih kašč, ki lezejo navzgor v pečino, in vrnila nasmeh škrbastim ustom jamskih hiš v steni, spomnila na svoje globoko neznanje o deželi, ki me gosti, in o ljudeh, ki so jo ustvarili. Žal mi je bilo, da sem Griaulejevo zgodovino dogonske zgodovine zvezde Digitarije, najmanjše in najtežje zvezde - semena, iz katerega je vzklilo večno nemirno vesolje - prebrala prej s pametjo kot srcem in tako razumela bore malo o veri ljudi, katerih bogovi še niso zapustili Zemlje. Res je, da sem se nekajkrat zasramovala svojega nekoristnega obiska. Na tržnici, ko sem videla ljudi molče za drobiž prodajati ali zamenjevati prosene krofke, koline oreščke, nož in semena za paradižnike, motiko, prgišče lešnikov in drugačna semena. Ko sem jih videla zaklati, speči in pojesti štiri koze. Tudi drugih tujcev sem se sramovala. Še šest jih je prikapljalo v vas, trije Španci, dva Francoza in en Kamerunec iz Pariza. Pa so bili prav vsi spoštljivi, dobri in pošteni. Sramovala sem se, ker smo vsi, četudi nič krivi, le sli vladajočega sveta. Tistega, ki mora po lastni podobi preoblikovati vse do poslednje vasi, da bi izbrisal dokaze svojih zmot. Toda temne misli so le po tiho in na kratko potrkale na vrata moje nemirne duše. Nič, prav nič ni moglo razburkati globoke reke moje sreče. O, ne! Sreče, da jo gledam, da se zrcali v mojih zenicah; ta krhka, starodavna VAS na robu sveta, ki je jutri zagotovo ne bo več. Srečna, da bom svojim vnukom čez kratkih trideset let lahko zagotovila, da je obstajala, da sem jo videla, da so vendarle tekli bolj srčni, bolj božji časi. In verjeli mi bodo, saj bo takrat tudi moj in tvoj čas krhek ter minljiv, v njihovih očeh ves dober.

Poletni dan je bil torej resnično lep, bleščeč in doneč, kakor iz čistega zlata ulit.

23. avgusta, Tili, Dogon

"Rodil sem se v Afriki, Afrika je še vedno moj dom, vsako leto se vračam v Kamerun in v Nigerijo, a včeraj, se mi zdi, sem bil prvič na afriški vasi," je rekel Kamerunec iz Pariza.

"Vem, kaj misliš," sem rekla jaz.

"Tili pa je najlepša dogonska vasica," je nadaljeval.

"Verjetno. Ne vem. Zame je bila že včerajšnja dovolj lepa."

Umazana sem tako, da me mama ne bi spoznala, Valerija pa me ne bi hotela prepoznati. Ter tako srečna, da me niti pomisel na pisanje dnevnika za Sobotno prilogo ne more spraviti v slabo voljo. Ibrahim na obzorju! Pošteno zadet in malce pijan.

24. avgusta, Djiguibombo

Ibrahimu sem izročila plačilo za njegove neusluge. Zadovoljno me je vprašal:

"Zadovoljna?"

"Zadovoljna, zadovoljna," sem odgovorila ravnih ust in ne da bi ga pogledala v oči.

"Zadovoljna?" je ponovil pomenljivo.

"Zelo zadovoljna. Dogonska dežela je prekrasna. "Tokrat sem odgovorila nasmejana.

Dobro vem, kakšen odgovor bi ga zadovoljil. A tako zadovoljna le nisem, da bi mu zagotovila, da ne nameravam že v Moptiju, temveč šele doma na Turškem, drugih posvariti, naj si, če jih bo pot pripeljala v Mali, med prikupnimi in dela željnimi mladeniči, ki ponujajo vodniške usluge, ne izberejo tistega z imenom Ibrahim.

Sobotna priloga - Delo, 21. septembra 1996

Republika tisočerih kraljic

25. avgusta, Bandiagara

Malijke so krasotice. O njihovi lepoti lahko podvomita le rasist in slepec oziroma samo slednji, saj tisti, ki vidi, ne more biti rasist. Morda je bolje, če rečem, da še nikjer na svetu nisem videla več lepotic; žensk, ki so čedne, četudi so slabe volje in se ne smejejo. Čeprav sem se seveda po žensko pozorno potrudila, da bi na njihovi zunanjosti našla neskladja in napake. So visoke in čvrste vitke rasti. Vaščanke v ničemer ne zaostajajo za meščankami, še najmanj v drznosti pri izbiri nakita in domišljiji pri spletanju las. Najlepše pa so saharske nomadke, na črno pobarvane ciganske princese s severa dežele. Južnjakinje imajo široke čutne obraze, našobljene ustnice in čedne okrogle nosove. Severnjakinje so ostrih potez in podolgovatih obrazov. Vse pa se postavljajo z visokimi, poudarjenimi ličnicami. Že v gležnjih krepke noge se jim končajo tam, kjer si me zapenjamo pasove. Držijo se pokončno, glavo obračajo sem in tja po sokolje naduto in nasploh se nosijo kot somalske manekenke. Zagotovo se zavedajo svojih čarov, kajti oblačijo se v obleke s tako širokimi vratnimi izrezi, da blago nikoli ne uspe zakriti obeh ramen. Če ga zadržijo na eni, dovolijo, da zdrsne po lakti druge roke in ga na telesu ustavi le še vzpetina dojke. Ker so, za razliko od žensk, moški najmanj privlačni takrat, kadar se počutijo lepi, samovšečnosti pa Malijcem zagotovo ne primankuje, o njihovi zunanjosti ne vem, kaj dosti povedati. Povrh vsega se moška lepota meri od obrvi navzgor, štirinajst dni pa ni dovolj časa za tovrstno meritev, tako da lahko trdim le, da so Malijci povečini visokorasli, sloki, pravilnih potez in zadovoljni sami s seboj.

Z enim takšnim, ime mu je Issa, sem danes stala pred sahelsko mošejo, ko je mimo prikorakalo mlado dekle. Ni bila povprečna Malijka, torej izrazito postavna in elegantnega obraza, a je to, kar ji je odrekla narava, nadomeščala z nagajivimi očmi in muhastimi nasmeški. Odložila je vedro, ki ga je nosila na glavi, si odpela edini gumb na srajčki in jo slekla. Pokazala je na mojo torbico in mi ukazala: "Fotografiraj!" Roka mi je zadrgetala; kaj podobnega se človeku vendarle ne pripeti vsak dan, in to pred vhodom v mošejo; njene trde pokončne prsi pa se niso zatresle niti, ko se je pričela na ves glas smejati moji zadregi. Obrnila sem se k Issi, ki je prizor opazoval popolnoma brezbrižno, da ne rečem zdolgočaseno:

"Malijke so zelo lepe ženske."

"Malijke! Lepe?" Celo obrvi so se mu postavile v dva majhna vprašaja. Pogledal me je tako, kot da nisem pri zdravi pameti.

"Lepe niso," se je zamislil za hip, "a poročiš se lahko z dvema ali tremi. To pa je lepo. Zelo lepo."

26. avgusta, Mopti

Iz vrste starcev, ki so navijali transistor pred pročeljem hiše v večerni ulici, me je poklical znan glas:

"Pozdravljen, moj popotni tovariš!"

"Gospod Traore," sem bila presenečena, "kaj niste v Jenneju?"

"Zadržal sem se pri svojem mlajšem bratu," je potrepljal sedemdesetletnika ob sebi in me povabil, naj sedem med v bleščeče muslimanske halje odete može.

Povabilo sem sprejela z največjim veseljem. V gospoda Traoreja sem se namreč zaljubila na drugi pogled. Vem, čeprav mi tega ni povedal, da me ima tudi on zelo rad. Na prvi pogled se vanj nisem mogla zaljubiti, saj se ni v ničemer razlikoval od ostalih ljudi, ki so se pred nevihto zatekli v eno izmed čakalnic bamaške avtobusne postaje. V naročju je pestoval transistor in poslušal glasbo. Zlagala bi se, če bi trdila, da vsak odrasli Malijec hodi naokrog s transistorjem, če pa bi rekla, da to počne le vsak drugi, bi bila še večja lažnivka. Prostor, v katerega smo se natepli, je bil majhen in zatohel. Šest dolgih ur sem preganjala muhe in se dolgočasila, preden sem zapazila visokega, prekrasno dobrega starca. V kot sobe je položil molitveno preprogo, pravzaprav staro kozjo kožo, ter pomolil proti Meki, takoj zatem si je ponovno prižgal transistor, meni pa vljudno namignil, naj sedem ter si odpočijem na njegovi preprogi. Nato sva pričela klepetati; govorila sva o glasbi, in to tako vneto in navdušeno, da sem se šele v trenutku, ko sem mu želela povedati japonsko modrost o harfistu in njegovem prijatelju, spomnila, da sploh ne govorim francosko. "Ne govoriš francosko?" se je začudil, kot da je tudi on prvič opazil, da sva se ves čas sporazumevala prej v zmešanici kot mešanici francoskega in angleškega jezika. Najina ljubezen je seveda tiste nežne sorte, ki se nikoli ne doreče ali izpolni in se zato nikoli ne obrne v svoje nasprotje. Razdaljo, ki naju ločuje, pa ljubkujeva tako, da on mene iz spoštovanja do moje mladosti in ženske nečimrnosti ogovarja s ti, jaz pa občudujem njegova leta in možate izkušnje z Vi.

"Moja prijateljica ima rada malijsko glasbo. Na obisku je pri Oumou Sangare," je povedal ostalim.

"Pri pevki! Umetnici Oumou Sangare!" so navdušeno vzdihnili vsi hkrati.

"Oumou je čudovita. Brez dvoma največja malijska glasbenica," je ob odobravajočem prikimavanju ostalih rekel eden izmed gospodov.

"Večja od Salifa Keite?" me je zanimalo.

"Salif je ogromen," so si bili edini, "Oumou pa igra bolj malijsko, bolj globoko glasbo."

"Nam v Evropi je najbolj všeč Ali Farka Toure."

"Toure je preveč ..."

"Ali Farka je moj dober prijatelj," je gospod Traore preprečil kakršenkoli dvom o geniju timbuktujškega kitarista, "skupaj sva igrala."

"Nisem vedela, da ste glasbenik."

"Saj nisem. Šport sva igrala. Pred leti sem v Moptiju organiziral razna tekmovanja in koncerte. Ljudje so prihajali od povsod - iz Bamaka, Segouja, Timbuktuja ... To so bili boljši časi. Bolj idealistični, zdaj pa je vse zmaterializirano. Zadnjič sem bil na poroki in namesto griotov so peli trije raperji. Reggae poslušam, rap pa ni več zame."

Ne vem, ali se mi je zdelo smešno, ko sem pogovor poslušala, a zdajle, ko ga zapisujem, se smejem. So še kje drugje na svetu razen v “zaostali” Afriki sedemdesetletniki dovolj nezreli za reggae in le za malenkost prestari za rap?

"Nameravala sem do Niafunkeja na obisk k Aliju Farki, toda v Bamaku so mi povedali, da je trenutno v New Yorku."

"Ali v New Yorku? Dvomim!" je rekel moj prijatelj. "No, vse je mogoče. V Ameriki je te dni zelo slaven. Pridi rajši v Jenne! Jaz se vrnem domov pojutrišnjem. Vesel bom obiska."

Vstala sem in se pozanimala, kako naj najdem njegov dom.

"Na tržnici pred mošejo vprašaj za hišo Nahouma Traoreja Di Bamoja. Vsi me poznajo."

Mladi družbi sem voščila lahko noč.

"Zagotovo pridi, predstavil te bom svoji ženi. Njej je Ali posvetil tisto ljubezensko pesem, ki je bila hit sedemdesetega leta," je nasmejan z rokami po zraku zaigral na kitaro.

V rečni laguni so imele žabe svatbo. Ene so igrale na trombon, druge so rezgetale. Tako glasne so bile, da bi, če ne bi pod tušem hotelske kopalnice našla majhne pikčaste regice, živela v zmoti, da se v Nigru ženijo žabe, večje od krav.

27. avgusta, Mopti

Na tržnici se mi je zahotelo reke. Stopila sem do njenega brega, pravilneje, na enega izmed njenih nepreštetih bregov. Vodno deblo Črnega Nila se v trenutku, ko zapusti savano, razveja v tako široko in gosto krošnjo med sabo spentljanih strug, da nikoli ne veš, ali stojiš na bregu pritoka, slepega rokava, ob samem Nigru ali ob jezeru, v katerega se je zlila reka, ki je v dežju prestopila nizki breg. Modre rečne črte na zemljevidu so zato le navidezne, saj je Niger po vsaki suši in po vsakem dežju drugačen. Ob opoldanskem soncu je v njem več neba kot vode, pod večer, ko mu mrak naguba bakreno kožo, pa je videti globok in prepoln rečnih duhov. A se kljub lesketu barv ne premika in težko je uganiti smer njegovega toka. Reka teče tja, kamor pluje piroga, ki jo gledaš.

Na rečnem bregu se mi je zahotelo na drugi breg. Kaj je razlog mojega nemira, sem ugotovila šele v čolnu, ko se je tenka črta rečnega otoka, privida med nebom in vodo, izostrila v šotorišče pribežnikov. Puščavska krasotica je le navidezno spokojna. Niger je radodarna in strašna reka. Vendar ni kruta takrat, kadar je krepka in polna, čeprav razreže deželo v neprehodne pasove kopnine in osami ducat mest in tisoč vasi, temveč takrat, kadar stisne pahlajačo strug, skopni v zemljo in vsa sloka, z obrazom lakote ter žeje potrkava na vrata skromnih domov brez duri. Nomadov, kmetov in ribičev, ki jim bo upadla voda vzela vse razen golih življenj.

Piroga je spolzela mimo prvega otočka, na njem so možje tesali in barvali čolne, zaplula pod svetlo senco valovite, mehke, čeprav z oporniki naježene črnske mošeje na drugem, tam so goloprse ženske čakale na svoje ribiče, in se v trenutku, ko se je pred z riževo slamo spletenimi šotori zasvetila prva petrolejka, ustavila na tretjem otoku. Tudi tukaj je dišalo po pečenih ribah. Nihče ni bil videti lačen, umazan, kaj šele nesrečen. Mlada družina je poslušala Jimmyja Hendrixa. Nihče ni prosjačil. Nisem prišla zato, da bi gledala nesrečne brezdomce, na otok sta me privedla naključje in nemir, a sem bila vendarle prepričana, da bom videla ljudi, ki se mi bodo smilili in jih bom pomilovala. Tako kot že neštetokrat poprej Afrika ni taka, kot je videti od daleč in na prvi pogled. Na otoku ni nihče obupaval. Nihče ni bil ponižan, nihče razžaljen. Preden sem se dala odpeljati nazaj v Mopti, sem zaprosila čolnarja, naj vpraša staro sorajsko begunko, ali misli, da se bo kmalu vrnila domov na sever dežele. "Seveda se bo vrnila," je povedal. "Ko bosta z možem prihranila za kozo, semena, sladkor, čaj in majhen kasetofon. Tudi v Meko bo potovala."

In zdaj dežuje. Niger se dviga in preplavlja riževa polja.

28. avgusta, Mopti

Suljeman me je povabil na streho hiše, v kateri ima najeto majhno sobo. Tudi on je neke vrste begunec, doma je iz Timbuktuja, njegova edina družina v Moptiju pa so brezposelni fantje njegovih let, ki se tako kot on preživljajo s preprodajanjem sahelskega nakita. Svojo trgovino nosi v žepu. Odkar sem jaz v njej kupila tuareški križec in ponarejene peulske uhane, je napol prazna. Zelo mlad je, morda mu je dvajset let. Videl me je, ko sem na enem izmed vogalov starega mesta snemala glasbo, ki so jo igrali grioti, in se naglo ponudil, da me predstavi svojemu prijatelju kitaristu. Igral bo, je obljubljal, na strehi njegovega doma. Nič pametnega si nisem obetala, še najmanj dobro glasbo. A zamikalo me je videti ulice in rečno pristanišče z vrha stare, dvonadstropne mestne hiše. Ko sva prisedla v družbo odraščajočih fantov na terasi, je bilo mesto že pokrito z zvezdnatim nebom in sem zato ulice pod seboj prej vonjala, kot videla. Nebo je bilo bolje razsvetljeno; čez kupolo vesolja je bil razsut bisernat pesek ostrih, jasnih zvezd. Fantje so kadili cigarete, se pačili in mi zagotavljali, da sem izrezana Japonka. Odločila sem se, da se vrnem h griotom, ko je iz teme na školjčnih stopnicah stopil fant s kitaro v roki. Pozdravil je naglo in vse hkrati, sedel v mojo bližino na ogrado strehe in pričel uglaševati instrument. Njegove hlače so bile zlikane na oster rob, čevlji zleščeni tako, da so skupaj z rumenimi vrtnicami na njegovi do komolcev zavihani srajci svetili skozi temo. Razlikoval se je od svojih namenoma malomarno urejenih sovrstnikov v tenis copatih in majicah extra extra large. Bilo je očitno, da ga zaradi tega spoštujejo in da je eden tistih glasbenikov, ki igra samo takrat, kadar se mu zahoče. Utihnili so, ko je pričel igrati. Tudi če ne bi, jih on ne bi slišal, razen enega, ki je vzel v roke majcen tamtam. Za nekaj kratkih trenutkov je bilo slišati, kakor da se zaletava, kakor da želi s sinkopiranim ritmom zvok prenaglo napolniti s svojim življenjem in se zato izgublja na poti vase. Njegov obraz je bil ves miren, veke mehko stisnjene v kavno zrno, le napeto telo in trzljaji v kotičku ust so pričali, da je v nedvomni sreči njegovega igranja tudi kanček muke. Nato je ujel jasno, gibko, a prav nič sladko melodijo. Ni bil virtuoz, a igral je po svoje in z iskricami, ki jih lahko skleše le tisti, ki predano ljubi svoj instrument. Dlje ko je igral, več izginjajočih spominov je priklical, bolj kot je improviziral, si sproti izmišljal, bolj značilno afriško glasbo je igral. V njej je bilo prav toliko sreče kot žalosti in več smeha kot solz - bila je popolna. Potegnilo mi je na jok. Srečna sem se zavedla, da sem pod zvedami južnega neba.

29. avgusta, Mopti

Prebrala sem, da so zanimivi dnevniški zapisi bolje plačani od nezanimivih. Zato za tole poročilo iz podpopka Evrope, iz maternice Sveta zahtevam najvišji možni honorar in še malenkost čez. Novica je namreč izjemno zanimiva.

Opazila sem, da se pripadniki mojega plemena, ki ga zvesto ljubim in sem nanj pogosto ponosna, za črno celino in črne ljudi ne zanimajo posebej pretirano. Nič afriškega se jim ne zdi zanimivo, razen morda ene zelo določene reči. Tomo Križnar in še kdo drug - pa tudi meni se je že pripetilo - mi je povedal, da se je v trenutku, ko je bil ves vzhičen, ker mu je uspelo drugim o Afričanih povedati nekaj razumljivega in resničnega, vedno našel kdo, ki ga je prekinil in povprašal, ali je res, da je narava temnopolte moške bolj radodarno obdarila. Nič vulgarnega ni bilo v njihovi skrbi, le zanimalo jih je. Dragi moji beli bratje, zaskrbljenost je utemeljena. Res je! Zakaj bi lagala. Pred pol ure, ko sem bila še vsa nevedna, bi vas morda potolažila, češ, saj razlika ne more biti omembe vredna, zdaj pa ne dvomim več v njen pomen in obseg. Dokazi so preveč očitno veliki.

Sedim na terasi pristaniške restavracije, pijem kokakolo, ne kadim in nasploh sem treznih misli. Če pogledam na desno vidim klobčič zasidranih pirog, če pogledam na levo - in tja gledam - vidim dvajset in več moških, ki se goli kopajo v reki. Zakaj se umivajo na tako vidnem mestu, ne vem, saj jim očitno ni do tega, da bi se razkazovali. Sramežljivi so. Celo med slačenjem in oblačenjem pazijo, da je najpomembnejše varno skrito. V njih ni nudističnega duha. Z eno dlanjo se milijo po laseh in telesu, druga pa jim služi za figov list. Toda pred desetimi minutami se je zgodilo nekaj, zaradi česar sem jaz po novem za lepo število centimetrov pametnejša. Eden izmed na bregu parkiranih mopedov se je prevrnil in prekucnil druge ter kolesa v vodo. Možje so zakrilili z rokami ter brez pameti in sramu stekli reševat svoje premoženje. Tako je bilo in nič drugače. Zato sem videla. Dokazov nimam, saj mi še na kraj pameti ni padlo, da bi prizor fotografirala. Res je tudi, da sem kratkovidna, da ima topla voda svojo moč, da se takrat, ko gre zares, stvari postavijo v trdnejša razmerja in da ljubezen dela čudeže. Upanje torej obstaja. Prepričana sem, da mi moje bele sestre ne bodo zamerile, ker sem jim povedala, kaj imajo in za kaj so morda prikrajšane. Prizadetih se bojim, saj me lahko, užaljeni, spravijo ob dober glas. Zato ponovno poudarjam, da sem tole zanimivo novico zapisala le iz dobičkanosnih in vzgojnoizobraževalnih razlogov.

30. avgusta, Jenne

Mesto gledam s polno luno v srcu in s popotnim prahom v ustih. Ne poznam besed, ki bi ga mogle opisati. Tolažim se, da jih nihče ne pozna, da sploh še ne obstajajo.

31. avgusta, Jenne

"Nahoum Traore Di Bamoj, Nahoum Traore Di Bamoj?" je odkimaval mlad moški, ki sem ga na prostranem in tihem trgu pred mošejo vprašala za pot do hiše svojega prijatelja. "V Jenneju se vsi pišemo Di Bamoj. Jaz sem Abdoulaje Di Bamoj."

"Kaj pa Traore?" me je zanimalo.

"Tudi Traorejev je veliko."

"Gospod Nahoum je bil pred mnogimi leti neke vrste pomemben uradnik," se nisem vdala.

"Ne poznam!" je rekel odločno. Takoj zatem se je udaril z dlanjo po čelu: "Seveda! Nahoum Traore Di Bamoj. Ha, ha. Nahoum Traore. Le kdo ga ne pozna! Greva!"

"Moj mož je na obisku pri svojem bratu v Moptiju," je povedala čedna ženska zrelih let.

"Škoda," sem rekla jaz. "Pred tremi ali štirimi dnevi mi je rekel, da se vrne pojutrišnjem.”

Abdoulaje ni preslišal očitka v mojem glasu. Nejevoljno me je pogledal:

"Madame! Če ste poldrugo leto živeli v Afriki, bi morali vedeti, da ko Afričani pravimo, da se bo nekaj zgodilo pojutrišnjem, ne mislimo, da se bo zares zgodilo pojutrišnjem. Mislimo le, da se zagotovo ne bo zgodilo jutri."

Užaljeno sem se obrnila k Tourejevi muzi:

"Pojutrišnjem se ponovno oglasim."

Sobotna priloga - Delo, 28. oktobra 1996

Papež pred mošejo

1. septembra, Jenne

Sram me je pomisliti, kakšen izraz sem si nadela, ko je k meni prisedel mlad fant, utišal transistorček, ki ga je držal v dlani, in kar se le da potiho vprašal, od kod prihajam.

"Iz Slovenije. Bivše Jugoslavije," sem odgovorila rezko in pogledala nazaj v knjigo. V mislih sem bila v Indiji, na predzadnji strani petsto strani debelega romana. Razgovori, ki jih brez izjeme načenjajo brezdelni mladeniči, so me pričeli pošteno dolgočasiti. Prepričana sem bila, da vem, kako bo potekal najin klepet. Bivšo Jugoslavijo sem omenila le zato, da bi ga skrajšala. Prebrani roman sem položila na mizo. Fant se je nerodno presedel na sam rob stola. Nejevoljno sem gledala nekam v zrak in čakala, da me vpraša, ali je Jugoslovakija bliže Moskvi ali Ameriki. Odkašljal se je:

"Jaz sem Ali. Ali, in ne Alija, tako kot vaš Izetbegovič."

Bila sem presenečena, a prepričana, da je ponovno le nesrečna Bosna tista, ki je Slovenijo ponesla v svet.

"Veseli me, da veš, od kod prihajam." Moj glas je bil zagotovo pokroviteljski.

"Da," je rekel, "Ljubljana je glavno mesto". Ni se postavljal, govoril je skoraj plašno: "Sedemindvajsetega junija leta 1991 se je pričelo in končalo čez deset dni. Če se ne motim, se kraj, kjer sta bila ubita dva turška šoferja kamiona, imenuje Trebnje."

Zdaj sem se jaz odkašljevala. Prvič sem ga zares pogledala. Njegov obraz je bil rosno mlad, noge in roke pa preklaste, komolčaste in kolenaste. Očitno je bilo, da ni bogat. Nočna ploha je steptane zemeljske ulice razmazala v blatna drsališča, a Alijevi čevlji so bili snažni, na njegovih do kolen potegnjenih belih nogavicah ni bilo niti ene same rjave pikice. Le reveži znajo hoditi po blatu in prahu, ne da bi se umazali. Čistoča je njihov ponos, zlikane in zakrpane srajce so njihovo dostojanstvo. Prvič sem tudi zapazila, da iz njegovega transistorja ne veje glasba, temveč hrešči govor. Angleško je govoril s finim, skoraj uradnim naglasom in kolonialno gosposkostjo, ki jo začutiš v glasovih BBC-jevih radijskih napovedovalcev. Sumljivo izvrstno torej za nekoga, ki odrašča v dremajočem mestecu francosko govoreče Afrike. Posvetilo se mi je, kdo je Ali. V vsaki tretji afriški vasi živi podoben poliglot. Težko je razumeti, kako se jim posreči nakopičiti vse to znanje, od katerega nimajo nikakršnih koristi, in od kod izvira njihova gola ljubezen do učenosti, ki je ne morejo z nikomer deliti. Le da so vsevedi brez papirnatih diplom običajno zrelejših let; tisti, ki še pomnijo kolonialne gospodarje, a do njih in njihove kulture ne čutijo grenkobe. Kljub temu sem vprašala:

"Zamudila sem olimpijsko finalno nogometno tekmo. Povej, kdo je zmagal?"

"Nigerija," je rekel veselo. "Sedemnajst minut pred koncem podaljška je Oroma s prostim strelom iz leve podal Amunikeju in on je zabil zlati gol."

Če bi ga še enkrat vprašala, kako je potekala igra, bi mi odgovoril z istimi besedami, morda bi dodal podrobnost, na primer ime argentinskega vratarja, a kaj dosti svoje pripovedi ne bi mogel popestriti, saj tekme ni videl, temveč je le slišal njen opis po radiu. Tudi angleščine se je naučil s pomočjo radia. Tista majhna črna skrinjica, ki jo stiska v roki, je v resnici velik bel svet. Za hip sem pozabila na Alija:

"Super! Izvrstna novica za Afriko in še boljša za nogomet. Ni ga bilo več za gledat, tako je bil dolgočasen."

Pokimal je:

"Dobra je za Afriko ter nogomet in slaba za Nigerijce, razen za generala Abačo."

Z očmi sva se nasmehnila drug drugemu, saj sva vedela, da se bo od zdaj naprej tok najinega pogovora poglobil pod plitvo površino golih podatkov.

Ali nabranega znanja ni metal v vodnjak brez dna. Ker je poslušal pozorno, je dolgo pomnil. Zato ga menjajoče se novice in spreminjajoča se mnenja niso mogla zbegati in zavesti. Za vsako vojno, ki je prizadela svet v zadnjih petih letih, je vedel, kdo jo je pričel in kdo je ni želel, kdo je v njej molil k bogu in kdo k hudiču, kdo je bežal in kdo je preganjal, tako kot ni imel pomislekov, komu je moč odpustiti in komu se ne sme. V njegovem čistem in pametnem srcu je svet tako preprost, kot v resnici je.

A dlje ko sva govorila, bolj sem bila otožna, čeprav nisva klepetala le o temnih rečeh. Žalostila me je fantova nemoč. Novico o izgonu petdesetih afriških emigrantov iz Francije mi je povedal s senco v očeh, saj sluti, da na zahrbten način prizadeva tudi njegovo prihodnost. Da bodo morda vsi njegovi darovi ostali za vedno zavezani s pentljo afriške revščine. Da tisti denar za študij arhitekture, ki mu ga že tri leta obljublja neki daljni sorodnik, verjetno ne bo nikoli dospel na njegov naslov. Da mu je namenjena usoda nekoga, ki mora biti zadovoljen, ker si lahko privošči baterije za transistor. Med pogovorom sem spila tri kokakole, on pa se je ves čas izmikal, češ da ni žejen. Skrbelo ga je, da ne bi pomislila, da se je k meni prisedel iz kakršnega koli drugega razloga, kot da se z mano v angleščini pogovarja o vsem ali čemerkoli. Pogled pa se mu je vendarle nehote ustavljal na moji knjigi, dokler mu ni ušlo:

"Salman Rushdie!"

"Prebrala sem jo. Če hočeš, jo lahko vzameš," sem rekla.

Tako se je razveselil, da je obmolknil in je meni postalo nerodno:

"Dober roman, mnogo boljši od Satanskih verzov."

"Tudi Satanske verze si želim prebrati."

Ne vem, zakaj sem vprašala, kajti odgovor sem poznala:

"Si musliman?"

"Seveda," je odgovoril in spet pomolčal.

Pravzaprav vem, zakaj sem vprašala. Zato, ker me iskrenost, toplina in popustljivost zahodnoafriškega islama vedno znova presenečajo in moram sama sebe nenehno opozarjati, da je vera starejša in bolj prava prav tam, kjer se ne uklanja dogmi. Ali moje prevzetosti z ljudmi, ki slavijo Enega in Edinega s kitaro v roki, ne bi mogel razumeti, saj ni nikoli potoval dlje kot do Bamaka in ne pozna predsodkov, ki jih Evropejci hočeš nočeš gojimo do ljudi njegovega boga.

Molk, ki ga je med naju spletel Rushdiejev roman, je bil vedno bolj zgovoren in neudoben. Čutila sem, da Ali razmišlja, kako bi se mi zahvalil za darilo. Nekaj mi je želel pokloniti, a kaj ko ni imel ničesar razen besed. Pa še te je izgubil. Končno se je nasmehnil:

"Bi rada videla Izvir! Kar si zaželiš pri Izviru, se ti bo izpolnilo na bregu jezera Debo."

"Je dovoljeno imeti tri želje?"

"Seveda," je bil vesel, da mi lahko pokloni tri, in ne le ene reči.

2. septembra, Jenne

Labirint uličic, iz katerih je spleteno mesto Jenne, je le navidezen. Zazidane senčnate steze te namreč nikdar ne zavedejo pred duri sodišča, policijske postaje, šole ali mestne uprave, temveč te zapeljejo na majhen trgec z vodnjakom, pod senco drevesa, do mizarske delavnice ali na prag poštnega urada, v katerem ne prodajajo znamk. Nikoli pa ti ulice ne pomagajo najti poti do mostu, čez katerega teče cesta v svet. Povrh vsega je most, ki se boči v mestno zaledje, širši, opaznejši in nadutejši od brezbrižne brvi v poznani svet. Zato se popotnik v mestu zadrži dlje, kot je načrtoval. Pogled na stisnjene veke maroških oken v stenah med sabo objetih hiš ga napaja z občutkom svobode. Momljanje islamskih verzov, ki veje po mestu iz dvainštiridesetih šol korana, in pogled na ženske, ki stopajo v ritmu pobožnega zvoka, pa opominjata, da si bolj od ceste in njenega prahu želi stanovitnosti in njenega miru. V deževni dobi je Jenne otok, na katerega te čez prvo reko pripelje piroga ali ladja in čez drugo betonski most. V času suše, so mi zagotovili njegovi prebivalci, mesto ohrani otoško samovšečnost, le da je takrat barva puščavske zemlje tista, ki ga loči od mirujoče kopnine.

V Jenneju je vse staro; pročelja hiš, ometanih z blatom riževih luščin in kravjekov, stoletna mošeja, celo pred petimi leti napeljani električni kabli so tam že od nekdaj. Trovrata ulična svetilka na praznem trgu brli s staroveško lučjo. Korak, že ko ga stopaš, tone v preteklost. Molčanje starcev, ki žalujejo pred hišo pokojnega, je zagotovo starodavno. Tako kot je starodaven odmev plesnih korakov, s katerimi svatovalke polnijo votlo zemljo. Brenčanje naključnega mopeda le za hip zmoti mestno tišino.

V soncu regratovega cveta mesta stoji mošeja. Ne stoji! Valovi v radostni krog. In nikoli ne veš, ali je bila ljubezen črnskih arhitektov do gibajoče se črte tista, ki je zaoblila njeno obličje v popolnost, ali sta jo dogradila dež in sonce. A nekaj je gotovo, v njej ni zaprt ranjen, bolehen bog. Saj se mošeja na tržni dan dvigne tako visoko v nebo, kot da želi branjevce pod sabo opomniti, da trgovske spretnosti niso edina človekova vrlina; ko pa otroci na trgu pred njo brcajo žogo ali se kratkočasijo z zidanjem peščenih tortic v obliki mošeje, se skrči vase in je vsa nizka, mehka in dekliška. Če mimo nje prikoraka goloprso dekle, se nasmehne ali pogleda v nebo.

Tistemu, ki ga zavajam na pomisel, da je Jenne nenavadno in koprenasto mesto, se opravičujem. Jenne je povsem otipljiv in v ničemer, razen v zvenu besed, ne spominja na Nevidna mesta, ki rastejo pred očmi Kublaj Kana, medtem ko si romanja naveličani Marko Polo zanj izmišlja zgodbe o mestih, ki jih v kristalni grad bogastva in oblasti ujeti kralj tako ali tako ne more obiskati. Res je le, da se v ljudeh, ki tavajo po njegovih ulicah, prebudi pesnik. Trgovski potnik mi je tako, na primer, povedal, da je v Jenneju potoval v preteklost. Prispel je do štirinajstega stoletja in videl karavano Mansa Muse skopneti na obzorju, čez dve leti pa mu je nekdo na jennejski tržnici povedal, da je kralj z zlatimi darovi zrušil kairski finačni trg. Novinarka, ki je čas ni zanimal, je v Jenneju potovala v prostoru; ob zvokih hipnotične glasbe je po Nigru in čez Atlantik prispela do Amerike. Učiteljica zemljepisa mi je prišepnila, da breg reke, na katerem stoji, teče in reka, ki jo gleda, miruje. Gospodinji je bilo moč v neprespanih očeh prebrati, da pesni hvalo rjavi koži. Vsi pa smo v Jenneju sanjali iste sanje, ki so le potrdile slutnjo, ki nas je prežemala, ko smo se izgubljali v navideznem labirintu mesta. Slutnjo, da zvezde nad Jennejem ob zori ne skopnijo v kupolo neba, temveč padejo na zemljo in se objamejo v satovje mestnih hiš. Tudi o mošeji v središču mesta se sprašujemo, ali ni morda zastrta luna.

Po dveh desetletjih temeljitega arheološkega izkopavanja, ki je razkrilo, da je na ravnici, le tri kilometre oddaljeni od Jenneja, imenovani Jenne-Jeno, že pred dva tisoč petsto leti cvetela prefinjena mestna kultura, je Unesco zapisal Jenne-Jeno oziroma Stari Jenne skupaj z Jennejem na seznam krajev izjemnega pomena za ves svet. Ker so od vsega, kar danes vidimo v Mladem Jenneju, zares stari samo temelji mesta, se sprašujem, ali ni morda med uradniki, ki so se odločili zaščititi mesto, sedel eden izmed tiste sedmerice modrecev, ki skrivoma, ne da bi mi to opazili, kot pripoveduje neka legenda, z razumnimi dejanji preprečujejo propad civiliziranega sveta. Začutil je in prepričal druge, da so spokojni bogovi in poganske sanje tisto, kar moramo zaščititi, če želimo preživeti. Razume tudi, da brez sanj budnost nima več pravega pomena.

3. septembra, Jenne

Razveselila sem se je tako, da se je bolj ne bi mogla. V tako majhni popotni torbi sem jo prenašala, da ne vem, kako je mogoče, da je v mesecu dni nisem nikoli opazila in sem nanjo celo popolnoma pozabila. Ribjo konzervo Delamaris vikend. Še bolj sem se razveselila starega slovenskega časopisa, v katerega sem, ne vem zakaj, pločevinko zamotala, preden sem se odpravila na pot. Vsakdo, ki živi ali je živel v tujini, bo razumel mojo srečo ob pogledu na štiri pole v domačem jeziku potiskanega papirja. Če si ga dolgo lačen, lahko z užitkom prebiraš celo Toporišičevo slovnico. Na smrt sestradana, več kot očitno, še nikoli nisem bila. Stekla sem do pekarne za vogalom, si kupila štručko belega kruha, pohitela do edine jennejske restavracije in si tam izprosila krožnik ter jedilni pribor. Neučakano sem sedla za mizo, veselo odprla konzervo in časopis ter se pričela jeziti. Izdaja je bila majska; vsaka tretja beseda v vsakem drugem članku pa je bila papež. Končno sem našla prispevek, ki ga je napisal nekdo, ki ga papež ni zanimal. Pa še pisal je dovolj tekoče in prijetno. A se nisem dolgo veselila. Tudi njega je omamilo praznično vzdušje vatikanskega obiska. V trenutku, ko je papež Slovencem zadnjič pomahal v slovo, je pisca prevzelo spoznanje, da je poglavar svete rimokatoliške cerkve le preprost človek. Zaprla sem časopis in odšla na trg pred mošejo.

Na pisca se ne hudujem, ker je zagotovo preprost in dober človek. Če ne bi bil, o človečnosti ne bi razmišljal. Razumem tudi, se mi zdi, kaj je s tistim kratkim stavkom “Človek!” želel povedati. Nenazadnje se zavedam (prav zdajle), da ljudje običajno ne napišemo tega, kar mislimo, vemo, čutimo ali bi radi napisali, temveč tisto, kar zmoremo napisati. Razburjena sem, ker vem, da prevzetost nad človečnostjo vidnih, vplivnih in slavnih osebnosti ni le šemasta, temveč v skrajnem primeru celo nevarna. Papež ne spada med skrajne primere, saj ni zagrešil ničesar zlega. Ker je spreten politik, pa ni mogel storiti tudi ničesar iskreno dobrega. Da je pameten, izjemen in nazadnjaški, je prav tako očitno, saj v obratnem primeru ne bi bil papež. Časi, ko so nam vladali podpovprečneži, so minili. Te dni so vsi zvitorepci. Tudi za jezike je nadarjen in nasploh mu ničesar ne primanjkuje, še najmanj odrskih luči. Le omikan se mi ne zdi dovolj za nekoga, ki mu je naloženo pasti duše. To bi pa že lahko vedel, da je Hvala edina beseda, s katero sme omikan človek odgovoriti na iskreno in toplo voščilo ob rojstem dnevu. Se je Nelson Mandela kdaj pritožil, da mu niso voščili zdravja in veselja v zulujščini ali ksoščini? Pa če me spomin ne vara, je Nelsona usoda omenjenih ljudstev bolj skrbela kot papeža kulturna identiteta slovenskega naroda v Postojni? In, navsezadnje, kaj ne poje cel svet Happy Birthday. Le zakaj ne bi smeli tudi mi Slovenci? Zaradi vesele pesmice ne bomo nič manjši. Razburjam se zato, ker sem prepričana, da smemo preprosti, nevidni ljudje, če želimo biti odgovorni in ponosni sami nase, o človečnosti vplivnih in velikih osebnosti razmišljati ali govoriti šele takrat, ko le-te storijo vse, kar je v njihovi moči, in to na najboljši način. Če so malce dobre ali skoraj poštene, še vedno ni dovolj, da bi nam bilo dovoljeno raznežiti se ob pogledu na njihove domače živali, otroke, nasmehe, zdravje, bolezni, navade in razvade. Nihče nima dovolj širokega srca, da bi v njem našel prostor za vsakogar in vsakega sočloveka. Zato si ne moremo privoščiti, da bi s sočutjem razsipavali. Če nas stisne pri srcu in iz oči priteče solza zaradi človečnosti nekoga drugega, jo raje kot za Velike, prihranimo za matere, ki razkopavajo predmestne vrtove v Kigaliju in v zemlji iščejo kosti svojih otrok, da bi jih lahko pokopale tako, kot se človeka spodobi pokopati, medtem ko papežu in njemu podobnim čas, tridnevni obiski “zgodovinskega” pomena in politična pamet ne dovoljujejo, da bi dvignili vplivni glas, da se tiste, ki so otroke pobili ali jih dovolili pobijati, med slednjimi je bilo lepo število katoliških duhovnikov, pravično kaznuje. Med dandanašnjimi velikimi osebnostmi sta samo Nelson Mandela in dalajlama tista, ki jima pristaja beseda človek. A kaj ko sta v trenutku, ko pričnemo razmišljati o človečnosti angleške kraljice, papeža, Billa Clintona, Franja Tudmana in še koga slabšega, izgnana v nebesa. Svetniki in angeli pa so malokomu življenjski vzor.

Ne vem, zakaj, za hudiča, se sploh razburjam! Le kaj drugega kot človek je lahko dobri stari Janez Pavel, saj nima ne repa ne rogov, kosmat pa tudi ni?

4. septembra, v avtomobilu in na avtobusu

Predstavljajte si, da sedite v avtomobilu, ki je parkiran pod navpičnim julijskim soncem. Vozilo se ne premika in okna so tesno zaprta. No, tako vroče je v Maliju. Pod večer se malenkost ohladi (če je hlad primerna beseda). Zato zvečer sediš v avtomobilu, ki je še vedno parkiran pod opoldanskim poletnim soncem, se torej ne premika, okenska stekla pa so spuščena, a le na eni strani.

Do Bamaka sem se želela peljati z avtobusom, ki bi se premikal in bi imel odprta okna. Toda potem sem med razklopotanimi vozili na moptijski avtobusni postaji zagledala privid. Bleščeč nov avtobus z zatemnjenimi okni, na katerem je pisalo AIR-CONDITIONED. "Je to res?" sem vzhičeno spraševala in pritrjevala bolj sama sebi kot drugim. "Seveda. Kaj ni napisano!" se je name razhudil tisti, ki mi je prodal vozovnico. Ni mi bilo mar, da bom na odhod klimatiziranega avtobusa čakala pet ur dlje, kot bi na običajnega. Navdušena nad hladno prihodnostjo sem zdirjala do pošte. Tam me je čakala druga razveseljujoča vest. Nanjo sem sicer morala malce počakati, uradnici sta namreč spali. V Jenneju so uradniki bedeli, a niso prodajali znamk. "Do Evrope en mesec," mi je povedala tista, ki sem jo uspela prebuditi z glasnim pokašljevanjem. "Letalsko?" me je zanimalo. "Zares," je zazehala. "Telefoniraš lahko. Telefon dela." "Ne, hvala! Bodo že počakali," sem mislila na bralce javnih dnevnikov v Sobotni prilogi. "Saj se nikamor ne mudi. V Afriki sem."

Predstavljajte si, da sedite v avtobusu, ki je parkiran pod navpičnim afriškim soncem. Steklenih oken klimatiziranega avtobusa ni moč odpreti, klimatizacija pa je pokvarjena. No, tako vroče mi je zdajle v Maliju.

5. septembra, Bamako

Z žetonom Boubacarjevega slonjega spomina sem danes zaradi novogoriškega kazina zadela perlo.

"Boubacar!" mi je stisnil roko moški, ko je stopil čez prag hiše malijske dive Oumou Sangare in brez predaha dodal, "Tebe pa od nekod poznam! Pred štirimi leti sva se srečala na festivalu Womad v Readingu."

Po vseh pravilih kakršnekoli rulete bi morala biti jaz tista, ki bi prva prepoznala Boubacarja, saj je on in ne jaz prva kitara Oumoujinega orkestra. V Readingu sva se res srečala, a se nisva niti predstavila niti nisva govorila drug z drugim. Šest britanskih in nemških novinarjev je spraševalo Oumou, jaz pa sem molče, prestrašena zaradi njihovega znanja in naglice, prestajala svoj novinarski krst. Na koncu sem nekaj začivkala, dovolj glasno očitno, da si je Boubacar zapomnil moj obraz in ime moje domovine. Pomislila sem, priznam, da so moji ženski čari vredni tako trajnega in pretanjenega spomina. Na žalost je Boubacar nadaljeval:

"V Sloveniji smo se izvrstno počutili. Dva malijska študenta živita v Ljubljani. Šefu festivala je ime Bogdan. V Novo Gorico pa je šlo z nami dekle, ki govori francosko. Tatjana! Oumou!" je poklical zalo pevko, ki se je igrala s svojim detetom, "Veš, od kod je Sonja? Iz Slovenije, to je tam, kjer smo igrali v kazinu. Ha, ha ... Nova Gorica!"

Oumou mi je stisnila roko tako, kot da me prvič vidi. Ko sem ji pred mesecem dni izročila Bogdanove pozdrave in ji povedala, da so bili poslušalci v Križankah navdušeni nad njenim koncertom, je za hip nagrbančila čelo, pokimala, se zahvalila in vljudno vrnila pozdrav. A nekaj mi je govorilo, da ni vedela, o čem govorim, kar ni nič nenavadnega, saj je malo evropskih, ameriških in afriških koncertnih odrov, na katerih še ni povzdignila svojega prekrasno mogočnega glasu. Odkar se je napol upokojila južnoafriška pevka Miriam Makeba, Oumou Sangare velja za najslavnejšo in najboljšo afriško glasbenico. Imenujemo jo Kristalni glas Afrike. Oumou je visoka stoosemdeset centimetrov, obuva se v čevlje z visoko peto, njen okrogel obraz pa je tako bister in lep kot njen glas. Ni se je moč nagledati. Povrhu vsega je izvrstna kuharica in skrbna gospodinja. Če dodam, da je izjemno pametna, radodarna in neke vrste revolucionarka, bo kdo pomislil, da lažem in da Oumou ni iz kosti in kože. Pa to niso zadnje tri stvari, ki bi jih želela povedati o svoji gostiteljici.

Perla ni obudila le Oumoujinega spomina. Tudi ostali glasbeniki iz njenega orkestra so me objeli z navdušenimi pogledi in mi povedali, da so v nekem mestu v bližini Nove Gorice res nastopali v prekrasni odprti koncertni dvorani.

Nisem jim utegnila pojasniti, da je tisti kraj v bližini Nove Gorice prestolnica neodvisne, samostojne in suverene republike Slovenije. V hišo je namreč stopil novinar s časopisnim izrezkom iz francoskega La Mondea. Pokazal je pol strani dolg članek o Oumoujinem junijskem koncertu v Parizu z naslovom Oumou Sangare Star de Stars. Oumou je rekla:

"Zelo dobro!" In takoj zatem glasneje: "Izvrstno! Zelo, zelo dobro!"

Dveletni Šerif je v ritmu potolkaval po bobnu. Če bi s stropa viseli kristalni lestenci, bi popokali, pa Oumou ni zakričala, le pohvalila je svojega sinčka.

Z Boubacarjem sva odšla nazdravit najinemu ponovnemu srečanju v bar za vogalom. Ko sva tretjič trčila s steklenicama piva, je Boubacar rekel po slovensko:

"Na zdravje!"

"Neverjeten spomin imaš," sem bila navdušena.

"Afričani pomnimo z ušesi, vi Evropejci pa z očmi."

Premalo sem spila, da bi mi bilo do filozofiranja, a ravno dovolj, da sem rekla to, kar mi je pač padlo na pamet:

"No, zdaj boš pa trdil, da si si Perlo zapomnil z ušesi."

"Ej, Nova Gorica," se ni dal zmesti, "Povsod sem igral, na Japonskem, na glastonburškem festivalu, v Afriki, v Kanadi, toda koncert v novogoriškem kazinu je najboljša izkušnja v mojem življenju."

6. septembra, Bamako

Pred soncem in hrupno ulico sem se zatekla na vrt majhne restavracije slabega slovesa. Sama njene neuglednosti ne bi zapazila, če mi ne bi natakar namignil, da se štiri Nigerijke in Ganka, ki so dremale za sosednjo mizo, v Maliju zadržujejo po službeni dolžnosti. Opravljale so torej tisti starodaven in premalo spoštovan poklic, ki v obdobju aidsa tudi v Afriki naglo izumira, a vsi vemo, da ne bo nikoli nikjer dokončno izumrl. Ganka se je odločila, da mi bo krajšala čas, in prisedla k moji mizi. Nato sva skupaj molčali in mežikali v sonce, dokler nisem jaz skozi režo omedlevice zapazila, da je deblo drevesa v sredini gostilniškega vrta prebarvano na belo. V Maliju sem prvič zapazila podoben fenomen, v Gani pa se ne spomnim, da bi videla eno samo drevo, ki bi raslo v drevoredu, pred restavracijo, v parku ali pred vhodom v urad, ki ne bi bilo skrbno prepleskano z belo oljnato barvo. Vprašala sem:

"Zakaj v Afriki barvate debla dreves na belo?"

Stisnila je obrvi in se z roko prijela za brado:

"Na kakšno barvo jih pa vi?"

7. septembra, Yanfolila, Wassoulou

Če petrolejka brli, okrog moje glave frflja tisoč vešč, če pa jo upihnem, je temno.

Sobotna priloga - Delo, 5. oktobra 1996

foto Cristien Jaspers

ČRNA ZVEZDA ČRNE CELINE

Spolzka cesta

Uradnik je dvignil kartonček s prometnim znakom P.

"Parking," sem odgovorila.

Nekaj časa je brskal po šopku lističev in izvlekel drugega.

"Stop."

Na tretjem je pisalo H.

"Hospital," sem rekla počasi in potihem, da bi čim dlje trajalo, saj sem vedela, da je, z izjemo prometnega znaka s kravo, zadnji, ki ga poznam.

Skupaj sva se zazrla skozi okno. Ničesar ni bilo videti, razen sive zavese, ki jo je ustvaril gost tropski dež. Bil je junij. Čas, ko v Gani oblačno nebo vsaj enkrat na dan pade na zemljo. Oditi iz hiše v takem vremenu je nemogoče. Ni dežnika, pod katerega se lahko skriješ. Izpraševalec mi je bil očitno naklonjen, vendar se je dolgočasil. Skomignil je, češ, ujeta sva, se počohal s svinčnikom po glavi, kakor da se je nečesa domislil, in hudomušno pomolil predme nov prometni znak, ki se v slovenščini imenuje spolzka cesta, jaz pa sem pomislila na poledico na cesti. Kljub dežju je bilo v uradu zelo vroče in bombažna obleka se je lepila na mojo kožo.

Na izpit nisem prišla nepripravljena. Angleški znanci so mi zaupali “osnovna pravila”; izpita za motorno kolo ne moreš dobiti, ker lahko v Gani voziš motor brez papirjev; dovoljenje za osebni avto stane približno deset angleških funtov, za kamion pa trideset. Vedela sem tudi, da je v državi lažje kupiti vozniško dovoljenje kot kilogram moke. Mnogo lažje, saj moke leta 1988 sploh ni bilo moč kupiti. Ko sem ganske prijatelje pobarala, če imam možnost priti do šoferskega dovoljenja po bližnjici, so brez obotavljanja odgovorili: "No problem. Ghana is a free country." Toda nihče me ni posvaril pred nevarnostmi deževne dobe.

Odkašljala sem se, v levi roki nerodno stisnila zvitek bankovcev, za katerega nisem vedela, kako in kdaj bi se ga bilo primerno znebiti, in z desno nekajkrat podrsala sem in tja po pisalni mizi ter dodala:

“... on the road. Sorry, ... I don't speak English very well."

"You mean slippery road?"

Rešilo me je pločevinasto vedro, ki so ga s stropa čofotajoče kaplje napolnile do roba.

"Kofi," je polglasno poklical uradnik.

"Sir!" je Kofi neslišno zaprl vrata za sabo in udaril z enim čevljem ob drugega, kakor da namerava salutirati. Nadrejeni je molče pokazal najprej na vedro in nato name, izročil podrejenemu list papirja, na katerem je bilo napisano moje ime in štirje križci, mi podal roko, voščil srečno vožnjo in ob Kofijevem strumnem Sir! odšel iz sobe. Vrata so tresknila.

Kofi je udaril nekaj žigov v zeleno knjižico in me obvestil, da dolgujem štiritisoč cedijev. Denar je preštel in ga položil v predal. Nikamor se mu ni mudilo. Izročil mi je dragoceni dokument. Na vratih me je ustavil njegov sproščeni glas:

"Do you know how to drive?"

"Naturally," sem odgovorila in umaknila pogled, saj je v njem pisalo, da se volana v življenju še dotaknila nisem. "Thank you, officer!"

"Don't mention it."

***

Bila sem zelo dobre volje. Če ne bi imela na sebi do gležnjev segajočega afriškega krila, bi od vznemirjenja stekla po ulici. Veselilo me je, da sem se izmaknila vsem tistim nadležnostim in “ponižanjem”, ki so jih menda deležni odrasli ljudje, ko se po pošteni poti učijo voziti. V mislih sem že sestavila zgodbico, s katero bom doma prijatelje pripravila v smeh. Nisem se počutila krivo in še manj me je bilo sram. Nasprotno, počutila sem se pametno in prefrigano. Šele ko sem v tihi restavraciji Kingsway, v srcu živahnega Kumasija, proslavljala svoj uspeh s steklenico piva, me je pričelo v srcu nekaj kljuvati. Bom ostala poštena, če malo, samo malo poguljufam? Ali ni s poštenostjo tako kot z nosečnostjo, si ali nisi, vmes ni ničesar? Lahko rečem, da nisem nikdar nikogar podkupila, če pa sem si pravkar kupila vozniško dovoljenje? Priznati sem si morala, da je bilo “opravljanje vozniškega izpita” prijetno in zabavno. Res je tudi, da si v Gani vsi kupujejo vozniško dovoljenje, tako bogati kot revni, samo dovolj denarja morajo prihraniti. Če jim brat, ki dela v Nemčiji ali Angliji, pošlje star avtomobil, imajo zagotovljen še poklic taksista ali voznika avtobusa. V ganski korupciji je nekaj socialističnega, skoraj demokratičnega; vsakdo se je lahko udeleži.

Nekje v mestu me je pričakal za Gano neobičajen prizor. Beračica brez nog je v kalabaš lovila umazane bankovce. Vrgla sem velikega. Mlada žena je z nasmehom polepšala svoj že tako lep obraz in s prstom pokazala tja, kjer bi naj bile noge:

"Prometna nesreča."

Ganska “demokratična korupcija” ni bila več smešna.

***

Udeležila sem se nečesa grdega in umazanega, nečesa, po čemer Gana slovi, čeprav bi morala biti znana po toliko drugih, mnogo lepših stvareh. V Gani sem si želela splesti gnezdo in tam ostati. Bila sem eden tistih številnih tujcev - trgovcev, diplomatov, inženirjev, raziskovalcev, popotnikov in uslužbencev humanitarnih organizacij, ki se jim iz dežele ni mudilo. Občutek imam, da nas razen komarjev in malarije v Gani ni prav nič zares motilo. Uličnega kriminala ni bilo, nestrpne geste so bile redke, življenje je teklo spokojneje in počasneje od panonske reke.

Ganska pokrajina ni nič posebnega, monotona je in nostalgična, ponekod celo dolgočasna. V Gani nam je ugajalo zaradi Gancev.

Ljudje so prijazni, a nevsiljivi, delavni, ustvarjalni in iznajdljivi. Od svojih kolonizatorjev so prevzeli najboljše, omiko in stil, ohranili pa so afriško sproščenost in radoživost. Čeprav te otroci in tudi odrasli ob vsaki priložnosti nagovorijo z obroni (belec), so za barvo kože v resnici slepi. Rasizma v deželi ni, črnega ni bilo nikoli, belega pa so Ganci s svojim vzorom že davno osmešili. Do duševno bolnih in drugačnih so brezmejno tolerantni. V Gani moraš biti zares pošteno čez les, da te ljudje prepoznajo za norega. Norosti preprosto ne priznavajo. Povrhu vsega je Gana dovolj razvita ter moderna, da se tujec v njej ne počuti zgubljen. Ganskega zdravnika, ki je v šestdesetih letih obiskal Zagreb, so najbolj presenetile prazne ceste. Akra se je tedaj že dušila v izpušnih plinih.

In prav ta sončna, vesela in sorazmerno bogata dežela je bila zadnjih štirideset let ujeta v mrežo vulgarne in zastrašujoče korupcije. Zaradi nje je država obubožala in padla na kolena. Zaradi korupcije v Gani, prvi neodvisni afriški republiki, v katero so bile uprte oči vsega sveta in upanje vseh temnopoltih Afričanov, je na črno celino padel še en črni madež.

***

Šestega marca leta 1957 so po akrskih ulicah ljudje plesali, peli, vzklikali, se smejali in jokali. Proslavljali so rojstvo prve neodvisne afriške države. Tako so vsaj trdili in tako ponavljamo za njimi še dandanes. Gano imenujemo prva neodvisna afriška država zaradi načina, kako si je izbojevala neodvisnost, ter zgodovinskih posledic, ki jih je povzročila razglasitev njene neodvisnosti. V resnici Gana ni bila niti prva neodvisna afriška država niti prva neodvisna zahodnoafriška republika. Etiopija ni bila nikoli kolonizirana. Fašistična Italija si s petletno okupacijo fosilne države ni samo opekla prste, ampak se je tudi zasluženo osmešila. Toda s samosvojimi Amharci in Tigrejci, z njihovimi avtokratskimi vladarji ter z religiozno-etničnim fevdalizmom, v katerem so živeli, se Afričani niso čutili povezane. Etiopija je bila od nekdaj svet zase. Liberija je neodvisna republika že od leta 1847, vendar so v njej vladali potomci osvobojenih sužnjev, torej Američani. Na podlagi zunanjega diplomatskega sporazuma je bila tudi sudanska neodvisnost razglašena pred gansko. Zato na dan razglasitve neodvisnosti v Sudanu niso plesali, temveč so se pripravljali na vojno.

Za Afričane je razglasitev ganske neodvisnosti pomenila pričetek novih, pravičnejših časov. Obetali so si boljše življenjske razmere in demokracijo. Od razvitega sveta so pričakovali spoštovanje afriškega načina življenja, priznanje ogromnega deleža, ki ga je Afrika prispevala svetovni kulturi, ter opravičilo za ropanje naravnih bogastev, trgovino s sužnji in krvavo razkosavanje kontinenta. Skratka, želeli so biti nič več in nič manj kot enakopravni. Ustanavljanje nacionalnih držav, četudi v umetnih kolonialnih mejah, je bila videti najhitrejša in edina pot do še danes nedoseženega cilja.

"Če bo uspelo Gancem, bo uspelo tudi nam," so se v petdesetih letih bodrili Afričani. Nikakršnega razloga namreč ni bilo, da Gani ne bi uspelo. Neodvisnost si je pridobila po demokratični in mirni poti, brez ene same človeške žrtve. Res je, da sta bili industrija in infrastruktura šele v zametkih, toda dežela je premogla toliko naravnih bogastev, od tropskega lesa, boksita, mangana do zlata, da njihovemu izkoriščanju ni bilo videti konca. Osrednji in južni del Zlate obale, kakor se je država imenovala, dokler so ji vladali Britanci, je bil zasajen z donosnim kakavovcem. Od dvajsetih let do razglasitve neodvisnosti je bila Zlata obala z več kot dvema tretjinama svetovne proizvodnje nedosegljiv prvi proizvajalec kakava na svetu. In kar je še pomembneje, plantaže in osnovne stopnje predelave so bile v rokah domačinov. Angleži so že ob pričetku stoletja ugotovili, da je divjaško izkoriščanje v slogu belgijskega kralja Leopolda manj donosno od previdnega neokolonialnega prijema. Ganski kmetje so gojili cenejši in kvalitetnejši kakav, kot bi ga gojili brezpravni siromaki pod nadzorstvom drage kolonialne administracije. Ker so živeli dovolj dobro, tudi ni bilo razlogov za socialne nemire.

Po drugi svetovni vojni, v času, ko se je britanski imperij naglo podiral, je Zlata obala še vedno veljala za vzorno kolonijo. Imela je eno samo napako - ljudje niso želeli biti več kolonizirani. Več kot 40.000 zlatoobalnih vojakov, med njimi veliko prostovoljcev, se je v drugi svetovni vojni borilo na strani zaveznikov. Z bojišč na Daljnem vzhodu so prinesli ideje o enakopravnosti in pravici do samoodločbe narodov. Zmaga nad fašizmom je bila tudi njihova zmaga. Doma pa so jih čakali revščina, nezaposlenost in rasna diskriminacija. Želje po pravičnejši ureditvi sveta niso glasno izražali samo opeharjeni vojaki, temveč tudi trgovke, povezane v tradicionalne trgovske zveze, brezposelna mladež, ki je pribežala v naglo rastoča mesta, pristaniški in železniški delavci in celo kmetje, ki so se ustrašili zahtev kolonialne oblasti po požigu kakavovih dreves, obolelih za nalezljivim virusom. Najostrejše so bile zahteve zgovornih in liberalno mislečih izobražencev z doktorjem Danquahom na čelu. Leta 1947 je Danquah za tajnika njihove The United Gold Coast Convention iz tujine povabil mladega, poštenega in bistrega faliranega študenta Kwameja Nkrumaha. Ugledni akademik ni mogel predvideti, da je vabilo veljalo prvemu ganskemu ministrskemu predsedniku, tako kot tudi ni vedel, da bo pri sedemdesetih umiral v njegovi ječi. Nkrumahova karizma in njegove govorniške ter voditeljske spretnosti so presenetile vse, celo britansko oblast. Preprosto ljudstvo in mestni lumpenproletarci pa so se vanj in v njegove obljube afriškega socialističnega raja na zemlji zaljubili. Ni dvoma, da je šarmantni Nkrumah Afričane predstavljal dostojanstveno in tako zadal usodni udarec klasični britanski kolonialni politiki v Afriki. Pot do neodvisnosti je bila trdno tlakovana in jasna. Edini, ki so se obotavljali, so bili asantski ljudski poglavarji, ki so si pod britansko nadvlado zagotovili lokalno avtonomijo. Slutili so, da utegne prihodnja nacionalna oblast oklestiti njihove svoboščine in škodovati donosni trgovini s kakavom ter zlatom. Nkrumah jih je utišal s hrupnim govorom, v katerem jih je obdolžil nedomovinskega ravnanja. S slavoloka zmage v središču Akre je zažarela velika črna zvezda - simbol ganske državnosti.

***

Omamljen od priljubljenosti doma ter naklonjenosti po svetu je Nkrumah Afričanom obljubil podporo v boju proti kolonializmu in še več. Obljubil jim je nekaj, česar niso niti pričakovali niti potrebovali - fatamorganske Združene države Afrike. Svoje sanje je jemal povsem resno, zato je podprl vsako osvobodilno gibanje z denarjem države, ki si tega ni mogla privoščiti, kakor si tudi ni mogla privoščiti položaja celinske velesile.

Gancem je godilo, da so veliki in vzorni, tudi ideje panafrikanizma so jim ugajale, toda to, kar so si zares želeli, so bile nove šole, ceste, bolnišnice, službe in stanovanja. Nkrumah jim je vse to obljubil in obljubo tudi v veliki meri izpolnil. Prvi sadovi neodvisnosti so impresivni. Država je zgradila na stotine novih zdravstvenih domov in na tisoče šolskih poslopij. Res je, da so bile šole skromno opremljene, toda stale so v vsaki, še tako oddaljeni vasi. Gana je prva v Afriki uvedla brezplačno in obvezno osnovno šolstvo. Ustanovljene so bile tri univerze. Zgrajene so bile prve tovarne in prvo moderno pristanišče. Ves južni del dežele so prepredli s solidnimi cestami. Novi oblasti se je mudilo dokazati, da predvolilne obljube niso bile samo prazno politično govoričenje.

Zaradi silovitega razvoja in novih državnih institucij je nastala armada uradnikov, ki jih je bilo treba dovolj dobro plačati in nastaniti, da bi novo državo dostojno predstavljali. "Kaj je dovolj dostojno zame?" so se spraševali od vrha do dna oblastne piramide. Nihče v Afriki se pred tem ni znašel v podobni zagati. Nobenega vzora niso poznali, razen življenjskega stila bivših belih oblastnikov, ki so v koloniji, ne glede na izobrazbo ali položaj, živeli kot grofje. Nova buržoazija, ki je bila tesno zraščena z vladajočo Peoples party, se ni samo pričela nositi po modi belega kolonialnega uradništva, ampak je bila prepričana, da ji ekstravagantno življenje naravno pripada. Vendar v Gani ni prišlo do prepadne polarizacije družbe na manjšino, ki ima preveč, in večino, ki ima manj kot nič, kakor se je pozneje zgodilo prav v vsaki mladi afriški državi. Ker je Nkrumahova država vlagala in gradila brezskrbno in na veliko, kot da njena blagajna nima dna, in ob tem besedičila o socializmu, si je veliko ljudi, prav vsak, ki je bil blizu korita, mislil, da tudi njemu pripada veliko. Za vsakim posameznikom, ki je “izterjal svoj delež”, je stala razširjena družina. Sorodniki so od njega zahtevali službe, kredite, stanovanja ... Za rodbino je bila lokalna skupnost, ki je želela imeti cesto, bolnišnico ali avtobusno postajo. Navsezadnje je moral novi Big Man poskrbeti za blagor plemena, ki mu je pripadal. Širše družbeno dobro in država sta se znašla na repu prioritetne lestvice ganskega politika oziroma uradnika.

Tako se je začelo. Državni denar je na poti od vrha do lokalnih koncev kopnel hitreje kot aprilski sneg. Kmalu ni nihče več vedel, kdo kroji in kdo šiva, kdo hodi in kdo ga poriva, kdo pije in kdo mu naliva. Samo leto po razglasitvi neodvisnosti, so se zaslišale prve obtožbe o nezakoniti porabi občega denarja. Nekaj tatov je bilo kaznovanih, tisti pa, ki so se znašli na “pravi” strani politične lestve, so bili nagrajeni z dovoljenjem, da kradejo naprej.

Korupcijski škandali Nkrumahovega imena še oplazili niso. Nkrumah si je sicer privoščil bleščeče politično življenje in je rad potoval, vendar je doma živel skromno. Nigerijski zvezdnik Fela Kuti pravi, da je njegova mati, levičarska aktivistka Fanmilayo Kuti, vprašala Nkrumaha, ko jo je presenetil z obiskom, zakaj je obiskal njo, ne pa svojih “bratov” v Lagosu. Nkrumah ji je odgovoril: "Ne želim srečati predsednika in ministrov. Ne družim se s korumpiranimi ljudmi."

Pa vendarle se je družil s korumpiranimi, vsi okrog njega so si mazali roke s sumljivimi posli in vsakdo je lahko videl njegove sodelavce, da so se naselili v palače in si nakupili nepremičnin, vrednih na milijone dolarjev. Videli so tudi njihove žene, ki so se premikale samo še na štirih kolesih, kako nališpane in pokrite s košatimi lasuljami v restavracijah zaničljivo odrivajo domače pivo Star in si naročajo uvoženi Heineken, ki je, mimogrede, manj okusen od Stara. Nkrumah ni bil slep, pravi Joseph G. Amamoo v knjigi Ghanaian Revolution. Pred korupcijo je namenoma zatiskal oči. Ministri so lahko počeli, kar so želeli, tako dolgo, dokler so odkrito poveličevali “nkrumanizem”, znanstveni in afriški socializem ter afriško enotnost.

Nkrumah se je zlomil pod težo politične slave in obljub, ki jih je dal Gancem in Afričanom. Bolj kot je bilo očitno, da obljub ne bo mogel izpolniti, bolj trmasto se jih je oklepal. Ni se želel odpovedati čudežni viziji o nagli preobrazbi dežele, v kateri je več kot devetdeset odstotkov prebivalstva živelo od poljedelstva, v sodobno industrializirano državo blagostanja. Niti potem ko so cene kakava sunkovito padle in se je državna blagajna izpraznila, tuji investitorji pa so, z izjemo tistih, ki so bili pripravljeni nekaj iztržiti od Nkrumahovih belih slonov, iz države naglo bežali. Drugod po Afriki jih je čakal čistejši dobiček, ki ga ni bilo treba deliti z domačini. Neokolonializem je že postavljal pijavke in potreboval je zanesenega in negospodarnega Nkrumaha, da bi dokazal, kako Afričani ne znajo poskrbeti sami zase in je zato prisotnost velesil na kontinetu nujno potrebna.

Nkrumah je bil žrtev, bil pa je tudi krivec. Državo z zalogami, ki so presegale osemsto milijonov dolarjev, je z nespametnimi investicijami v industrijo spravil na boben. V nekem bučnem govoru je izjavil, da ne bo mirno spal, dokler ga ne bo z obeh bregov reke Volte pozdravil tovarniški dim. Če je želel imeti tovarne, je potreboval energijo in prav z izgradnjo megalomanskega hidroenergetskega jezu Akosombo si je zabil zadnji žebelj v krsto svoje politične kariere. Gana je bila zadolžena, korupcija se je razpasla čez vsako mero dobrega okusa, v trgovinah ni bilo moč kupiti niti najnujnejšega in velika večina ljudi je živela slabše kot v času britanske nadvlade. Če Nkrumah leta 1961 ne bi kruto zatrl politične opozicije in zavladal kot diktator, bi lahko verjeli, da je ravnal nespametno le iz naivnega, toda dobronamernega idealizma, tako pa je očitno, da ga je vodila tudi pijana strast po politični moči.

Danes se Ganci Nkrumaha spominjajo samo še po njegovih dobrih dejanjih. Politiki in izobraženci se nanj sklicujejo z isto nejasno naklonjenostjo, kot to počnejo Turki, kadar beseda nanese na Atatürka. Le besede socializem se izogibajo, od Nkrumaha dalje namreč pomeni korupcijo. Preprosto ljudstvo pa Nkrumaha tako ali tako ni nikoli povezovalo s političnim zlom, v njihovem spominu je ostal junak in človek, na katerega so ponosni.

V asantski vasi, ki jo dobro poznam, saj sem se v njej leta 1990 ustavila za kratkih devet mesecev, me je spoštovani in spoštljivi gospod Asare nekajkrat povabil na “izobraževalni” sprehod. Kadarkoli sva se na blatni makadamski cesti spotaknila ob zaplato asfalta, ki je pričala, da je bila cesta pred mnogimi leti tlakovana, je vzdihnil in s prstom ponosno pokazal na asfalt:

"Nkrumah!"

"O o o o, dober človek," je dodal, če je imel občutek, da nisem razumela. "Tisti pod njim so bili pokvarjeni. O, bilo je težko!"

Moralni razkroj ganske družbe v zadnjih letih Nkrumahove vladavine so bolje od številnih političnih komentatorjev opisali ganski pisatelji. V romanu Ayija Armaha The beautiful ones are not yet born tava poštenjak, človek brez imena, kot tujec v tuji deželi po mestu, ki ga več ne prepozna, čeprav ga ni nikoli zapustil. Njegovi prebivalci so se spremenili, pozabili so stare bogove in častijo samo še denar in uspeh. Nihče ga ne spoštuje. Tisti, katerih podkupnine zavrača, mu očitajo krutost in sebičnost. Žena mu očita, da je neumen in da je ne ljubi. Če bi jo ljubil, bi sprejel podkupnine in ne bi dovolil, da se ona in otroci otepajo z revščino. Če bi bil pameten, bi živel tako kot njegov prijatelj iz mladosti, ki v šoli res ni bil kaj prida, zdaj pa ima visok položaj, tri avtomobile in vilo z angleškim straniščem. On pa ima prazne žepe in smrdljivo stranišče na štrbunk. Toda nekega dne se stvari obrnejo na glavo. Razbesneli vojaki prevzamejo oblast in s prstom na petelinu lovijo padle bogove po mestu. Prijatelj se zateče v poštenjakovo hišo. Ko vojaki potrkajo na vrata, se človek brez imena zave, da je iz obkoljene hiše samo en izhod - luknja v greznici. Lahko bi se maščeval in pokvarjenca predal vojakom, toda maščevanje se mu gnusi bolj od gnilobe, zato se prvi splazi skozi človeško govno in potegne prijatelja na svobodo. Oba sta umazana, oba smrdita. Korumpirana družba umaže tako krive kot nedolžne! Ko prijatelj zasluti rešitev, se mu na lice prikrade nasmešek, človek brez imena pa je bolj potrt in zgubljen kot kdajkoli prej. Življenjski ogenj v njem ugaša. Korumpirana družba je stroga do poštenih in popustljiva do pokvarjenih!

Samo ena struktura ganske družbe ni bila prepojena s korupcijo - vojska. Nkrumah se nanjo ni spoznal in tudi zanimala ga ni, čeprav je ganske vojake pošiljal na antikolonialne misije po vsej Afriki, od Egipta do belgijskega Konga. Nobena izmed vojn ni bila njihova. Če bi bil Nkrumah vojsko poznal, v državo ne bi povabil sovjetskih vojaških svetovalcev. Njihova navzočnost je angleških manir in doslednosti vajene ganske generale žalila in jezila. Zdeli so se jim primitivni in arogantni. Jeseni leta 1965 je Nkrumah napovedoval novo vojaško intervencijo v Rodeziji. Februarja leta 1966 je vojska prevzela oblast. Polkovnik Kotoka je naštel razloge za vojaški udar: korupcija, gospodarski kriminal in zloraba oblasti.

Velika Črna zvezda ni več svetila in drugim kazala pot v lepši jutri. Afriki je napovedovala žalostno usodo, revščino, korupcijo in nasilje.

***

Vojaški režim je obljubil dokončni obračun s korupcijo in tiranijo. Ošabno je kaznoval najbolj očitne kršitelje, vendar je staro garnituro tatov kmalu zamenjala nova. "Kdo je poglavitni krivec? Nkrumah?" se sprašuje slovenski pisatelj Evald Flisar v potopisu Južno od severa. "Je s svojo razsipnostjo sprožil spiralno drsenje, ki ga njegovi nasledniki niso mogli zavreti. Ali pa se ti niso dovolj trudili, da bi ga zavrli?"

Vojaški oblasti je vendarle uspelo začasno zajeziti nagel gospodarski propad. Zahodu je obljubila postopno odplačilo podedovanega dolga in si zagotovila nove kredite in investicije. Ganci so prvič izvedeli, da tisto, kar so kradli drug drugemu, sploh ni bilo njihovo, ampak izposojeno. Vendar si vojaki niso drznili uvesti nobene radikalne reforme. Težko nalogo so prepustili leta 1969 izvoljeni civilni vladi bivšega Nkrumahovega nasprotnika doktorja Busije. Busia je bil antropolog svetovnega slovesa in izvrsten teoretik, vendar ni bil ne spreten in še manj populističen politik. Ljudi ni znal prepričati, da so ukrepi zategovanja pasu, zvišani davek na dohodek, petdesetodstotna devalvacija in odprava posebnih privilegijev, ki so jih uživali učitelji, uradniki in vojaki, nujno potrebni, če želi Gana stati na trdnih in varnih tleh. Tudi korupcije se je lotil na nepravem koncu. Obtožil je libanonsko emigrantsko skupnost in z zakonom izločil posamezne obrobne gospodarske panoge, ki naj bi bile odslej dostopne samo Gancem. Libanonska skupnost je bila korumpirana, o tem ni bilo nikakršnega dvoma. Prenekateri so vrtoglavo obogateli prav v času, ko je Gana drsela v revščino in pomanjkanje. Vendar je bil ukrep prenagljen. Ne samo zato, ker je škodoval že tako šepajoči blagovni preskrbi, temveč ker ni bil nastrojen proti veliki industriji in velikim ribam. In nenazadnje so tisti Libanonci, ki so si lahko privoščili ob pravem času podkupiti ganske emigrantske uradnike, v deželi ostali; drugi, manj pokvarjeni, pa so bili z desettisoči Liberijcev in Nigerijcev izgnani iz države.

Gance vsak razgovor o podkupovanju spravi v slabo voljo. Prepričani so, da jih tujci že vnaprej obtožujemo. Če želiš izvedeti, kaj menijo o korupciji, jih moraš vprašati, kaj si mislijo o libanonskih in indijskih trgovcih. "Če goljufa Ganec, je slabo. Če krade Libanonec, je zelo zelo slabo," mi je letos januarja napol očitajoče in napol v smehu odgovoril prijatelj Musa. "Libanonci ne spoštujejo dežele, v katero so se zatekli in v kateri si na kruh mažejo maslo. Tako dolgo, dokler imajo koristi, so ganski državljani, ko pa bi morali za Gano nekaj storiti, se nenadoma prelevijo v goste. Denar nalagajo v švicarske banke. Afričan pomeni manj kot nič, če bogastvo zadrži samo zase. Spoštovan je samo, če ga deli s svojimi ljudmi. Mora se postaviti, zato ukraden denar kljub vsemu ostane v deželi. Naša korupcija vas fascinira, do svoje pa ste popolnoma nekritični. Sistematično korupcijo, ki je rezervirana samo za tiste na vrhu, je težko prepoznati. Ne vidite je in zato mislite, da je ni. Poleg tega zamenjujete podkupnino z uslugo. Ne razumete, kaj v naši kulturi pomeni darilo. Izmenjavanje daril je omikan način sporazumevanja. Ni potrebno izgubljati besed, samo daš in samo sprejmeš."

Pomislila sem na obisk pri Asanteheneju, vrhovnem poglavarju vseh Asantov. S sabo sem prinesla steklenico žganja, tako kot narekuje obredna tradicija. Po končanem obredu sem prejela v dar steklenico žganja.

"Darilo daš drugemu, zato ker si ga je zaslužil, zato ker je revnejši od tebe ali zato da z njim izmenjaš uslugo. Imam doktorat in zaposlen sem pri državnem podjetju. Na mesec zaslužim približno sto dolarjev. Polovico plače pošljem sorodnikom, z ostalim pa živim, kakor pač morem. Ne kadim in ne pijem alkohola. Ne zato, ker sem musliman, ampak ker imam prazne žepe. Pivo stane dva dolarja. Doslednosti in poštenosti si kratko malo ne morem privoščiti. Ali naj grem, na primer, delat šoferski izpit po uradni poti? Trikrat bi padel in za izpitne takse plačal vsaj petkrat več, kot če bi prvič “pošteno” plačal. Uradnik zasluži trideset dolarjev na mesec! Drug drugemu pomagamo. Gre za preživetje. Je preživetje že korupcija?”

***

Če so Nkrumah, generali in Busija povzročili razkroj ganske družbe zaradi razsipnosti in nespretnosti, je naslednji protagonist, general Ačempong, državo dokončno zlomil zato, ker je bil sam pokvarjen, po vojaško omejen in po mnenju nekaterih Gancev neumen. Neumni sta bili gesli, s katerima si je pridobil naklonjenost množic, in zato z lahkoto vrgel z oblasti liberalnega Busijo: "Ne bomo plačali!" in "Sem pravi moški, zato dolgov ne bom plačal!" Le kdo pri zdravi pameti bo investiral v državo, prepolno nerazumljivih problemov in kaosa, ki ji povrhu vsega vladajo zmešani vojaki? Vendar je na začetku Ačempong le nekako vozil; cene kakava ter zlata so bile ugodne in obnovil je stara prijateljstva z “bratskimi vzhodnoevropskimi narodi”. Z besedami je Ačempong obljubljal gospodarski čudež, z dejanji in lastnim vzorom pa je spodbujal tihotapstvo in podkupovanje. Političnim zaveznikom je omogočil nakupe dovolilnic za uvoz industrijske opreme in osnovnih živjenjskih potrebščin. Ti so dobrine zadrževali tako dolgo, dokler niso dosegle vrtoglavih cen. Prodajalne so bile prazne, če si želel kupiti kilogram riža, si moral najprej podkupiti vsaj tri ljudi, se spominjajo Ganci. Ženske, ki so v vrstah čakale na kruh, pa so vojaki pretepali, češ da po nepotrebnem spravljajo oblast v zadrego. Ačempong je bogatim posameznikom osebno prodajal dovolilnice za sečnjo tropskega gozda, potencialno največjega ganskega naravnega bogastva, katerega izkoriščanje je bilo z zakonom strogo omejeno. Nihče ne ve, koliko hektarjev pragozda je bilo posekanega, saj je razredčeni gozd postal lahek plen gozdnih požarov. Storjena škoda je nepopravljiva.

Po Nkrumahu so Ganci imenovali ulice, trge in cestna vozlišča, po polkovniku Kotoki akrsko letališče, po Busiji inštitut ali dva, Ačempong pa je dal svoje ime nadležnemu plevelu, ki se razrašča po gozdnih pogoriščih in poljih.

Ugodna posojila in poslovne pogodbe je poklanjal tudi svojim političnim nasprotnikom in se glasno norčeval na njihov račun: "Dajmo jim nekaj za “chop”, tako da se bodo morali tudi oni zagovarjati, ko bomo polagali račune." (Chop je ganskoangleški pogovorni izraz za uživanje oziroma jedenje.) Čas obračuna je prišel leta 1979 z dvema zaporednima vojaškima udaroma. Na prizorišče je priletel noro drzni letalski poročnik Jerry Rawlings.

***

Rawlings je oblast prepustil izvoljeni vladi doktorja Limanna. Toda ne za dolgo, na silvestrovo leta 1981 se je vrnil in pod obtožbo nekompetentnosti in korupcije Limanna vrgel z oblasti. Rawlings ni obetal nič dobrega. Z denarjem ga sicer ni bilo moč podkupiti, vendar so se njegovi vojaki obnašali nasilno in divjaško kot še nihče dotlej. Vsakdo, ki je glasno zagodrnjal ali se samo znašel ob nepravem času na nepravem mestu, je imel veliko možnosti končati s kroglo v glavi. Ječe so se polnile in Ganci so pričeli bežati na tuje. Gospodarstvo je obtičalo v tunelu brez izhoda. Povrhu vsega je leta 1983 deželo prizadela še suša. Hkrati je bilo čez noč iz Nigerije izgnanih milijon in pol ganskih delavcev. Lakota je trkala na vrata. Katastrofi so se Ganci izognili s spontano kolektivno zrelostjo - vsakdo, ki je kaj imel, je jedel manj, zato da drugi ne bi stradali. Leto 1983 je bilo za Gance leto katarzične izkušnje in zato leto notranje spreobrnitve. Gospodarski in politični kriminal sta se zmanjšala. Goljufati na veliko ni bilo več varno, saj je Rawlingsova roka udarjala pogosto, neselektivno in kruto. Res je tudi, da ni bilo več kaj krasti. Rawlings je Zahod zaprosil za gospodarsko pomoč in v državo spustil Svetovno banko. Druga polovica osemdestih let je zato čas postopnega gospodarskega okrevanja na račun resnične neodvisnosti in čas sorazmerne politične stabilnosti na račun demokracije. Ker Rawlings ni želel izgubiti gospodarske pomoči, se je uklonil zunanjim in notranjim zahtevam po obnovitvi demokracije. Slekel je vojaško uniformo, malenkost pogoljufal in na volitvah leta 1992 zmagal. Njegova politična stranka bi bila zmagala tudi brez goljufanja, saj je bila opozicija šibka in razdrobljena, ljudi pa je bilo bolj kot česarkoli strah sunkovitih sprememb. In, navsezadnje, Rawlings ni bil najslabše, kar jih je doletelo v zadnjih štiridesetih letih. Če bi bilo Veliko korupcijo moč izmeriti, ugibajo tisti, ki Gano poznajo, potem bi bila danes v Gani razširjena približno toliko kot v vsaki (bolj pošteni) zahodnoevropski državi. Z izboljšanjem življenjskega standarda pa se je unesla tudi “demokratična korupcija”.

Povedala vam bom skromen dokaz. Pred vsakim mestom, mostom ali križiščem v Gani čaka na potnike zapornica in nekaj policajev. To so neznameniti Police check point. Pred desetimi leti sem bila pogosto primorana policajem na vprašanje "Kaj si tokrat prinesla za nas?" odgovoriti s škatlico cigaret ali z drobižem; pred petimi leti so zadostovali “Lepi pozdravi iz Londona”, letos pa so policaji drog dvignili, še preden se je avtomobil ustavil.

Če sem bila dovolj dobre volje, sem jih ogovorila: "Ej, Ghana is a free country!" Vedno, brez ene same izjeme, so se nasmehnili, si z levo roko nagajivo popravili baretke, na katerih so imeli pripete z zlatom obrobljene črne zvezdice, in z desno prijazno pomahali v pozdrav.

Sobotna priloga - Delo, 29. junija 1995

foto Sonja Porle

Jerry Rawlings je O. K.

Najprej me je vrglo na levo in nato na desno. Vrata landroverja so se odprla samo toliko, da sem se na smrt ustrašila, in se spet zaprla.

"Pazi!" je vzkliknil gospod Ntim.

Cesta je bila takšna, kot da povezuje dva zadnja, pozabljena konca sveta. Ni si zaslužila svojega imena, čeprav je peljala iz obmorskega mesta s pravljičnim imenom St. Princes, v katerem so stale elegantne stare hiše in velik grad. V St. Princesu niso nikoli živeli princi, ampak nemški, holandski in angleški trgovci s sužnji. Pred dvesto leti so trgovci mesto zapustili in poti iz notranjosti dežele je prerasel gozd. Kraj je zaspal in na trohnobi žalostne zgodovine drema še dandanes.

Šofer je ustavil avtomobil, razpletel svoje roke, vzdihnil in se pričel smejati. Kolovoz pred nami je izginil v jezeru blata. Pogledala sem na uro.

"Ne skrbi," se je gospod Ntim z roko gladil po buški na glavi, "Twelve o'clock train običajno odpelje ob petih popoldan."

Ni me skrbelo. V Afriki nisem še nikoli ničesar zamudila. Zmeraj sem prišla prezgodaj. Landrover je premagal blato in z lahkotno pesmijo v stroju zaplaval po gladki cesti skozi pragozd in tikove nasade veliki cesti naproti. Ustavili smo se v prvi vasi in si šli poravnat kosti v prvo gostilno. Gostilna, imenovana NO TIME TO DIE, ni bila nobel, bila pa je snažna in na golih tleh so se poznale sveže sledi sirkove metle. Deklica je iz zamrzovalne skrinje okrasnega značaja, saj v vasi ni bilo elektrike, potegnila tri steklenice piva. Po dveh požirkih tople pijače so se mi po glavi vrtele samo še mehke misli, dokler mi ni pogled zastal na plakatu, ki je krasil eno izmed sten lesene kočice. Risbo goloba z oljčno vejico v kljunu je obkrožal svetniški venec dvanajstih fotografij. Pod njimi je pisalo: Voditelji zahodnoafriških držav.

Večina glav na fotografijah je bila pokrita z vojaškimi čepicami, dva generala sta skrivala oči za črnimi očali, trije predsedniki so poševno gledali izpod muslimanskih kap, dva sta imela vrat zadrgnjen s kravato, enemu pa obraza sploh ni bilo videti. Fotografija je bila namenoma zatemnjena.

"Ej," sem vzkliknila, "saj to je Blaise Compaore. Kdo bi si mislil, celo v Gani! Se pravi, da se ga nihče več ne sramuje."

"Le zakaj bi se ga sramovali!" se je zbudil gospod, ki je pri sosednji mizi meditiral ob šilcu žganja. "Ubil je svojega najboljšega prijatelja. Ubil je poštenjaka, ubil je upanje in vero. Zasluži si tole fino bratovščino."

Namignil je na plakat in vstal. Šofer in gospod Ntim sta se nerodno presedla. Kozarček žganja očitno ni bila prva pijača, ki si jo je tistega lepega dne privoščil Gospod.

"Lepo prosim, je tale baraba od Babangide kaj boljša," je s prstom pokazal na nigerijskega diktatorja. "Zvitež in pokvarjenec s pavjo glavo in repom," se je glasil njegov opis predsednika Slonokoščene obale Houphoueta - Boignyja. Vrsta je prišla na generala Momoha iz Sierra Leoneja: "Morilec in butelj." Od pogledu na liberijskega diktatorja Doeja je pljunil na tla. Vsem drugim je namenil: "Fuj, vsi so isti. Saj se sploh ne splača izgubljati besed."

Pomirjen je sedel na leseno klop.

"Kaj pa on?" sem pokazala na profil čednega ganskega predsednika.

Gospod je naveličano zamahnil z roko: "Eh, on je O. K."

Gospod Ntim je prikimal in šofer je brez navdušenja v glasu ponovil:

"Jerry Rawlings je O. K."

Možje niso pohvalili Rawlingsa, zato ker bi jih bilo strah sten z ušesi. Vsi so ga že imeli pod kapo. Če bi mislili, da si zasluži psovko, bi mu jo tudi privoščili, pa četudi bi namesto hihitajočih otrok skozi vhodna vrata pogledoval regionalni policajski načelnik s svojim tropom.

***

Še mnogo bolj me je presenetilo, ko je Rawlingsa pohvalil prijatelj Nenah. Vedela sem, da je Nenah jutro po Rawlingsovem državnem udaru v obcestnem jarku pred družinsko hišo našel hladno truplo svojega strica, uglednega akrskega pravnika.

Nenah je bil aristokrat od peta do glave. Takšen je bil in tako se je nosil. Rodil se je v plemenski aristokratski družini. Bil je izobražen, zadržan in prebiral je knjige o budizmu. Stanoval je v ulici, ki je nosila ime njegovega deda, enega tistih izobražencev, ki imajo zasluge za zgodnjo razglasitev ganske neodvisnosti. Nenah ni bil bogat. S podedovanim denarjem je kupil nekaj starih avtomobilov, jih registriral kot taksije in ob državni službi in doktorskem študiju na edinburški univerzi, vodil še svoj mali posel. Celo taksi je vozil, če je kateri izmed njegovih šoferjev zbolel. Življenje v Gani pred petimi leti ni bilo lahko.

"Jerry Rawlings je O. K.," je povedal brez cinizma v glasu, "edini, ki je sposoben vladati. Edini v Gani, ki zmore držati vse niti v svojih rokah."

Sedeli smo na lesenem pragu razpadajoče kolonialne hiše v predmestju Kumasija. Stari vrtnar je s srpom ritmično kosil travo med sencami limonovih in mangovih dreves. Vsakič, ko je zaključil delovni krog in se nam približal, je salutiral ter dobrodušno pozdravil:

"Thank you, Madame! Thank you, Sir! Thank you, Madame!"

"Thank you!" smo odzdravili vsi hkrati.

"Je pa nor. Normalen človek ne more pobegniti iz zapora, kjer sedi zaradi poizkusa državnega udara, in že naslednji dan frčati naokrog z letalom in se motoviliti na motorju po mestu ter čez mesec dni s peščico oficirjev, za katere, tako kot zanj, ni še nihče slišal, izvesti nov, tokrat uspešen državni udar. Pravi grof Monte Christo! Junija leta 1979 si ni nihče želel novega vojaškega udara. Nobenega pravega razloga ni imel za prevzem oblasti, pa vendarle je veliko ljudi prepričal, da je sam gospod Bog njega in njegove razgrajače poklical, da popravijo krivice. Z generalom Ačempongom je opravil že Akuffo. Toda Akuffo je storil usodno napako. Ačemponga bi moral zapreti in mu brez odloga soditi. V deželi, kjer lahko ljudje kurjemu tatu v trenutni jezi odsekajo glavo, je bil Ačempongov hišni pripor v eni izmed njegovih palač, kjer je lahko gledal televizijo, pil viski in sanjal o povratku, videti kot nagrada. To, kar smo mi gledali, so bili prazni lonci."

Rawlings je napako popravil, in to kruto. Ačemponga so vojaki popeljali po glavnih akrskih ulicah in ga vsem na očeh ustrelili na vojaškem vežbališču ob robu mesta. Ne da bi kdo mislil, da si diktator stroge kazni ni zaslužil, toda javna usmrtitev bivšega predsednika je bila nekaj nezaslišanega.

"Šok," je Nenah zvišal glas, "takšne stvari se dogajajo v Latinski Ameriki, Vzhodni Evropi ali Zairu, ne pa v Gani. Rawlings je pokazal, da se z njim ne gre šaliti. V ljudeh je vzbudil tako strah kot spoštovanje. Navkljub operacijam “hišnega čiščenja”, kjer so vojaki pretepali vsakogar, o komer so menili, da je imel kakršnokoli korist od padlega režima, so se ljudem bolj vtisnile v zavest njegove besede kot pa dejanja. Bil je preveč privlačen; mlad, odločen in nekorumpiran. In še enkrat nekorumpiran!"

"In nor," sem dodala.

"Seveda," se je nasmehnil, "je kakšen normalen že kaj dosegel na tem svetu? Mit o Supermanu, ki nas bo na hitro rešil stiske, je že pognal korenine. In vsi so vedeli, tudi zatem ko je prepustil oblast civilistom, da lahko pričakujejo njegov povratek, če se razmere v deželi ne izboljšajo. Izboljšanje pa potrebuje svoj čas. In Limann ni imel dovolj časa. V dveh letih ne moreš pomesti z nesnago, ki se je nabirala dvajset let. Rawlingsu pa ni bilo do čakanja. Oblast mu je več kot očitno dišala. Demokracija ni njegova skodelica čaja. Toda nekaj mu je treba priznati, kljub vsemu slabemu, kar je storil, je res, da je bil in ostal socialno osveščen. Ni mu vseeno, kako živijo preprosti ljudje. Ohranil je podobo običajnega človeka, ki ga je doletela izjemna usoda. Je populističen voditelj, vendar z več kot eno iskrico iskrenosti."

Res je, Rawlings si ni nadel cesarskih vzdevkov ali si nataknil na glavo čepice iz leopardove kože. Njegov portret ne krasi sten uradov, učilnic in trgovin. Sicer redko izide dnevni časopis brez njegove fotografije, toda ta običajno ni na naslovni strani in tudi ni na njej sam, ampak že v kakšni delavni družbi. Tudi bombažnih tkanin, iz katerih si ženske šivajo razkošne obleke, ni dal potiskati s svojim portretom in imenom. Zato ga ni doletela čast, ki si jo nadvse radi privoščijo afriški voditelji - njegove podobe se niso nikoli premetavale na zadnjicah afriških žena. "Tam, kjer spadajo," bi rekel Gospod iz gostilne No time to dai.

"Ostal je na zemlji, človek iz krvi in kože. Vsak mlad moški si lahko domišlja, da je lahko takšen kot on. Ženska pa tudi, ne vem, ali bi ga katera vrgla iz postelje."

"No, no!" je rekla Nenahova žena Arana. "Privatno je drugačen, kot pa kadar nastopa. Miren je in bolj malo govori. Pri naši družini se je ženil. Mojim staršem, tetam in stricem ni bil všeč. Saj veš, mi si radi podajamo roke in izmenjujemo vljudnostna vprašanja. On pa je stopil v hišo, vsem skupaj voščil dober dan in šel k Nani v sobo. Niso vedeli, kaj naj si mislijo. Drugačen je. Mislim, da rad tuhta. Grd pa res ni, še vedno je privlačen, čeprav jih ima že skoraj petdeset."

Jerry Rawlings se je rodil leta 1947 revnemu vaškemu dekletu iz plemena Ewe na jugovzhodu dežele. Njegov oče, po rodu Škot, ki je v Gani spočel še enega nezakonskega otroka, Jerryja ni priznal za svojega sina in bivši ljubici iz stiske ni pomagal niti z denarjem. Mati ga je vzgajala strogo, a ljubeče. Stika z očetom ni nikoli iskal. Zaradi očetovega strahopetnega ravnanja, obrekuje ganski novinar Mike Adjei, so se mu belci tudi nasploh zamerili. Resnici na ljubo ne obstaja noben dokaz za Rawlingsovo nestrpnost do belcev. Afričan je oziroma Ganec, na to je ponosen in tukaj bi bilo treba, kar se njega tiče, narediti piko.

Tete so bistremu, a nagajivemu Jerryju po končani katoliški osnovni šoli plačale šolnino za prestižno gimnazijo Ačimoto v Akri. Šolal se je na vojaškem oddelku srednje šole, za katerega je veljalo, da je namenjen siromašnejšim in manj uspešnim učencem. Pri devetnajstih je stopil v Ghana Air Force in prilezel do čina letalskega poročnika. Veljal je za discipliniranega in predanega vojaka. Manj discipliniran je bil zunaj kasarne. Popival nemara ni, je pa kadil travo in preganjal mlada dekleta. Najbolj so ga mikale lepotice iz dobrih družin in vsi vedo, da je utrgal nekaj najdragocenejših akrskih cvetov.

"Ženskarjenje ni škodovalo še nobenemu Gancu. Več ljubic imajo, večji, mislijo, da so. Pravi moški! Pff!" je Arana zavila z očmi.

Zgodbe o “pravih moških” Arane nikoli niso spravile v dobro voljo. Če sem jo jezila, da čez plot običajno skačemo v parih in da na vsakega porednega moškega pride vsaj ena poredna ženska, se je samo namrdnila. Bila je otrok poligamne zakonske zveze. Prevečkrat je slišala svojo mamo, kako je objokana v nemočni jezi očetu, ki ga ni bilo, saj je spal pri svoji prvi ženi, glasno očitala: "Preračunljiva je in ljubosumna. Res ne vem, kaj vidiš na njej!", da bi ji bilo do duhovičenj.

Leta 1977 se je Rawlings poročil z Asantko iz ugledne družine in dve leti za tem kot strela z neba padel v vrtinec ganske politike. "Od zdaj naprej bomo stvari urejali po etiopsko!" je zagrozil med zidovi kasarne, toda potrebo vojakov po pranju grehov s krvjo so Ganci kmalu okusili pri dnevni svetlobi, na mestnih ulicah in domovih. Po treh mesecih razgrajanja in lepem številu eksekucij brez sojenja se je Rawlings vendarle umaknil s političnega odra in se po dveh letih spet vrnil “delat red in mir”. Tudi tokrat njegova afriškomarksistična retorika ni obetala niti miru niti reda. Obljuba o “ljudski demokraciji” je prevedena v prakso pomenila prepoved političnih strank in zborovanj ter napad na institucije cerkve in pravosodja, “oblast delavskega razreda” pa izenačenje plač tistih na visokih s plačami tistih na nižjih položajih; zdravnikov z bolničarji, inženirjev z zidarji itd.

"Revščine in korupcije so bili po njegovem krivi bogati posamezniki. Večina bogatašev ni bila bogata niti za ganske razmere. Trgovcem so vojaki zaplenili zaloge živil, ki so jih skrivali pod posteljami v spalnicah ter dnevnih sobah, in nakradeno postavili na dolga leta prazne police državnih trgovin. Z zemljo so zravnali trg Makola v Akri, kot da so branjevke, ki na trgu prodajajo paradižnik in slanike, krive za ganski gospodarski polom," je rekel Nenah. "Ustanovil je celo nekaj delavnih brigad, ki naj bi za silo popravile vaške ceste, tako da bi kmetje lahko pripeljali kakavovec na trg. Razpadla infrastruktura je v resnici povzročila gospodarsko mrtvilo, toda niso bile slabe ceste krive, da kmetje državi niso prodajali pridelka, temveč sramotno nizke odkupne cene. Ceste, po katerih so tihotapili kakav v Togo in na Slonokoščeno obalo, so bile še stokrat slabše."

Sicer pa, vozne ceste gor ali dol, v Gani leta 1982 ni bilo bencina. Tisti pogumni posamezniki, ki so si drznili namigniti, da Rawlings s svojimi anarhičnimi ukrepi brca v temo, so končali v zloglasnih zaporih. Tako grozotnih, da so evropske srednjeveške ječe v primerjavi z njimi videti udobne, pravi Mike Adjei v knjigi Death and Pain - Rawlingses Ghana, in tako natrpanih, da so bili kriminalci spuščeni na svobodo, zato da bi se našel prostor za nesrečneže, obdolžene političnih zločinov. Adjei si je dve leti restantskega življenja prislužil s časopisnim člankom, v katerem je za enega izmed razlogov za lakoto, ki je Gano prizadela leta 1983, poleg suše in izgona poldrugega milijona Gancev iz Nigerije navedel neodgovorno ravnanje vojaškega režima, ki bližajoče se nesreče ni niti priznal, kaj šele, da bi mednarodno skupnost prosil za hrano in zdravila.

Pomanjkanje in nasilje sta pognala desettisoče ljudi v beg. Med tistimi, ki so na hitro spakirali kovčke, je bilo največ izobražencev. Zatočišče so našli v Zahodni Evropi in v Kanadi. Ganski doktorji so zdaj vozili taksije po Londonu in bili deležni drobnih ponižanj, ki slej ko prej doletijo vsakega temnopoltega priseljenca, ter kuhali jezo nad tistimi, ki so jim po nepotrebnem zagrenili življenje. Politični emigranti težko odpuščajo in še težje pozabljajo. Jerry Rawlings ima veliko sovražnikov.

"Rawlings ne spi v Gradu (The Castle - srednjeveška utrdba, ki je danes sedež ganske vlade) zato, ker ima sodobno in razumevajočo ženo, ampak ker je varen edinole za zastraženimi, debelimi zidovi," sta povedala Nenah in Arana ter prav vsak Ganec, ki se mu je zdelo vredno govoriti o Rawlingsovih življenjskih navadah.

Beg možganov je deželo, ki ji za razliko od ostalih afriških držav ni nikoli zares primanjkovalo domačih strokovnjakov, močno prizadel. Od nekoč napredne in razvite države, je ostalo bore malo. Časi highlifa, samonikle plesne jazz glasbe, zaradi katere je Louis Armstrong Gano razglasil za svojo duhovno domovino, so minili. Gana je bila samo še ena izmed neštetih pozabljenih afriških držav. In obeti so bili slabi. Toda ...

"Jerryja Rawlingsa je iznenada srečala pamet. No, ne vem, če ga je srečala pamet," se je naglo popravila Arana, "mogoče se je za vsako ceno želel obdržati na oblasti. Ni več pridigal o ljudski demokraciji in marksistom, ki jih je prej spodbujal s svojimi napadalnimi govori, je porezal peruti."

Svetovno banko, ki jo je leta 1981 imenoval za podaljšano roko imperializma, kateri Gana ne bo nikdar dovolila, da jo zdrobi v svoji pesti, je ob koncu leta 1983 previdno zaprosil za pomoč in izrazil pripravljenost podrediti se strogemu programu gospodarske preobrazbe, ki ga narekuje Mednarodni monetarni sklad. Navkljub razvpitemu kršenju človekovih pravic je Rawlingsova Gana takoj prejela radodarna posojila. Ne smemo pozabiti, da v ganskih rudnikih kopljejo zlato, ki po deležu zlata v rudi zaostaja samo za rudniki v Južni Afriki, in da na njenih poljih uspeva najkvalitetnejši kakavovec na svetu. Pri “pomoči” državi, bogati kot je Gana, se zmeraj več zasluži kot podari.

Zvestobo Programu strukturalne uravnave so Ganci plačali s skokovitim zvišanjem cen, ukinitvijo brezplačnega šolstva in zdravstva ter množičnimi odpusti državnih uslužbencev. Gana je odplačevala (in še odplačuje) svoj dolg z rigorozno doslednostjo. Rawlings ni bil več revolucionar, ampak voditelj države, ki jo je Svetovna banka ponujala za vzgled vsem ostalim državam v razvoju, saj se je Structural Adjustment Program edinole v Gani izkazal za sorazmerno uspešnega. “Modrooki sin Mednarodnega monetarnega sklada” je opozicija v izgnanstvu zmerjala Rawlingsa in se spraševala, zakaj le je moralo na stotine ljudi umreti, na tisoče gniti v zaporih in na desettisoče zapustiti svoje domove. Kaj ni Rawlings vrgel z oblasti civilno vlado zato, ker je uvajala politiko gospodarskega okrevanja, do pičice podobno tisti, ki jo zdaj sam nalaga na ramena preprostih ljudi?

Vendar so v svojih sicer upravičenih obtožbah le nekaj spregledali. Rawlings si z izposojenim denarjem ni nakupil rollsroycev, jadralnih letal in jaht. V Gani mi ni nikoli nihče prišepnil zgodbice o zabavah, kjer bi politiki nazdravljali afriški enotnosti s šampanjcem ali si z usti, polnimi kaviarja, izmenjavali ideje o rešitvi dežele iz objema revščine. Nekaj več, kot bi bilo potrebno, je res porabil za vojsko, toda malenkost v primerjavi z veliko večino ostalih afriških diktatorjev. Posojila je vojaški režim uporabil za obnovo infrastrukture, prehrambenopredelovalne ter rudarske industrije in politika zategovanja pasu je le prinesla nekaj pozitivnih rezultatov; zajezila je inflacijo, izboljšala bančni sistem in zagotovila ugodnejše odkupne cene kakava. Gospodarska rast v tretjem svetu ne pomeni nujno tudi manj revščine, vendar, pravi ganski ekonomist Kwasi Anyemedu, če nič drugega, razširi spekter možnosti in skupnosti olajša zadostiti osnovne potrebe. Priložnost za droben korak po socialni lestvici navzgor pa je bilo tisto, kar so si Ganci po tridesetih letih nepretrganega slabšanja in negibnosti najbolj želeli. Ljudje niso živeli dosti boljše kot pred desetimi ali dvajsetimi leti, vendar so lahko zdaj v trgovinah dobili še kaj več razen švedskih vžigalic, maroških ribjih konzerv in Palominih higienskih robcev. V restavracijah so spet stregli s pivom in kokakolo. Po milo in pralni prašek ni bilo več treba do Ouagadougouja ali Lomeja in mladi fantje niso več prelepljaji Tomosovih mopedov z nalepkami Yamaha. Z malo sreče in veliko truda so lahko upali na nakup pravega motorja. Hrepenenja so ob koncu osemdesetih let dobivala svoje prve snovne obrise. Ljudje so pričeli nenavdušeno hvaliti Jerryja Rawlingsa.

O demokraciji pa ne duha ne sluha. Rawlings je demokracijo omenjal samo takrat, kadar je nonšalantno pridigal, da za Gano in Afriko ni primerna. Padcu berlinskega zidu so strogo cenzurirani ganski časopisi namenili dva stavka, usmrtitvi Ceausescuja pa kratko, skoraj žalostno osmrtnico. Toda Ganci, z izjemo kriminalne in športne strani, tako ali tako niso brali domačih časopisov, ampak so, tako kot to počnejo preprosti in manj preprosti ljudje povsod po Afriki, zvesto pritisnili ušesa ob hreščeče radijske sprejemnike in poslušali, kaj ima povedati BBC World Service. Izvedeli so, da se svet naglo spreminja in se bo zato tudi Rawlings kmalu primoran spremeniti.

No, prav zaradi BBC-ja smo toplega avgustovskega večera leta 1990 zapravljali čas s klepetom o Jerryju Rawlingsu. Arana in Nenah sta me vprašala, kdo je jugoslovanski predsednik in kaj se v Jugoslaviji pravzaprav dogaja.

"Mojbog," sem začela, "ne vem, kje naj začnem. O joj! Zapleteno je. Zdi se mi, da je predsednik Slovenec. Ampak," sem končala, "no, povejta mi, kaj si mislita o Jerryju Rawlingsu?"

V hiši so me čakali težki kovčki. Občutek sem imela, da so polni dragocenosti: knjig, beležnic, fotografij in drobnih predmetov, ki jih človek nakopiči, če leto dni živi med dobrimi ljudmi. Ko sem doma kovčke odprla, so bili videti prazni. Šele ko sem iz časopisnega papirja odmotala igračo, kasetofon, ki ga je iz odpadkov naredil enajstletni deček, sem vedela, da mi je iz Afrike vendarle uspelo prinesti nekaj zelo dragocenega, samo afriškega in lepega.

***

Na britanski televiziji sem čez leto dni ujela kratko reportažo o dogajanjih v Gani. Ljudje so prvič po desetih letih volili lokalno administracijo. Udeležba je bila stopetdesetodstotna, je povedal novinar, navdušeni volilci so izkoristili slabo organizacijo in dvakrat oddali svoj glas. V časopisu sem kmalu zatem prebrala, da je vlada preklicala zakon o prepovedi pisanja o Kwameju Nkrumahu in “očetu ganske neodvisnosti” dvajset let po smrti priredila čustveni pogreb. Slavnostni govorniki so namigovali na povratek demokracije in Jerry Rawlings je napovedal delno amnestijo, novo ustavo in obljubil svobodne volitve. Istočasno je Amnesty International Rawlingsa obdolžila zatiranja in ustrahovanja prebujajoče se politične opozicije in Svetovna banka je Gani zagotovila nova posojila. Šibka opozicija se je v nemoči spomnila, da Rawlings ni čokoladne, ampak bledo rjave barve in kot takšen ne bi smel kandidirati za predsednika.

Slišati je bilo, da se v Gani godi tisoč stvari. Pa vendarle je bilo vse po starem, ko sem se leta 1992 na prikolici kamiona pripeljala nazaj v “domačo vas”. Psi so negibno dremali v cestnem prahu, otroci so v rojih tekali za mano in v zboru vzklikali: "Hello! How are you. I am fine. Thank you!" in nepoznana deklica se mi je molče približala, z znano kretnjo zgrabila moj kovček in si ga gibko posadila na glavo. Le odraslih ljudi ni bilo na spregled.

"V Kontanase so šli poslušat Jerryja Rawlingsa," je povedala prijateljica Cecilija. "Poglavar, gospod Ntim in gospod Asare, vsi so tam. Bojim se, da sva medve že prepozni."

"Decembra bodo volitve. Upam, da bo zmagal. Zakaj pa ne bi, saj je čisto v redu. Tisti v Akri, ki ga kritizirajo, ne vedo, kaj hočejo. Pravijo, da ne more biti predsednik, ker je mulat. Angel ni, tujec pa tudi ne. O preteklosti govorijo. Mogoče bi se radi samo maščevali. Ne, niso sposobni vladati."

Ni mi bilo treba poizvedovati, kdo bo zmagal na volitvah, več kot očitno je bilo, da se je večina Gancev že odločila za “stranko zmernega napredka v mejah razuma”.

***

In spet me je doletela žalostna usoda in Afriko sem obiskovala samo še s pomočjo skopih časopisnih člankov. V njih je pisalo, da je generala Babangido zamenjal še hujši in nevarnejši general Abacha, generala Mohoa pa je vrgel z oblasti prav nič pametnejši ali poštenejši general Strasser. V Sierra Leoneju je vojna in ljudje ne vedo, kam bežati. Dosmrtni, in kakor je bilo videti, tudi nesmrtni predsednik Houphouet - Boigny je le izdihnil. Mašo so mu peli v največji katedrali na svetu, ki prav nič slučajno ne stoji v njegovi rodni vasi. Krokodilje solze so tekle v potokih. Tudi za Doejem ni nihče jokal, toda kaj, ko so se na njegovo mesto prerinili trije krvi nedolžnih nič manj žejni vojaki. Jerry Rawlings pa je še vedno priljubljen pri svojih ljudeh in bo na volitvah leta 1996 skoraj gotovo ponovno zmagal, je pisalo.

"Dobro bi bilo, če bi!" mi je letos zatrdil prav vsak Ganec, ki sem mu povedala, da se je dežela spremenila na bolje, odkar sem jo zadnjič obiskala.

"Vidiš, elektriko imamo," so mi vaščani razkazovali napol prazne hladilnike in ponosno prižigali ter ugašali gole žarnice po svojih skromnih izbah. "Poglej Evropo, Rusijo in Ruando! V Gani se nismo nikoli pobijali v milijonih. Svoj mir plačujemo s počasnim napredkom. Življenje ni lahko in denarja nimamo, toda ni nam slabo."

O Rawlingsu so imeli povedati več dobrega kot slabega, čeprav bi si ga lahko po novem glasno privoščili.

"Zakaj je Rawlings priljubljen," sem vprašala Metodo, zavedno Ganko slovenskega porekla, "ko pa vsi vedo, kaj je počel in navsezadnje še vedno počne?"

"Dober ni samo zato, ker je boljši od drugih zelo slabih afriških politikov. Dober je zato, ker ima Gano rad in ni pozabil, kako se počuti človek, ki hodi lačen in strganih hlač po obcestnih jarkih."

***

"Kdaj odpelje twelve o'clock train za Kumasi?" je zakričal gospod Ntim čez gručo ljudi pred okencem za prodajo vozovnic.

"Kmalu, čez uro ali dve," se je glasil odgovor.

Ura je bila pet popoldan. Modrina neba je naglo bledela. Obzorja so se obarvala z brezčutno sivino, in ko je bilo videti, da bodo takšna ostala na vekomaj, je nebo nenadoma zagorelo v dolgih zlatih plamenih. Edino, kar si človek zaželi ob takšni predstavi, je mir in steklenica blagega ganskega piva.

Čakali smo na terasi restavracije z razgledom na železniško postajo in polmesec hiš ob pristanišču. Ladje so mirovale, na postaji se je nekaj premaknilo in se spet ustavilo. K sosednji mizi je sedla visoka, mična gospodična. Majčka ni mogla skriti popka in trdega trebuha. Šivi na oprijetem mini krilu so pokali. Naročila je limonado in si nekajkrat potegnila krilce navzdol. Ko se je naveličala ogledovati svoje dolge noge in elegantne čevlje z visoko peto, je odprla torbico in iz nje vzela šminko in ogledalce. Po vsakem potegu s šminko je napela ustnice, kakor da se namerava nasmehniti, in v okrogla lica sta se ji udrli dve okrogli jamici.

"Slaba, slaba, zelo slaba punca," je rekel šofer.

Vendar kljub svoji poklicni usmeritvi ni bila videti “slaba”, drzna ali izgubljena in še manj poltena. Takšna je bila, kot so vse Ganke, topla in skoraj nedolžna. Vsak mornar vam bo povedal, da so Ganke lepe, zelo lepe ženske, čeprav zdaleč ne spominjajo na manekenke. Zato pa v Gani nočem ostati. Kar se tega tiče, mi je v Angliji bolj všeč.

Vlak je odpeljal ob osmih. Pohitel je, kakor da želi nadoknaditi zamujeno, po hrbtu mesta, med razmetanimi skladišči in kupi ogromnih hlodov, čez prve travnike in goščo. "V Kumasiju boš čez šest ur," sta se na postaji poslovila prijatelja. Vendar se je vlaku kmalu nehalo muditi. Ustavljal se je v vsaki vasi in za vsakim ovinkom. Pozno, morda že zjutraj, sem naveličana obrisov nočne pokrajine zaspala in sanjala, da se vozim na vlaku, prepolnem klepetavih potnikov, ki skozi okno od hihitajočih se deklet kupujejo banane, koruzo in ocvrta piščančja bedrca. Zbudila sem se prepotena. V kupeju je bilo vroče in slepeče svetlo. Vlak je žvižgal in se ustavljal med stojnicami kumasijske tržnice. Sopotnico, ki je že stala pri vratih s potovalko na glavi, sem vprašala, koliko je ura:

"Twelve o'clok," je odgovorila.

"Exactly?"

"Nearly exactly."

Sobotna priloga - Delo, 14. oktobra 1995

foto Sonja Porle

Barva sladke čokolade

"White monkey!"

"White monkey," je ponovil grleni glas za mojim hrbtom.

V trebuhu me je zabolelo. Nisem vedela, kaj naj si mislim, in še manj, kaj naj storim. V Afriki me ni še nikoli nihče užalil. Če sem otroke prehitro vzela v naročje, so zakričali ali zajokali in odrasli so mi nekajkrat namignili, da mi ne bi škodovalo, če bi si pobrila dlake na nogah in se malenkost poredila. Toda posmehovali se mi niso nikoli, četudi se nisem vedno obnašala tako, kot je v deželi prav in v navadi. Pozabila sem, kam sem namenjena. Ustavila sem se sredi ceste in odložila kovček.

Pred mnogimi leti sem šla z gručo otrok v gozd za vasjo. Nekje visoko na veji smo odkrili nenavadno, vojaškemu škornju podobno zapuščeno ptičje gnezdo. Zaželela sem si ga. Najstarejši izmed dečkov je v naglici odvrgel napol oglodan koruzni storž in kot blisk splezal navzgor po gladkem deblu, z eno roko je obvisel na veji in z drugo odmotaval gnezdo, zgrabil ga je, še enkrat zanihal na veji, se z nogama in svobodno roko oprijel debla, ter kot da hodi po ravnih tleh, spretno zdrsel na zemljo. Poklonil mi je pravljično darilo. "Bravo," sem rekla navdušeno, "plezaš kot opica". Dečkov obraz se je zresnil. Povesil je oči. Takoj sem vedela, da sem ga polomila in da napake ne bom mogla popraviti. Razumel je, kaj sem hotela povedati in ni bil užaljen. Bil je žalosten. V Afriki je opica prepovedana beseda. Ni še dolgo tega, kar so belci Afričane zmerjali z lenuhi, umazanci in opicami.

Ne, nisem imela pravice biti užaljena. Toda le zakaj, sem se smilila sama sebi, moram ravno jaz pogoltniti psovko, ki si jo je prislužil moj rod. Oči so se mi nehote orosile. Obrnila sem se, da bi videla tistega, ki me je ozmerjal.

Sedel je na obcestnem kamnu. Bil je bos in gol. Okrog vratu mu je bingljal razcefran srajčni ovratnik. Na kuštravi glavi se mu je majala zarjavela konzerva. Iz nje je štrlelo dolgo petelinje pero.

Še preden so se mi solze razlile v smeh, je mlad moški, ki je za obcestnim jarkom nekaj prodajal, nagca treščil s časopisom po hrbtu. Pero je padlo iz konzerve.

"Oprostite, prosim, gospa. Tale človek je nor, zelo nor."

Norec je zamomljal nerazumljiv stavek.

"V imenu Gane se vam še enkrat opravičujem," je rekel fant, pobral pero in ga vtaknil nazaj v konzervo.

Nagec si je popravil ovratnik in preveril, ali je petelinje pero spet tam, kjer mora biti. Poševno me je pogledal:

"White man give me MY MONEY!"

"Tiho, sem rekel! Zelo bom jezen, če mu boste kaj dali," je fantu zmanjkovalo potrpežljivosti, saj me je videl odpirati torbico.

"Ves dan že sedi tukajle in sitnari."

Vendar sem se jaz samo še veselo smejala in norcu ponudila petsto cedijev.

"No, thank you," je rekel. "Is not enough. You, white people, you have money!"

Tudi fant se je pričel smejati.

"Koliko stane kapa?" sem pokazala na črno policajsko baretko, ki je ležala na vrhu kupa starih oblek.

"Sto cedijev. Zate petdeset," je odgovoril moj vitez.

"Kupim jo samo, če mi jo prodaš za petsto."

Mladi mož je vedel, da sem si komajda opomogla od šoka, zato ni več “barantal”. Vzel je denar in mi izročil baretko.

"Ime mi je Kwasi. In tebi?"

"Yaa. Rodila sem se na četrtek, zato mi je ime Četrtek," sem zrecitirala v jeziku twi. Nataknila sem si baretko na glavo. Norec se je glasno zasmejal in Kwasi je vprašal:

"Si že bila v suženjskem gradu? Zelo je zanimiv. Saj si zato prišla v Cape Coast?”

"Ne," sem se zlagala. Nisem si mogla pomagati, samo smejala bi se. Pomislila sem, kako bi se slišalo, če bi Nemci turiste spreševali: "Kaj pa v Dachauu ste že bili?"

"Kaj je tako smešno?"

"Saj ni. Smejim se, ker sem srečna, saj vidim, da zmorete Afričani odpuščati. Nas belce imate radi, čeprav smo vam storili toliko zla."

"Ja, ampak ti nisi bila ena izmed njih. Odpuščati je nujno, drugače se svet vrti nazaj v preteklost. Nelson Mandela je odpustil. Deset tisoč dni je presedel v zaporu in je odpustil. Mandela je velik človek.”

"Največji! Zdaj pa grem. Grad si grem pogledat. Bye- bye!"

"Bye-bye. Hodi z Jezusom!"

"Bye-bye, white man!" se je poslovil norec.

Privzdignila sem policajsko kapo, dvignila kovček in odšla lahkih nog po razžarjeni cesti do velikega belega gradu.

***

Ducat temnopoltih ameriških turistov je zamišljeno postopalo pred grajskimi vrati. V rokah so držali dve knjigi in razglednice. Stisnili so se v gručo in nekdo jih je želel fotografirati. Kratkohlačnež je fotografa od zadaj potegnil za majico in ga opozoril, da bo slika mnogo lepša, če bo na njej še on. Poteze na obrazih turistov so se omehčale. Dečka so povabili medse in kupili školjko, ki jim jo je pred tem zaman ponujal.

Iz kolibe med kupi modrih ribiških mrež je prihajala razbijaška glasba. Spremenila sem svoj “študijski načrt”. Dobro sem vedela, kaj me čaka za belimi zidovi:

Skozi mogočna vrata stopiš na senčnato dvorišče, ujeto med visoke zidove. Kamniti tlak je bleščeč in gladek. Tiho je, zelo tiho. Ne morja ne mesta ni slišati. Šele ko nad vrati kvadrataste zgradbe zagledaš neznaten kamnit križ, se zaveš, da v samem srcu utrdbe stoji kapela. Vodič te popelje po stoterih stopnicah na ravno streho s topovi, obrnjenimi proti morju. "Tekmeci so vedno prišli po morju, nikoli po kopnem," naglo pojasni in že mu slediš v prepletene in prazne sobane z odprtimi okni, ki lovijo veter in svetlobo z vseh štirih koncev neba. "Tukaj je živel guverner," pravi "in tukaj trgovci s sužnji ter vojaki," nadaljuje, medtem ko odpira vrata v izbe z razgledom v notranjost grajske školjke. Molčiš in poslušaš lastno dihanje. Stoletja stari leseni podi škripajo, ko stopaš za vodičem, ki odpira vedno nova vrata. Znajdeš se na balkonu visoko nad še enim zaprtim dvoriščem. Majhno je in lično. Tudi tukaj je lepo, strašljivo lepo. Vodič potrdi tvojo slutnjo: "Z balkona so si trgovci izbirali ljubice. Spodaj so stale. Sobe na levi in desni so bile namenjene temu." Spet nimaš kaj vprašati, pokimaš, gledaš v zidove, kakor da na njih kaj piše, in se zazreš v popolno štirioglat kos neba, ki pokriva dvorišče. Vodič te povabi navzdol v grajsko klet.

Nad črnimi durmi se boči relief mrtvaške glave s prekrižanima kostema. V lica ti udari neznosna zatohla vročina in morje se oglasi hrupno in zlovešče. Vodič prižge golo žarnico ali pa z baterijo posveti po dolgi vegasti luknji. Nobenih sledov trpljenja; samo steptana zemlja in stene iz grobih kamnov. Stropi so nizki. Skloniš se in potegneš glavo med ramena. "Suženjska celica," pojasni po nepotrebnem. Končno vprašaš: "Koliko ljudi je bilo odgnanih v suženjstvo iz tegale gradu?" "Samo Bog ve," odgovori, vajen zmerom enega in istega vprašanja, "morda sto tisoč, morda milijon. Trgovci so goljufali s številkami in vsaj polovica zaprtih je umrla ali se odpovedala življenju, še preden so jih zvlekli na ladje."

Če te je v sobanah zgoraj stresal mraz, zdaj ne čutiš ničesar več. Ven bi rad, na tržnico, kjer smrdi po gnilih bananah in diši po svežem kokosovem mleku; na kozarec mlačne kokakole v obcestne bare, ki se imenujejo Sweet Life, Never mind ali Travel and See; na obalo, kjer ribiči stokajo pesmi o pregrešnih navadah svojih ljubic, medtem ko vlečejo ogromne deblake iz nevarnega oceana.

Toda ubogljivo si ogledaš še “udobnejše ječe” iz obdobja, ko so bili trgovci prisiljeni varčevati in so zato previdneje ravnali s svojim blagom, ter belsko pokopališče, ki se drži enega izmed bokov utrdbe. Pred izhodom kupiš dve knjigi, Ghana in Retrospect ter Forts and Castles of Ghana, ter razglednico gradu, za katero veš, da je ne boš nikomur poslal.

Bliže ko sem bila kolibi, mogočnejši in bolj urejeni so bili slišati ritmi. Bobni so utihnili, oglasil se je zbor angelskih ženskih glasov in se stopil z bučanjem morja. "Amen!" je otroški glas odrezal sladko melodijo. Zaslišalo se je ritmično ploskanje in melodična recitacija. Postala sem med vrati.

"Rada bi k maši in posnela pesem ali dve, če smem," sem ogovorila elegantno oblečenega gospoda, ki je slonel pred vhodom.

"Seveda," je odgovoril. "Od kod prihajaš?"

"Iz Slovenije."

"Je to blizu Moskve ali blizu Sarajeva?"

"Sarajevo je mnogo bliže."

"Dobrodošla!" je z roko pokazal, kam naj sedem, in pohitel med klopmi, na katerih so sedele v belo oblečene žene in dekleta ter možje v črnih suknjičih, do konca kočice. Za mizo, pokrito s čipkastim prtom, je dekle glasno bralo iz Svetega pisma. Verniki so še vedno recitirali vsak svojo molitev. Zaploskal je. Zbrani so v zboru zapeli "Je-su, Je-su, Aaa-mennn" Razširil je roke:

"Bratje in sestre. Med nami je prikupna gospa."

Naglo sem snela policajsko baretko.

"Prihaja iz dežele, kjer je vojna."

Dvignila sem roko, da bi ugovarjala, in jo spet povesila, žene so se že obrnile in me milo gledale.

"To je tam, kjer brezbožneži, ki pravijo, da so kristjani, ubijajo nedolžne ljudi. Dajmo, molimo za žrtve!"

Verniki so vstali, nekdo je vzel v roke kitaro, gospod je stopil za konge in dekle je potisnilo pod roko govoreči boben ter vzkliknilo: "Ena! Dva! Tri!" Tla so se pričela tresti, klopi premikati; igrali so Belafontejevo Kingston Girl. Žene so med plesom vrtele bele robce, možje so ploskali in v ritmu udarjali s petami ob leseni pod ali pa so, kot da nimajo kosti, nihali ob sladki glasbi. Peli so v svojem jeziku; stari dobri bog Njame bo pomagal tistim, ki potrebujejo pomoč in kaznoval tiste, ki si kazen zaslužijo. Otroci so poskakovali na ženskih hrbtih, enemu se je zahotelo mamine dojke in trije so zleknjeni spali na klopeh.

Za prvo molitvijo je prišla druga in tretja, pa spet malo govorjenja in še več bobnanja. Name so pozabili. Jaz pa sem pozabila, da imam obvezano nogo in da pravzaprav šepam. Tudi na walkman sem pozabila. Kaseta se je že zdavnaj odvrtela do konca. Omamljena od sladke glasbe in plesa sem ogovorila starko, ki je sedela od meni:

"Zgodovino pišejo zmagovalci, ritme in melodije zanjo pa si izmišljajo poraženci. Samo zato je lepa."

"Oj, belci, belci," me je potrepljala po rami in me pocukala za lase. Ob prvem udarcu na boben je vstala, zavrtela boke in zaplesala proti črni šolski tabli, ki je rabila za oltar. Dlje ko je plesala, mlajša je bila videti. Skozi špranje v letvasti steni so v kapelico padali trakovi oranžne svetlobe. Zahvalila sem se in se poslovila.

"V Elmino," sem naročila taksistu. Tropski večeri so kratki. Dvakrat se obrneš naokrog in že je temno. Na prvem sedežu so se stiskali trije potniki, na zadnjem nas je sedelo šest. Pravzaprav sem jaz sedela v naročju mehke gospe in v rokah zibala njenega dišečega dojenčka. Čez pol ure smo v Elmini v šopu padli iz taksija.

***

V Elmini je vse polomljeno; polknice, lesene verande in stopnišča. Hišni vogali so odkrušeni, vlažni omet se napihuje na umazanih pročeljih. Pred vhodnimi vrati nekoč elegantnih dvonadstropnih hiš stojijo kamniti levi brez šap in gobčkov. Pod slokim kamnitim mostičem teče gnojnica. Na blatnih ozkih ulicah se gnetejo ljudje. Starci posedajo na klopeh in pestujejo dojenčke. Žene smodijo ribe, udarjajo s kuhinjskimi tolkači v lesene ponve, šivajo obleke, hranijo otroke, prodajajo kasavo in paradižnike ali druga drugi češejo lase. Možje modrujejo v gručah ali sami zase, krpajo ribiške mreže, igrajo namizni tenis in kadijo cigarete. Otrok je toliko, da jih več ne bi moglo biti. Pridno se igrajo.

Za plitvo laguno, samo nekaj kratkih korakov od mestnega mravljišča, stoji ob morju ogromen bel grad, ki je mestu dal ime. Najstarejša izmed šestdesetih utrdb, namenjenih trgovanju s sužnji, ki še danes stražijo na čereh ganske obale. Leta 1492 so jo zgradili portugalski trgovci in pustolovci. Namenili so se trgovati z zlatom, toda kaj kmalu so spoznali, da so živi ljudje vredni več od zlata. Trgovina je cvetela. Za Portugalci so pripluli Holandci, Danci, Švedi, Španci, Angleži in celo Nemci. Holandci so Portugalcem ukradli Elmino in na strmem griču nedaleč od utrdbe zgradili še en gradič. Okrog griča se je razpredlo nenavadno mesto. Čez dvesto let so Holandce pregnali Angleži in leta 1807 prepovedali trgovino s sužnji, saj sužnjev sami niso več potrebovali, ker so izgubili kolonije v Severni Ameriki. Čez noč so se iz trgovcev prelevili v policaje. Elmina je začela propadati.

Bilo je soparno. Od rosno mladega dekleta, ki je ob sajasti luči petrolejke prodajalo drobnarije, sem kupila čokolado, lešnike in dve banani.

"Rada bi bila tvoja prijateljica," je rekla. "Ime mi je Vilhelmina."

"Kako, prosim?"

"VILHELMINA. Slišala sem, da je v Evropi kraljicam ime Vilhelmina?"

"Mogoče. Nobene ne poznam."

"V hotelu Hollywood stanuješ, kajne?"

Ni bilo težko uganiti, Hollywood je edini hotel v mestu in jaz edini svetlopolti gost.

"Da, ampak ne grem v hotel. Vroče je. Na hrib se grem ohladit."

"S tabo grem," je Vilhelmina brezbrižno zapustila svojo prodajalno.

Sopihali sva po strmi tlakovani stezi.

"Moja mama, brat in vsi doli pravijo, da si zelo lepa."

"Zakaj?" sem vprašala nečimrno.

"Zato ker govoriš gansko angleščino in si oblečena po afriško."

"Hvala."

Topla sapa je vela z morja. Sedli sva na suho travo in se naslonili na grajski zid. Pod nama so ležale strehe mestnih hiš, laguna s tisočerimi čolniči in suženjski grad.

"Veš, zelo si želim v Evropo. Rada bi videla Amsterdam, London in Lourdes."

"Če si pridna v šoli, sem prepričana, da ne bo težav."

"Če si reven, je vse težko." Vilhelmina je nagubala čelo. "Vi belci ste zelo pametni in dobri ljudje. Pa pogumni ste, po neznanih krajih potujete. Ampak, nekaj ti moram povedati."

Vedela sem, kaj mi bo povedala. To, kar mi je ob slovesu naročil asantski vaški poglavar, to, kar so mi očitali afriški prijatelji, kadar sem vanje drezala z vprašanji o korupciji.

"Primitivni ste. Kulturni ljudje ne zapuščajo otrok po sirotišnicah in ne zapirajo starcev v hiše, kjer umirajo med tujci. Le kako lahko počnete kaj tako krutega! Stari ljudje so pametni. Treba jih je poslušati in spoštovati. Potrebujemo jih, blizu so dušam naših prednikov. Ko se vrneš domov, povej svojim ljudem, da naj takoj zaprejo take hiše. Takoj!"

"Obljubim, da jim bom povedala."

Molčali sva in glodali čokolado.

"Na kaj misliš?" sem vprašala Vilhelmino.

"Mmm, na nekoga ..."

"Samo na enega?"

"Hi, hi. Včasih na dva. Hi, hi. Ne, ne! Zares samo na enega."

"Jaz tudi."

"O o o," je vzdihnila Vilhelmina, "lepo je imeti prijatelje."

V mestu pod nama se je prižigalo vedno več drobnih luči. V zraku je dišalo po skuhanih večerjah. Slišala sem klepet, vreščanje in smeh. Belega gradu nisem več videla. Utonil je v morju in temi.

Sobotna priloga - Delo, 6. januarja 1996

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Ervin Hladnik Milharčič:

POT NA ORIENT

Beletrina, 2009

Cena: 9,99 €

Orient je veliko več kot so zahodnjakove sanje o omamnih dišavah in skrivnostih, ki ga strašijo in hkrati vzburjajo. So zgodbe ljudi in krajev, krhke kot njihovi pripovedovalci. Ervin Hladnik - Milharčič nam z vso strastnostjo odkriva zgodbe Orienta, tke jih kot umetelno preprogo, v kroženju okrog resnice, ki se mu kot zahodnjaku vselej znova izmika.

Polona Glavan:

NOČ V EVROPI

Beletrina, 2001

Cena: 7,99 €

Noč v Evropi je romanizirano potovanje z vlakom po sodobni Evropi. Protagonisti, večinoma mladi iz vseh koncev sveta, se po svoji volji vkrcajo v kompozicijo spominov in ljubezni, ter se potujejo skozi noč, ki ne prinaša nič novega, vendar je tudi to dovolj za potešitev želje po novem.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-992(0.034.2)

PORLE, Sonja

Barva sladke čokolade [Elektronski vir] / Sonja Porle. - El.

knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2011. - (Knjižna zbirka

Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-401-5 (ePub)

258902528

Table of Contents

Ervin Hladnik Milharčič: Pod krošnjo prednikov

SONČNICE IN SENCE

Belo pismo, bel pečat

Bil sem ponosen zelo zelo

Ljudstvo, ki ga morda ni več

To, kar je bilo, še vedno je

Mlado spoštovanje

Ko spregovori Timbuktu

Nebo nad Bamakom

MALIJSKI DNEVNIK

Vprašanje nedolžnosti

Republika tisočerih kraljic

Papež pred mošejo

ČRNA ZVEZDA ČRNE CELINE

Spolzka cesta

Jerry Rawlings je O. K.

Barva sladke čokolade