Johannes Mario Simmel

AVTOBUS VELIK KAKOR SVET

AVTOBUS, VELIK KAKOR SVET

Prvo poglavje

Drugo poglavje

Tretje poglavje

Četrto poglavje

Peto poglavje

Šesto poglavje

AVTOBUS, VELIK KAKOR SVET

»Avtobus, velik kakor svet« je mladinski roman, primeren za mladino okrog dvanajstega leta, z veseljem pa ga bodo prebrali tudi vsi odrasli ljubitelji Simmlovih romanov na Slovenskem, in teh ni malo, saj se je Johannes Mario Simmel v zadnjih letih prebil med najbolj brane in kupovane avtorje pri nas. Njegovi romani »Pa čeprav ni zmeraj kaviar«, »Včasih je tudi jokati užitek«, »Odgovor pozna samo veter«, »Iz te snovi se tkejo sanje« idr. sodijo med uspešniče tudi pri nas, v nemško govorečih deželah pa so dosegli vrtoglave naklade in napravili iz Simmla najuspešnejšega nemškega pisatelja po drugi svetovni vojni.

Jeseni 1976 je Simmel presenetil beroče občinstvo s tremi knjigami za otroke (Avtobus, velik kakor svet, Moja mama ne sme nikoli izvedeti, Jokati strogo prepovedano), ki jih je sičer napisal kmalu po vojni, zdaj pa jih je izdal nekoliko predelane in posodobljene.

Zgodba pričujočega romana se začenja 26. dečembra zjutraj, ko se devetnajst otrok z rdečim avtobusom odpelje iz zasneženega Salzburga na zimske počitniče nekam v Alpe. Z njimi se pelje njihova vzgojiteljica, s sabo pa imajo tudi črno ovco, ki jo je treba spraviti nazaj na deželo. Otroci veselo čebljajo med sabo in mimogrede pristrižejo peruti svojemu vrstniku Helmutu, ki je trmast in preveč samoljuben. Stvar se zaplete, ko pridejo v neko gorsko dolino in se pred njimi spusti na često velik snežni plaz. Kmalu nato privrši z gora še en plaz in jim odreže umik. Ker ima eden od dečkov hudo vročino, se edina odrasla človeka med njimi — vzgojiteljica in šofer — odločita, da ga bosta s sanmi spravila do zdravnika. To se jima po naporni noči in dokajšnem tveganju, saj morala prečkati plazišče, tudi posreči. Otroci ostanejo medtem sami. Zberejo vse maliče, kar so jih jim dale na pot skrbne mamiče, in si jih tovariško razdelijo med sabo. Helmut je užaljen, ker je vzgojiteljca izbrala Thomasa, da bo med njeno odsotnostjo skrbel za red med otroki. Proti jutru jo na lastno pest mahne čez plazišče in malo manjka, pa bi svojo predrznost plačal z življenjem. Otroci ga začno sami iskati in Thomas ga izkoplje iz snega. Ker so medtem splužili tudi često, se otroci končno odpeljejo na počitniče, bogatejši za prenekatero spoznanje, do katerega so se dokopali v »avtobusu, velikem kakor svet«.

Zgodba o devetnajstih otrocih, njihovi vzgojiteljici, šoferju in črni ovci je prikupna in razburljiva.

Prvo poglavje

Črna ovca dirka po snegu — Osemnajst otrok teče kakor za stavo — Lucie mora jokati — Gospod Wiedmann grozi s klofutami — Zavrtimo kolo časa za nekaj ur nazaj — Rdeči avtobus je pripravljen za odhod — Debeli Martin kaže svoje mišiče in Karlija boli grlo — Helmut predlaga rokoborbo — Teta Beate se seznani z Josefom — Potovanje se začne — Helmut je besen in Josef jo pobriše — Thomas reši položaj — Zasliši se grmenje in nenadoma se stemni — Prav gotovo se je zgodilo nekaj strašnega.

Dne 26. dečembra, drugi dan božičnih praznikov, je debela črna ovca tekla po snegu poleg deželne česte, ki drži v Bergstadt.

Bilo je okrog poldneva in zelo toplo. Ovca je tekla proti gozdu, kolikor so jo nesle nožiče. Bila je tako debela, da je bila od daleč videti kakor velika, temna krogla. Za njo je teklo osemnajst otrok, dečkov in deklic.

To je nenavaden začetek za povest, kajne? A tudi povest sama je nenavadna — in potem ni prav nič čudnega, če je nenavaden že njen začetek.

Proti koncu dolge vrste otrok, ki so tekli za tolsto črno ovco, se je opotekala izčrpana majhna deklica. Deklica je bridko jokala in spet in spet obupano klicala: »Josef, Josef, prosim, vrni se, vrni se, prosim!«

Najbrž je bilo ovci ime »Josef« in najbrž je bila last male deklice. A bila je trmasta in samovoljna in ni se zmenila ne za kliče uboge male deklice ne za pozive drugih otrok, ki so jo prav tako na ves glas klicali po imenu.

Mlada ženska s prijaznim obrazom in plavimi lasmi je dohitela malo deklico in jo prijela za roko.

»Pomiri se, Lucie,« je rekla. »Ne joči. Tvojo ovco bomo gotovo ujeli!«

Ko je Lucie zagledala prijazno mlado žensko, so jo znova oblile solze.

»Oh, teta Beate,« je hlipajoč rekla, »le zakaj je Helmut odprl vrata? Ničesar mu nisem storila, on pa je odprl vrata in sunil Josefa ven! Zakaj, teta Beate, zakaj?«

Teta Beate je z Lucie gazila po globokem snegu in pogledovala proti robu gozda, kamor so medtem prispeli otroci. Ovca se je skrivala za prvimi drevesi. »Ne vem, zakaj je to storil,« je rekla teta Beate. »Gotovo ti ni hotel storiti nič hudega. In gotovo se ti bo opravičil. Prepričana sem, da mu je že žal, ker je ušpičil to neumnost!«

Po teh besedah sta molče gazili dalje.

Helmut, deček, o katerem sta govorili, je medtem sedel na stopnički velikega rdečega avtobusa, ki je stal ob robu deželne česte. Za volanom avtobusa je sedel debel možak v usnjenem suknjiču in z rdečim obrazom in ga jezno gledal. Debeli možak je bil voznik avtobusa in se je pisal Wiedmann. Gospod Wiedmann je bil zelo jezen.

»Presneto!« je jezno rekel. »Kakor da človek nima dovolj sitnosti že z devetnajstimi otroki! In kakor da že tako in tako nimamo čele ure zamude. Kje pa! Potem ti mora takle smrkavec še odpreti vrata in izpustiti ovco!« Helmut, deček, na katerega so letele besede gospoda Wiedmanna, je malče podrsal po stopnički. Ni mu bilo ravno prijetno pri duši.

»Saj tistega nisem storil nalašč,« je negotovo rekel.

»Nisi storil nalašč!« je jezno ponovil gospod Wiedmann. »Vrata so se odprla kar sama od sebe, kajne? Ali misliš, da nisem opazil, kako si mali Lucii nagajal že vso pot od Salzburga?« Zlezel je s sedeža, stopil iz avtobusa in se približal Helmutu. Helmut je bil velik, krepak deček. Človek bi rekel, da se nikogar ne boji. A gospod Wiedmann je bil očitno izjema. Pred njim ga je bilo zdaj presneto strah. Potegnil je glavo med ramena in boječe pogledoval navzgor, medtem ko je voznik rekel: »Tristo medvedov, ko ne bi vedel, da otrok ne smemo tepsti, bi ti zdajle primazal nekaj klofut, da bi slišal angelče peti, moj dragi!«

Helmut je molčal in ga gledal. Gospod Wiedmann je nekaj jezno zagodrnjal in mu obrnil hrbet. Pogledal je čez globoko zasneženo polje proti robu gozda, v katerega senci je osemnajst otrok in teta Beate s prošnjami in vabami in snubljenjem še vedno skušalo pripraviti ovco do tega, da bi se vrnila k njim.

Vse skupaj je bilo zelo čudno, se vam ne zdi? Le kako je prišel rdeči avtobus semkaj, na deželno često, več kilometrov daleč od najbližje vasi? Kdo je bila teta Beate? In devetnajst otrok? Od kod so prišli? Kam so se peljali? Kako da je imela Lucie črno ovco z imenom Josef? In zakaj jo je Helmut sunil iz avtobusa? To je čela kopica vprašanj in gotovo bi si človek lahko zastavil še kakšno. Če hočemo odgovoriti nanje in našo povest pripovedovati tako, da jo bodo vsi razumeli, moramo seči malo nazaj in se spomniti na nekatere reči, ki so se že zgodile. Če hočemo vedeti, kam avtobus pelje, moramo vedeti, od kod prihaja. Vrniti se moramo v Salzburg. In čas moramo zavrteti nazaj od dveh popoldne (tako pozno je zdaj) do osmih zjutraj. (Toliko je bila ura, ko se je vse skupaj začelo.)

*

Ob 8. uri zjutraj tistega dne je veliki rdeči avtobus še stal na trgu pred festivalno dvorano v Salzburgu. Salzburg je zelo lepo mesto in trg pred festivalno dvorano je eden najlepših kotičkov v njem. Sonče se je iskrilo na belem snegu in rdeči avtobus je prav žarel v njegovih žarkih. Bil je zelo udoben avtobus z mnogimi okni in bleščečimi kovinskimi okraski. V njegovi notranjosti je bilo videti mehke usnjene sedeže na obeh straneh hodnika, ki je vodil skozi ves avtobus. Na vsaki strani hodnika je bilo po sedem sedežev in na vsakem sedežu je bilo prostora za dva potnika. Spredaj, za mogočnim volanom, je bil voznikov sedež. A ob 8. uri zjutraj voznik še ni sedel na njem. Ob 8. uri zjutraj je voznik stal poleg odprtih vrat avtobusa in pomagal svojim malim potnikom pri vstopanju. Na drugi strani vrat je stala teta Beate in s prijaznim obrazom prevzemala njihovo prtljago.

Potnikov je bilo devetnajst in vsi so bili otroci. Vsi so že hodili v šolo, najmlajši med njimi je bil star sedem let in najstarejši devet. Nekateri so imeli nahrbtnike, drugi kovčke, in nekateri so imeli oboje, nahrbtnik in kovček. Vsi so bili zelo razburjeni, in njihovi starši, ki so jih bili spremili do avtobusa in so zdaj postavali po snegu, so bili vsaj tako razburjeni kakor oni. Medtem ko so se poslavljali, so dajali otrokom koristne nasvete. Še enkrat so jim zabičevali, naj bodo pridni, naj ostanejo zdravi in naj ubogajo teto Beate.

Spredaj, na vetrobranskem steklu avtobusa, je bil prilepljen velik, bel listek, na katerem je bilo z velikimi črnimi črkami napisano:

POSEBNA VOŽNJA OTROŠKA KOLONIJA

To pa nam pove marsikaj.

Otroška kolonija je zelo zabavna zadeva. Mnogi med vami so gotovo že doživeli kaj takšnega. Ko začneš hoditi v šolo, se življenje presneto spremeni. Potem ne moreš več igrati nogometa ali plavati, tekati po gozdu ali poležavati na soncu, kadar se ti zahoče. Vse to lahko počneš samo v počitnicah, ko se zapro šolska vrata.

V nekaterih deželah imajo šolske počitniče tudi za božič. Od 23. dečembra do 7. januarja. To so kajpak čisto drugačne počitniče kakor tiste poleti! Mrzlo je, pogosto sneži in človek se mora toplo obleči. A čeprav je še tako mrzlo, je prav, če se otroci veliko igrajo na snegu in tekajo po gozdu, kajti to je zelo zdravo. Pozimi človek laže zboli, gibanje na svežem zraku pa ga okrepi. In ker otroci, ki živijo v mestih, nikoli zares ne pridejo na svež zrak, in ker vendar hočemo, da ostanejo zdravi, smo si izmislili otroške kolonije.

Otroške kolonije omogočijo otrokom, da se iz mest umaknejo na deželo. Tam stanujejo v hotelih ali domovih, na njih pazijo tete vzgojiteljiče, veliko jedo in se igrajo in pojejo in se smejejo — in nazadnje se zdravi in zagoreli od sonca in zadovoljni vrnejo k svojim staršem in šola se spet lahko začne!

Za prav takšno otroško kolonijo je šlo tistega 26. dečembra, ko se je na trgu pred festivalno dvorano v Salzburgu ob osmih zjutraj zbralo devetnajst otrok.

Bili so iz različnih salzburških in okoliških šol. Vsi po vrsti so imeli blede obraze, a to naj bi se kmalu spremenilo. »Čez teden dni boste črni kot zamorčki,« je zatrdila teta Beate. Vodila je že dosti otroških kolonij in z mirnim glasom je razlagala staršem, kam se bodo peljali. Starši so jo poslušali s prav takšnim zanimanjem kakor otroci, ki so se med seboj na skrivaj ogledovali in iskali prijateljev.

»Najprej se bomo peljali v Zeli am See,« je rekla teta Beate, medtem ko je gospod Wiedmann, voznik, na prazne sedeže v zadnjem delu avtobusa zlagal kovčke in nahrbtnike. »Iz Zeli am See bomo potem zavili v gore. In zvečer bomo v Schrunsu. Tam bomo stanovali v lepem majhnem hotelu. In šestega januarja se bomo potem vsi skupaj vrnili!«

Neka ženska, ki je držala za roko suhega, bledega fantka, je stopila k teti Beate. »Ah, prosim, draga teta Beate,« je rekla, »to je moj sin, mali Karli. Pazite prosim, da se bo vsak dan pridno sončil. Nič kaj zdrav ni videti in je dostikrat bolan. Rada bi, da si zares opomore! Tudi zdaj se ne počuti dobro.«

Teta Beate je pozorno pogledala Karlija. Fantek jo je roteče gledal. »Ne počutiš se dobro?« je vprašala teta Beate.

»O ne!« je zaklical bledi fantek. »Izvrstno se počutim, teta, zares izvrstno!«

»Ponoči ga je bolelo grlo,« je rekla mati.

Karli se je bal, da ga bodo morda v zadnjem trenutku poslali domov. Hitro je zlezel mimo tete Beate v avtobus in se krepko oprijel bližnjega okenskega okvira.

»Nič me ne boli več!« je zaklical. »Popolnoma zdrav sem!«

Teta Beate ga je zamišljeno gledala.

»Pokaži mi no jezik,« je rekla. Karli ga je nevoljno pokazal. Jezik je bil belo obložen.

»No, kaj prida lep ni videti,« je rekla teta Beate. »A zgoraj v Schrunsu imamo strička zdravnika, ta te bo preiskal takoj, ko prispemo tja.«

Prijazno je potrepljala Karlija in Karli jo je sijoče pogledal. Naj ga striček zdravnik kar mimo preišče — samo da se bo smel peljati v kolonijo! Stopil je po prehodu v ozadje avtobusa, kjer je že sedelo nekaj otrok. Poleg zelo debelega fantiča je bil en sedež prost. Debeli fantič je nosil naočnike, na kolenih pa mu je počival zajeten zavoj s šunkaricami in jabolki. Debeli fantič je imel polna usta in je zamišljeno žvečil. Tako zelo se je posvečal hrani, da najprej sploh ni slišal, da ga Karli nekaj sprašuje. Karli je moral še enkrat vprašati: »Ali smem sesti k tebi?« Debeli deček je pogledal kvišku in pokimal.

»Mhm,« je rekel potem. Več ni mogel reči, ker je imel polna usta. Karli si ga je z zanimanjem ogledal. »Ime mi je Karli,« je vljudno rekel.

»Mhm,« je rekel debeli deček in žvečil kakor za stavo. Videti je bilo, da ga ne zanima dosti, kako je Karliju ime. Odgriznil je velikanski grižljaj od svoje žemlje, porinil odprti zavoj pred Karlija in zamrmral ob tem nekaj, kar je zvenelo kakor: »Ošuiii?« Tako je zvenelo, ker zaradi basanja s hrano ni mogel prav govoriti. Drugače bi bilo slišati takole: »Boš tudi ti?«

Karli ga je razumel tudi tako. Zmajal je z glavo in odvrnil: »Hvala, ne. Ravnokar sem zajtrkoval.« Debeli deček je prvič pogoltnil vse, kar je imel v ustih, in ga osuplo pogledal.

»Jaz tudi,« je rekel, zdaj z jasnim glasom. »A že spet sem lačen. Sploh sem zmerom lačen.«

»Jaz pa ne,« je rekel Karli.

»No ja,« je rekel debeli deček. »Tak si tudi videti! Pa poglej mene! Hrana napravi človeka krepkega. Potipaj!« Ukrivil je levico in napel mišiče. Bile so zelo krepke.

»Fiiiuu,« je občudujoče rekel Karli.

»Tudi ti bi lahko imel takšne šape, ko bi samo več jedel!« je rekel debeli deček. »Sičer pa mi je ime Martin,« je pristavil. Dal je Karliju roko. »Jaz sem najdebelejši fant v našem razredu,« je ponosno rekel.

»To si tudi lahko mislim,« je rekel neki glas za njima. Karli se je obrnil. Za njima sta sedela neki deček in neka deklica. Deček je imel plave lase, ki so divje štrleli v zrak, kakor da ne bi še nikoli videli glavnika. Deklica je bila drobna in nežna in je občudujoče gledala rdečeličnega dečka, ki je bil ravnokar govoril.

»Kaj neki si lahko misliš?« je malče nejevoljno vprašal Martin.

»Da si najdebelejši.«

»Najdebelejši in najmočnejši,« je s poudarkom rekel Martin.

Plavolasi deček se je zasmejal. Njegov smeh je bil nejeveren in izzivalen in Martinov zardeli obraz je postal še nekoliko bolj rdeč. Karliju se je zazdelo, da je bilo pravzaprav zelo nevzgojeno in grdo, kako se je plavolasec vmešal v njun pogovor in osmešil debelega Martina, a plavolasec je bil videti kakor nekdo, ki se zmerem vmešava v pogovore drugih ljudi. Zdelo se je, da ga takšno vmešavanje v tuje zadeve zelo zabava. Drobna, nežna deklica ob njem ga je občudujoče gledala.

»Da ne počim od smeha!« je rekel plavolasec. »Ti — pa najmočnejši!«

»Saj ti ni treba verjeti,« je užaljeno rekel Martin.

»To mi tudi na misel ne pride,« je rekel plavolasec. »Stavim, da te premagam z eno roko.«

»Ne bodi no smešen,« je rekel debeli Martin in se zaničljivo namrdnil.

Plavolasec ga je sunil v hrbet, kar tako za šalo, a Martin se je kar zdrznil.

»Saj lahko poskusiva,« je rekel plavolasec. »Ime mi je Helmut in stavim, kar hočeš, da te v dveh minutah položim na hrbet.«

»Jaz nikoli ne stavim,« je slovesno rekel Martin, kot da ni samo debel in močan, ampak tudi dober diplomat.

»Ker si ne upaš,« je zmagoslavno rekel Helmut.

»Ne,« je rekel Martin. »Ampak zato, ker ne maram stav!«

»Strahopetec!« je izzivalno rekel Helmut.

»Ha!« je rekel Martin in ugriznil v jabolko. Karli se je živčno zasmejal. Med smehom ga je spet zabolelo v grlu. Hitro se je nehal smejati. Ni mu bilo prijetno, da ga je bolečina spomnila na vneto grlo. Mati drobne, nežne deklice je stopila k oknu avtobusa.

»No, Hanna,« je rekla, »ali si si že našla prijatelje?«

»O ja,« je odvrnila mala Hanna in plaho ter občudujoče pogledala Helmuta. Tudi njena mati se je obrnila k plavolasemu dečku.

»Popazi nekoliko na Hanno, ali boš?« je rekla. »Malče je boječa in nebogljena in še nikoli se ni sama kam peljala.«

Helmut je vstal in se priklonil kakor odrasel moški.

»Nikar se ne bojte, milostljiva gospa,« je resno rekel. »Hanna bo pod mojim varstvom.«

Karli je nehote pomežiknil. Helmut je v resnici rekel »milostljiva gospa« in »pod mojim varstvom«! Zvenelo je nezaslišano odraslo in Karli si je zaželel, da bi bil on to rekel. Videti je bilo, da je Helmutov nastop tudi na debelega Martina napravil velik vtis. Pogoltnil je zadnji grižljaj, skozi okno pogledal Hannino mamo in počasi rekel: »Tudi pod mojim varstvom!« Potem je izzivalno pogledal Helmuta. Hannina mama ni opazila njegovega pogleda in je vzradoščeno rekla: »No, potem pa se ti sploh nič ne more zgoditi, Hanna, če imaš dva tako krepka, prijazna fanta za prijatelja, ali ne?«

Hanna je trenila z zaskrbljenimi očmi in tiho rekla:

»Ne, upajmo, da ne!« Videti je bila zelo plaha. Martin se je obrnil k njej in ji dal jabolko. »Na,« je rekel. »Jej! Da boš postala velika in močna!«

»Hvala,« je rekla Hanna in se mu nasmehnila. Potem je ugriznila v jabolko. Plavolasi Helmut je bil jezen. Prvo rundo je na koncu očitno dobil debeli Martin.

A preden je mogel karkoli storiti za Hanno, se je pri vratih avtobusa zgodilo nekaj, kar je pritegnilo vso njegovo pozornost. Vstal je in se zastrmel tja. Ni mogel verjeti svojim očem. Kajti pri vratih avtobusa se je gnetla skupina ljudi. Sredi skupine je stala majhna deklica. In poleg deklice je stala črna ovca!

Črna ovca je bila tako debela in tako poraščena z volnato dlako, da človek na prvi pogled sploh ne bi mogel reči, kaj je spredaj in kaj zadaj. V gobček bi ji moral poriniti cigaro, da bi mogel to reči. Poleg tega je bila črna ovca na belem snegu videti zelo nesrečna in potrta. Zdelo se je, da trpi, ker vsi ljudje buljijo vanjo.

Mati deklice, ki je držala ovco na vrvici, je ravno govorila s teto Beate.

»Draga gospa Beate,« je proseče rekla, »napravite prosim izjemo in dovolite, da vzame Lucie Josefa s sabo!«

»Koga?« je osuplo vprašala teta Beate.

»Josefa,« je rekla mati. »Tako je namreč ime ovci.«

»Jaz peljem otroško kolonijo in ne ovčje kolonije,« je rekel voznik Wiedmann. Pristopil je k skupini in si z odporom ogledoval črno ovco, ki ji je bilo ime Josef.

»Naša ovca je prijazna in tiha,« je rekla mati. »Ničesar ne pomaže in ne grize.«

»Cisto tiho bo ležala v kakem kotu in spala,« je rekla mala Lucie.

»Nobenih sitnosti ne boste imeli z njo,« je rekla mati. Teta Beate je nemočno zmajala z glavo.

»Ampak, za vse na svetu, kaj pa naj počnemo z ovco v Schrunsu?«

»Zaradi tega si ne delajte skrbi, gospa Beate!« je vzkliknila mati. »V Schrunsu bodo prišli po Josefa k avtobusu. V Schrunsu ga že pričakujejo!«

»Kdo ga pričakuje?« je nezaupljivo vprašal Wiedmann.

»Njegov lastnik,« je rekla Lucie.

»Če je lastnik v Schrunsu, kaj dela potem ovca v Salzburgu?« je spet vprašal Wiedmann. Zadeva se mu je zdela zelo sumljiva.

»Pri nas je bila samo na obisku,« je rekla Lucie. Njena mati jo je prekinila in z nekaj besedami razložila vso stvar.

»V Schrunsu imamo sorodnike,« je rekla. »Za veliko noč so nam prinesli čisto majhno jagnje za presenečenje.« Vsi so pogledali velikanskega, črnega in tolstega Josefa in so si komaj mogli predstavljati, da je bil nekoč čisto majhno jagnje. »Josef je ostal pri $as in je postajal čedalje večji,« je rekla Luciina mati. »In ko je prišla zima, mu je zrasla še ta nemogoča dlaka in zdaj je tako daleč, da ga moramo vsekakor poslati nazaj.«

»Zakaj?« je vprašala teta Beate.

»Kako zakaj?«

»Zakaj je zdaj tako daleč, da ga morate poslati nazaj?«

»Naše stanovanje je premajhno,« je v zadregi rekla Luciina mati. »Josef pa potrebuje dosti prostora. Nazadnje se je razkošatil že po vsej otroški sobi. To vendar ne gre, kajne?«

Teta Beate je pokimala. To v resnici ni šlo. Neodločno je pogledala dol proti Josefu. (Medtem je odkrila, kaj je spredaj in kaj zadaj.) Josef ji je žalostno vrnil pogled.

»In zato ga moramo vrniti,« je Luciina mati končala svoje poročilo. »Sorodnikom smo že pisali. Josefa pričakujejo. A z vlakom takšne živali vendar ne moremo poslati same. In ker se Lucie zdaj tako in tako pelje v Schruns in ker vam Josef gotovo ne bo v preveliko nadlego, smo si mislili.. . smo upali... reči hočem, smo menili . ..« Luciina mati se je zmedla. Premolknila je in proseče pogledala teto Beate.

Teta Beate je pogledala gospoda Wiedmanna.

Gospod Wiedmann je pogledal črno ovco.

Črna ovca je pogledala teto Beate.

»Ja, torej...« je rekla teta Beate.

»To je proti predpisom,« je rekel gospod Wiedmann.

»Po drugi strani,« je rekla teta Beate, »po drugi strani takale ovca ne more še naprej živeti v Luciini otroški sobi, kajne?«

»Seveda ne more,« je zagodrnjal gospod Wiedmann in si v zadregi prižgal cigareto.

»Prav gotovo z njo ne boste imeli nobenih sitnosti, gospa Beate,« je poprosila Luciina mati.

»Nobenih sitnosti!« je kakor odmev ponovila Lucie.

»Pa naj bo,« je rekla teta Beate. In gospod Wiedmann je rekel: »Zaradi mene, jaz ničesar ne vem!«

»Hvala!« je vzkliknila Lucie. In tudi njena mati se mu je od srca zahvalila.

»Že prav,« je rekel gospod Wiedmann, se odkašljal in porinil ovco v avtobus. »Zdaj pa glejmo, da se končno odpeljemo!« Dvignil je Lucio in tudi njo potisnil v avtobus. Deklica se je še enkrat sklonila ven, da bi se poslovila od matere, potem je pohitela za Josefom, ki je medtem odšel v zadnji del avtobusa in se zavalil na tla poleg sedeža plavolasega Helmuta. Lucie je pogledala okrog sebe. Na drugi strani prehoda, levo od Helmuta, je bil prost še en sedež poleg tihega dečka, ki jo je prijazno gledal. Sedla je k njemu.

»Dobro jutro,« je rekla. »Jaz sem Lucie.«

»Jaz pa Thomas,« je rekel njen sosed in se ji nasmehnil, medtem ko sta si segla v roke.

Teta Beate je zlezla v avtobus in zaprla vrata za sabo. Gospod Wiedmann je sedel za volan in prižgal motor. Matere so pritisnile k oknom, otroci so vstali in začelo se je splošno poslavljanje. Vendar ni trajalo dolgo. Gospod \Viedmann je namreč pritisnil na plin in veliki rdeči avtobus se je počasi premaknil. V loku je zavozil po zasneženem trgu, prišel do česte in povečal hitrost.

Matere in očetje so mahali s svojimi žepnimi robci. Tudi otroci so mahali in gledali, kako njihovi starši postajajo manjši in manjši. Po prvem križišču so popolnoma izginili. Spet jih bodo videli šele 6. januarja. Velika pustolovščina se je začela!

Ovca z imenom Josef je tiho ležala na tleh avtobusa in globoko dihala.

Debeli Martin se je spet lotil šunkaric. Drobna, nežna Hanna je malče pojokcala in si obrisala oči z majhnim robčem. Slovo od matere jo je zelo ganilo.

Plavolasi Helmut jo je tolažeče objel okrog ramen in jo spodbudno pogledal.

Mali Karli je previdno pogoltnil slino, da bi ugotovil, ali ga še boli vrat. Še ga je bolel. Karli je sklenil, da bo kar se da redkokdaj pogoltnil slino.

Veliki rdeči avtobus je prišel do zasneženega mosta in hitro izginil v vrvežu gostega jutranjega prometa ...

Pol ure kasneje so bili že na česti, ki pelje v Zeli am See. Tukaj je bilo več snega in v soncu se je iskril dosti bolj kakor sneg v mestu.

Ob robu česte so mimo njih potovali telegrafski drogovi, majhne hiše, tu in tam kakšna vas in včasih globoko zasnežen gozd. V avtobusu je bilo prijetno toplo in zelo udobno. Devetnajstero otrok je začelo sklepati prijateljstva. Živahno so se pogovarjali in smejali in teta Beate je hodila sem ter tja po avtobusu in pazila, da je bilo vse v redu in da so bili vsi zadovoljni.

Drobna Hanna se še vedno ni znebila svoje plašnosti. Stiskala se je k oknu in preplašeno gledala pokrajino, ki je drsela mimo nje tako hitro, da jo je bilo presneto strah.

»Zelo hitro se vozimo, kajne?« je vprašala Helmuta.

»To ni nič,« je rekel Helmut pomirjujoče in zviška. »Kvečjemu petdeset na uro!«

»Če pridemo na poledico in začne avtobus zanašati, se lahko pri tej hitrosti zgodi strašna nesreča!«

»Ah, kje pa!« je rekel Helmut.

»Pa se,« je rekla Hanna. »V časopisu sem že brala o takih rečeh!«

»Neumnost,« je rekel Helmut. »Jaz znam voziti avto in bi na tej česti mirne duše pognal na sto kilometrov, ne da bi te moralo biti zaradi tega strah!«

»No, no,« je rekel Martin, ki je poslušal pogovor.

»Ali si kaj rekel?« se je pozanimal Helmut.

»Rekel sem ,no, no‘,« je pojasnil debeli Martin.

»No, no — kaj?«

»Ne verjamem, da znaš voziti avtobus. Še manj pa verjamem, da znaš voziti sto kilometrov na uro.«

»Ali greš stavit?«

»Jaz nikoli ne stavim,« je rekel Martin. To je rekel že drugič in zato je bil plavolasi Helmut še bolj jezen.

»Dokazal vama bom!« je razdraženo vzkliknil.

»Prosim ne,« je rekla Hanna. »Ne bi rada, da nama to dokažeš. Preveč bi me bilo strah.«

»Zdaj pa imaš,« je rekel debeli Martin. Obrnil se je in strogo pogledal Helmuta. »Sploh pa se preveč ustiš,« je dodal.

»Beži, beži,« je zinil Helmut. Jezno se je obrnil proč. Grizlo ga je, ker je Hanna rekla, da bi jo bilo preveč strah, če bi on vozil avtobus. Ta strahopetna, neumna gos! Sičer pa je bolje, da z dekleti nimaš nobenega opravka, je besno pomislil. Ozrl se je v tla in zagledal črno ovco, ki je miroljubno ležala ob njegovih nogah. Helmut se je vsekakor moral nad nekom znesti. Zazdelo se mu je, da je ovca kot nalašč za to.

Pogledal je Lucio.

»Ti,« je rekel, »tvoja ovca pa ogabno smrdi!«

Lucie ga je osuplo pogledala.

»To ni res!« je vzkliknila. »Moja ovca ne smrdi!«

»Pa še kako,« je rekel Helmut.

»Ne!«

»Ja!«

»Ne!!!« Lucii je bušila vsa kri v glavo.

»Smrdi ko kuga,« je rekel Helmut. Da bi dal svojim besedam več poudarka, je ob tem rahlo brcnil Josefa. Josef se je zdrznil. Ljudje ponavadi pravijo, da ovče nimajo pameti. A Josef je bil očitno izjema. Bil je izredno bistra in pametna ovca. Že prej je opazil, da ga Helmut ne mara, in brca, ki mu jo je zdaj dal, ni prišla zanj nepričakovano. In ker je bilo tako, je Josef pri priči dvignil glavo in šavsnil po Helmutovi nogi. Ni šavsnil prehudo, pravzaprav ga je samo malče uščipnil in ne zares ugriznil — a Helmut je začel pri priči neznansko tuliti.

»Teta Beate! Teta Beate!« je zakričal.

Vzgojiteljica je prihitela k njemu.

»Kaj pa se je zgodilo?« je razburjeno vprašala.

»Luciina ovca me je ugriznila,« je z jokavim glasom potarnal Helmut in se drgnil po nogi.

Martin ga je posmehljivo pogledal.

»Ne razumem, kako je človek lahko tako občutljiv,« je rekel in za debelimi roževinastimi naočniki pomežiknil Hanni.

»Saj sploh ne veš, kako to boli!« je zaklical Helmut. »Tukaj sem sedel pridno in mimo, pa me je ta mrcina na vsem lepem ugriznila v nogo!«

Teta Beate je medtem preiskala »ugriz« in se je zdaj spet zravnala. Nasmehnila se je.

»No,« je rekla, »tako hudo pa spet ni.«

»Boli pa!« je zatrdil Helmut.

»Josef ni kriv za to,« je razburjeno rekla Lucie.

»O ja, pa še kako!«

»Ni! Brcnil si ga, šele potem te je šavsnil!« je zaklicala Lucie. Komaj je zadrževala solze.

»To ni res!« je zaklical Helmut.

»Ooo!« je vsa iz sebe vzkliknila Lucie. »Le kako lahko tako lažeš?«

»Ti lažeš,« je kljubovalno rekel Helmut.

»Lucie ne laže,« je v tistem trenutku rekel deček, ki mu je bilo ime Thomas in je sedel poleg Lucie. Imel je miren, prijeten glas in zvenel je tako, kakor da Thomas zmerom najprej dobro premisli, preden kaj reče. »Lucie ne laže! Najprej si brcnil ovco. Šele potem te je šavsnila.«

Ovca sama je spet ležala kakor predpražnik na tleh in se ni ganila. Za ovco je bila zadeva opravljena. Za Helmuta pa še malo ne.

»Nisem je brcnil, samo sunil sem jo!« je trmoglavil dalje.

»Zakaj si jo sunil?« je vprašala teta Beate.

»Ker smrdi,« je rekel Helmut.

To je bil napačen odgovor, zakaj zdaj je teta Beate pokleknila k ovci in jo dolgo in skrbno ovohavala. Potem se je spet zravnala in odkimala: »Ne smrdi!«

»Pač, smrdi!« je rekel Helmut. »Meni smrdi!«

Teta Beate ga je dolgo gledala. Nekaj časa je zdržal njen pogled, potem se je obrnil proč.

»Moj dragi,« je nazadnje rekla teta Beate, »če se ti zdi, da ima Josef neprijeten vonj...«

»Zdi se mi, ja!« je vzkliknil.

»... potem imamo samo eno možnost,« je mirno nadaljevala vzgojiteljica. »Presedel se boš tjale nazaj h kovčkom. Tam boš toliko časa, dokler se ti ne bo zazdelo, da zrak tam ni nič boljši kakor tukaj.« Prijela ga je za roko in ga blago, a odločno odpeljala v zadnji del avtobusa.

»Prosim,« je rekel Helmut. Bil je besen. Slišal je, kako se je nekdo zasmejal. In potem je videl, da je Martin nenadoma vstal in se usedel poleg male Hanne. Samo tega se je še manjkalo!

»Če si boš spet zaželel priti k drugim, moraš samo povedati,« je rekla teta Beate in ga pustila samega.

Helmut je sedel med kovčki in nahrbtniki in jezno gledal, kako se otroci v avtobusu smejejo in klepetajo. Hanna se je pogovarjala z debelim Martinom in Lucie s Thomasom. In teta Beate je sedla h Karliju.

Helmut je razmišljal. Najraje bi vstal, šel naprej in rekel, da obžaluje svojo napako. A potem bi ga drugi mogoče imeli za strahopetca! Mislili bi, da se je vrnil iz strahu pred teto Beate! Ne, tega pa ne! Za nobeno čeno! In tako je obsedel med kovčki in nahrbtniki, medtem ko so drugi veselo čebljali in je zunaj mimo njih brzela pokrajina.

Kolikor dlje je takole sedel, toliko bolj besen je bil na ovco z imenom Josef. Ta presneta ovca je bila vsega kriva. Z ovco se je vse začelo! Ji bo že še zagodel! Dolgo je tuhtal, kako bi to izpeljal, a nič uporabnega mu ni prišlo na misel. Sele okrog poldneva, ko se je avtobus ustavil, da bi se otroci malče razgibali na svežem zraku in pomalicali, se je nečesa spomnil. Zeli am See je bil že daleč za njimi, bili so na poti v Bergstadt.

Avtobus je stal ob robu bele deželne česte sredi polj. Sonče je sijalo, bilo je prijetno toplo in za polji je bilo videti zasneženi rob mogočnega gozda. Teta Beate je prva zlezla iz avtobusa in potem pomagala otrokom pri izstopanju. Voznik Wiedmann si je prižgal pipo. In teta Beate je šla z otroki nekaj korakov proč od avtobusa. Tam so razgrnili odeje po snegu in sedli. Iz vrečk in torbic so vzeli kruhke z maslom in sadje in začeli jesti.

Helmut ni šel z njimi. Kljubovalno je sedel v avtobusu in kuhal mulo. Ko ga je teta Beate pozvala, naj gre z njimi, jc rekel ne. Ovca je še zmerom ležala pred njim. Lucie je bila prosila gospoda Wiedmanna, naj dobro zapre vrata, da je Josef ne bi mogel popihati. Ko je Helmut zdaj videl, kako se vsi posvečajo malici, je sklenil, da se jim bo maščeval.

Naskrivaj in tiho in zelo previdno se je splazil k izhodu in odprl vrata. Potem se je splazil nazaj in še enkrat brcnil ovco. Ovca je začutila hladni zrak, ki je zapihal od zunaj. Vstala je in odšla naprej. Potem je skočila na prosto. Helmut se je zasmejal.

Ovca je za trenutek nepremično obstala v snegu in pogledala naokrog. Takoj nato jo je zagledala mala Lucie.

»Josef!« je osuplo zaklicala.

Josef je slišal njen klic in se premaknil. Stekel je v nasprotno smer, tja, kjer so ležala zasnežena polja. Ker je bil zelo debel, je bil videti kakor velika, temna krogla.

»Josef!« je obupano zakričala Lucie. Tudi drugi otroci so skočili na noge. »Oh, teta Beate, Helmut je izpustil Josefa!« Vsi so stekli za ovco, da bi jo spet ujeli. Vsi razen gospoda Wiedmanna in Helmuta.

Tadva sta ostala pri avtobusu.

Vsi drugi so tekli čez zasneženo polje za debelo ovco, ki je bila že čisto blizu gozda.

Teta Beate je dohitela Lucio, ki je bridko jokala, in jo prijela za roko.

»Pomiri se, Lucie,« je rekla. »Tvojo ovco bomo gotovo ujeli!«

»Oh, teta Beate,« je hlipajoč rekla Lucie. »Le zakaj je Helmut odprl vrata? Ničesar mu nisem storila, on pa je odprl vrata in sunil Josefa ven! Zakaj, teta Beate, zakaj?«

Tako, vidite, to smo že enkrat prebrali.

A tedaj še nismo vedeli, kako se je vse skupaj začelo. Kako je prišel rdeči avtobus z devetnajstimi otroki na deželno često, kam so se peljali, od kod so prišli in kaj sta imela med sabo Helmut in črna ovca.

Zdaj vse to vemo. Ker smo zavrteli čas za nekaj ur nazaj in ker smo se še enkrat vrnili v Salzburg, kjer se je

vse skupaj začelo. In zdaj lahko mirno nadaljujemo našo zgodbo. Začeli bomo tam, kjer smo prej nehali.

Tam, kjer je osemnajst otrok in teta Beate stalo ob robu gozda in skušalo s prošnjami in vabami in snubljenjem pripraviti ovco do tega, da bi se vrnila k njim.

*

»Josef!« je klicala Lucie.

»Josef!« je klicalo sedemnajst drugih otrok.

»Josef!« je klicala teta Beate.

A Josef a ni bilo na spregled.

Tičal je v goščavju zasneženega gozda, preplašeno in nezaupljivo gledal na polje, in kadar se mu je kateri od otrok približal, se je takoj umaknil globlje v gozd. Medtem je postalo še topleje in s strmega pobočja gore, ki se je na drugi strani česte vzpenjala pod nebo, je pihal topel veter.

Thomas se je tiho in zamišljeno odstranil od preostalih otrok. Šel je vzdolž njive in kmalu ostal popolnoma sam. Nameraval je napraviti velik ovinek okrog ovče in se ji z druge strani kar se da skrivoma približati, potem pa jo splašiti. Upal je, da bo Josef stekel iz gozda na polje, kjer ga bodo otroci laže ujeli.

Ko se je Thomasu zdelo, da je dovolj daleč od otrok, se je začel prebijati v gozd. To še malo ni bilo lahko. Vedno znova so ga ustavljale veje in korenine. Čutil je, kako se mu sneg lepi na čevlje in kako vanje prodira mokrota. Nenadoma je med drevesi na majhni jasi zagledal lesene jasli. Jasli so bile videti kakor veliko perilno korito s streho. Thomas je stopil bliže. Jasli so bile napolnjene s knno za srnjad in druge gozdne živali. V stranskem koritu je zagledal bel, bleščeč prah, ki ga je najprej imel za sneg.

A kako je prišel sneg v jasli? Saj bi ga vendar morala zadržati streha!

Thomas je nekaj časa preudarjal, potem ga je premagala radovednost. Z dvema prstoma je prijel zrnče belega prahu in si ga ponesel v usta, da bi ugotovil, kakšnega okusa je. Potem je zadovoljno pokimal.

Prah je imel natanko tak okus kakor sol. In v naslednjem trenutku je prišlo Thomasu nekaj imenitnega na misel.

*

Preostali otroci so še zmerom stali ob robu gozda in skušali zvabiti Josefa iz njegovega skrivališča, ko je Thomas ves zadihan pritekel k njim.

»Teta Beate!« je zaklical. »Teta Beate!«

Vzgojiteljica ga je radovedno pogledala.

»Kaj pa imaš tule?« je osuplo vprašala. Tudi drugi otroci so stopili bliže in strmeli v Thomasa. Ta si je bil slekel plašč in si ga kakor culo vrgel čez ramo. Nekaj je bilo skrito v njem, o tem ni bilo dvoma, in tisto nekaj se je zdelo zelo težko.

»Ja, kaj pa imaš?« je vzkliknilo nekaj otrok. Thomas je spustil plašč na sneg in skušal priti do sape.

»Sol!« je potem ponosno rekel.

»Kaj?« je zaklicalo nekaj glasov.

Thomas je zadovoljno pokimal.

»Ja,« je rekel, »sol!« Potem je kratko poročal, kje jo je našel. Otroci so ga začudeno gledali.

»Ja, kaj pa boš počel z vso to soljo?« ga je nazadnje vprašala Lucie in si obrisala objokane oči.

»S soljo bomo ujeli tvojo ovco,« ji je razložil Thomas. Potem je bilo nekaj trenutkov čisto tiho, tako osupli so bili vsi.

»S soljo?«

»Ja, s soljo!« je rekel Thomas in pogledal teto Beate. Ta se je nasmehnila, položila Thomasu roko na ramo in prijazno rekla: »Zelo bister fant si, Thomas! Čestitam ti!«

Debeli Martin se je prerinil v ospredje.

»Niti besediče ne razumem,« je rekel.

»Poslušajte,« je rekla tega Beate. »Kaj mislite, zakaj je bila v krmilnici za gozdne živali sol?«

»Najbrž zato, ker imajo živali rade sol,« je rekla plaha mala Hanna.

»Točno!« je pokimala teta Beate. »Živali imajo sol zelo rade in ljudje so jim jo nasuli v krmilnico, da bi jih razveselili.«

»Drži!« je vzkliknil neki deček. »Pri nas doma smo nekoč imeli kozo, ki je bila čisto nora na sol!«

»Poleg tega smo se o tem učili v šoli,« je rekel Thomas. Lucie ga je začudeno pogledala.

»Ali misliš, da ima tudi Josef rad sol?«

»Vse ovče imajo rade sol,« je rekel Thomas. »In zato sem si rekel: če bomo nasuli sol na sneg, bo prišel Josef iz gozda in jo lizal vzdolž sledi. In če bomo sol posuli tako, da bo sled peljala vse do avtobusa ...«

». .. potem bo Josef zlezel nazaj v avtobus!« je vzkliknila Lucie in zaploskala.

Otroci so spoštljivo pogledovali Thomasa.

Samo debeli Martin si ni mogel kaj, da ne bi rekel Hanni: »Če bi bil danes več jedel, bi tudi meni to prišlo na misel!«

Ko so otroci to slišali, so se zasmejali. Martin jih je nekaj trenutkov osuplo gledal, potem se je zasmejal tudi sam. Teta Beate je rekla: »Zdaj pa pazite: zdajle bomo odšli nazaj k avtobusu in se skrili na drugi strani, tako da nas ovca ne bo videla. Ker se je Thomas spomnil na sol, je najbrž prav, če jo on tudi posuje, kajne, otroci?«

Otroci so pokimali.

»In ko bo Josef v avtobusu, bomo brž zaloputnili vrata za njim!« je zaklicala neka deklica.

»In ko bomo zaloputnili vrata, bom Helmutu eno primazal!« je obljubil Martin, ki se je trudil, da bi tudi sam pomagal razvozlati zadevo.

»Ne,« je rekla teta Beate. »Tega ne boš storil. Helmut se bo opravičil Lucii in potem o tej stvari ne bomo več govorili!« Prijela je neko majhno deklico za roko in vsi razen Thomasa so se kar se da hitro vrnili k avtobusu.

»Škoda,« je spotoma rekel debeli Martin.

»Kaj je škoda?« je vprašala Hanna, ki je hodila ob njem.

»Škoda, da se bo moral opravičiti,« je rekel Martin. »Z veseljem bi mu namreč eno primazal.« Zavzdihnil je. »No,« je rekel, »kar še ni, pa bo!«

Ko so prišli do česte, je teta Beate razložila gospodu Wiedmannu njihov načrt in potem so se vsi skupaj poskrili na drugi strani avtobusa. Čelo Helmut se je skril. Skril se je zadaj pri izpušni čevi. Imel je zelo slabo vest.

Pod avtobusom in skozi okna so otroci, teta Beate in gospod Wiedmann napeto gledali proti gozdnemu robu, kjer je Thomas zdaj začel posipavati sol na sneg. Ni je sipal v neprekinjeni sledi, ampak v presledkih, tako da si ovca ne bi pokvarila želodca ali da bi se sredi polja naveličala soli.

Josef je tičal v grmovju in ga nezaupljivo gledal. Opazil je, da meče deček nekaj belega, bleščečega v sneg, in je postal radoveden. Nekaj korakov mi ne more škoditi, si je mislil Josef. Daleč naokrog ni bilo videti žive duše, zakaj torej ne bi tvegal? In tako je nazadnje prišel iz grmovja in začel vohljati na mestu, kjer se je pričela solnata sled.

Za avtobusom so otroci pridrževali dih.

»Zdaj!« je vzkliknila Lucie.

»Pssst!« so zasikali drugi in Lucie je preplašeno umolknila.

Thomas je nasul sol do vhoda v avtobus in se pridružil otrokom. Tudi on je napeto gledal h gozdnemu robu. Tam je ovca medtem vtaknila smrček v sol. Z zelo začudenim izrazom je pogledala kvišku. Potem si je obliznila smrček. In potem je glasno zablejala od zadovoljstva. Saj to je bila vendar njena najljubša jed!

Josef je lizal sneg, kolikor hitro je mogel. Kmalu se je prikazala uvela trava. A Josef je okusil sol in njegovega duševnega miru je bilo konec! Glasno je zablejal in razburjeno prikorakal iz gozda na polje in se lotil naslednje slane lise.

Za avtobusom je Thomas zadovoljno pokimal.

»Presneto,« je rekel gospod Wiedmann in ga v znak priznanja potrepljal po rami. (Za to trepljanje mu je Martin iz dna srca zavidal.) Nekaj otrok si je oblizovalo ustniče, kakor da bi bili sami ovče. A to so delali samo zato, ker so bili razburjeni.

Ovca se je bližala meter za metrom. Ko je bila sredi polja, se je za nekaj trenutkov zdelo, da ima dovolj soli, in otrokom se je skoraj ustavilo srče. A potem se je spet zbrala in začela znova lizati. Čez kake četrt ure je bila le nekaj metrov proč od avtobusa. Gospod Wiedmann se je dvignil in se neslišno splazil okrog pokrova motorja. In ko je v enaindvajseti minuti ovca lizala sol tik pod odprtimi avtobusnimi vrati, se je voznik pognal naprej, jo zgrabil za dlako in jo z zmagoslavnim krikom sunil v avtobus in za njo zadrlesknil vrata, da je kar zadonelo.

»Huraaaa!« so zaklicali otroci. Vsi so se zgnetli naprej, da bi videli Josefa, ki je z dokaj neumnim izrazom sedel na tleh sredi avtobusa in majal z glavo. Lucie je stekla k Thomasu in se mu zahvalila.

»Nikar se ne zahvaljuj,« je rekel Thomas. »Z veseljem sem ti pomagal.«

Ko je Lucie zapustila Thomasa, da bi odšla k Josefu, jo je nekdo potrkal po rami. Obrnila se je. Za njo je stal Helmut.

»Ja?« je rekla Luaie.

»Žal mi je za tisto, kar sem storil,« je rekel Helmut in močno zardel. »Prosim, oprosti mi!«

Lucie je odprla usta, da bi rekla »Jasno!«. Vendar tega ni mogla več reči. Kajti v tistem trenutku se je zgodilo nekaj strašnega.

Najprej je glasno zagrmelo.

To je bilo pravzaprav smešno, zakaj kdo je že slišal, da bi o božiču grmelo! Otroci so zaradi tega tudi mislili, da ne slišijo prav, in so začudeno pogledali teto Beate. A grmenje ni prenehalo! Nasprotno.

Postajalo je glasnejše in glasnejše in kmalu nato bi človek moral kričati, če bi hotel, da ga drugi razumejo. Hkrati z grmenjem se je stemnilo, tako kakor da bo vsak čas noč. Poleg tega se je dvignil silovit veter in tulil okrog avtobusa. Otroci so stekli k teti Beati in se je krčevito oprijeli. Hanna je glasno zajokala in debeli Martin je bliskovito zlezel pod avtobus. Od ondod je pogledal proti strmemu pobočju nad njimi in glasno zakričal.

»Tam!« je zatulil. Potem je skril glavo v sneg. Drugi so pogledali tja, kamor je pokazal Martin. In potem se jim je malone ustavilo srče. Po pobočju se je valila velikanska temna gmota. Gmota je bila tako velika kakor hiša, ne, kakor deset hiš, kakor petdeset hiš, ruvala je drevesa in skale in jih nosila s sabo!

Grmenje je postalo tako glasno, da nihče ni slišal, kaj kriči teta Beate. Otroci so se vrgli v sneg. Viharni piš jih je prikoval k tlom. Temna gmota je še naprej drvela v dolino in vsa zemlja se je tresla. Na pobočju se je prikazala še ena temna gmota, čeprav manjša od prve, in prav tako drvela v dolino, vendar nekoliko bolj levo, tako da je bil avtobus nekako na sredi med obema gmotama.

Zrak je bil poln pršiča. Kamni, korenine, veje so leteli naokrog. Postalo je popolnoma temno, avtobus se je tresel, neko okno se je zvenčeč razbilo in otroci so se skušali zariti v sneg. Niso mogli misliti. Še jokati niso mogli.

Grmenje je postalo še glasnejše, potem je nenadoma ponehalo. Bilo je tiho kakor v grobu. Dva plazova sta zgrmela v dolino.

Drugo poglavje

Še enkrat smo jo srečno odnesli — Kaj so pravzaprav plazovit

— Nesreča skoraj nikoli ne pride sama — Karli leži brez zavesti v snegu — Davica je huda bolezen — Človek nikoli m sme izgubiti živcev — Ni izhoda — Karlija je treba vsekakoi spraviti v bolnišnico — Otroci glasujejo in Agatha posodi svoje nove sani — Gospod Wiedmann se odpravi na težko pot — Mogoče bomo morali tukaj prenočiti? — Preživeti je mogoči samo, če človek pomaga sočloveku — Debeli Martin zaide i hude težave.

Dve minuti kasneje je bilo vse mimo.

Spet je sijalo sonce, sneg se je iskril in onstran v gozdi je razburjeno čivkalo nekaj nevidnih ptic. Otroci, ki so s< bili skrili za avtobus, so počasi vstali. Prvi, ki je spet dobi dar govora, je bil voznik Wiedmann. Obrisal si je znoj ; mrtvaško bledega čela in rekel s hripavim glasom: »Mo bog, to pa je šlo za dlako!«

Kakor da bi njegove besede prebile neviden jez, so otroci začeli govoriti drug čez drugega. Nekaj deklic, met njimi Hanna, je bruhnilo v jok in steklo k teti Beati. Tud dva dečka sta jokajoč stekla k njej. Šele zdaj, ko je vsi minilo, so se zavedeli, kako zelo se jim je strah zalezel v kosti. Gospod \Viedmann je ošinil s pogledom teto Beato in potem s hitrimi koraki odšel dol po cesti, da bi ugotovil, kaj se je zgodilo. Mlada ženska se je medtem trudila, da bi pomirila otroke.

»Ni se vam treba več bati!« je zaklicala. »Zdaj je vse minilo! Zdaj je spet vse dobro!«

Debeli Martin je še zmerom ležal pod avtobusom. Ni prav verjel, da je res vse minilo. Previdno je poškilil gor k teti Beati, si popravil naočnike, ki so mu prej zdrsnili z nosa, in razburjeno vprašal:

»Kaj pa je bilo tole?«

»Plaz,« je rekla teta Beate. »Pravzaprav dva plazova.«

Otroci so se zgrnili okrog tete Beate. Tudi Martin je zlezel iz svojega skrivališča, še prej pa je s preiskujočim pogledom ošinil strmo pobočje nad njimi.

»Kaj je plaz?« je vprašal neki deček.

»Predstavljajte si,« je rekla teta Beate, »da se začne visoko zgoraj v hribih valiti majhen kamen proti dolini. Ali malo snega. Iz snega nastane kepica, iz kepice kepa, iz kepe prav kmalu velika snežna gmota, saj se kepa med drsenjem ves čas debeli s snegom. Kolikor večja je gmota, toliko hitreje drsi. Kmalu je tako velika kakor človek, potem tako velika kakor avtobus, potem tako velika kakor hiša — in nazadnje tako velika, kakor ste ravnokar videli. Temu pravimo plaz. Plazu ni mogoče ustaviti. Plaz ruva na svoji poti drevesa in skale in ...«

Ni mogla govoriti dalje, kajti sredi njenega stavka je začela Hanna na ves glas hlipati.

»Kaj pa je?« jo je prestrašeno pogledala teta Beate.

»Bojim se!« je zatulila Hanna in bridko zajokala. »Kaj bo, če se privali z gore nov plaz in to naravnost na nas?«

»Nobenega novega plazu ne bo več,« je rekla teta Beate. (A ob tem je nekoliko zaskrbljeno pogledala gor proti strmemu pobočju.)

»In če bo vendarle?«

»Ne bo ga!«

»To si že enkrat rekla, teta!« je zaklical neki deček. »A če se bo vendarle privalil?«

Otroci so spet postali nemimi. Zdaj je večino bilo strah. »Ne govori oslarij!« je rekel Thomas glasno dečku, ki je zadnji govoril. »Saj ne bomo ostali tukaj, ampak se bomo odpeljali naprej!«

V tistem trenutku je spregovoril nekdo za njim: »Ne, tega žal ne bomo storili.«

Vsi so se obrnili. Gospod Wiedmann se je vrnil s svojega obhoda. Težko je dihal, najbrž je tekel.

»Zakaj ne?« je vprašala teta Beate.

»Ker je cesta neprevozna,« je rekel gospod Wiedmann. »Zasul jo je plaz. Sneg leži več metrov visoko. Niti poskusiti ne bi imelo smisla. Nikakor se ne bi prebili.«

»Potem se moramo obrniti in odpeljati nazaj!« je rekla teta Beate.

Gospod Wiedmann je pokimal.

»Ja,« je rekel. »Obrniti se moramo. In sicer kar se da hitro, spoštovana druščina!«

Tega otrokom ni bilo treba dvakrat reči. Stekli so k vratom avtobusa in zlezli vanj. Josef se je bil medtem zalezel v zadnji del avtobusa k nahrbtnikom in kovčkom. Živčno je mežikal. Očitno je tudi njega prestrašil minuli dogodek. Poleg tega je bil žejen. Zaradi množice soli. Thomas je z roko zajel prgišče snega, preden je vstopil, in ga dal Josefu. Josef ga je pohlepno pogoltnil.

ah

»Ali smo vsi?« je zaklicala teta Beate in pogledala naokrog.

Debeli Martin je ravno odprl usta, da bi zaklical »Ja!«, ko je opazil, da je sedež poleg njega prazen.

»Ne!« je glasno zaklical. »Karli manjka!«

Teta Beate se je kar zdrznila.

»Kje pa je?«

»Ne vem!« je rekel debeli Martin in preiskujoče pogledal okrog sebe.

»Karli!« je zaklicala teta Beate. »Karli, kje si?«

Tudi nekaj otrok je začelo klicati Karlija.

Karli se ni oglasil.

Teta Beate je skočila v sneg in stekla okrog avtobusa. Kje neki je Karli? Ali se mu je kaj zgodilo? Saj je bil še pravkar tu ...

Ko je prišla okrog vogala, ga je zagledala. Ležal je na drugem koncu avtobusa v snegu, z obrazom navzdol.

»Karli!« je zakričala teta Beate.

Karli se ni zganil.

Na smrt prestrašena je stekla k njemu in ga stresla. Otroci v avtobusu so se gnetli ob oknih, nekaj jih je hotelo spet izstopiti.

»Sedite na svoja mesta!« je zakričal gospod Wiedmann. Njegov glas je bil tako grozeč, da so otroci pri priči sedli.

Teta Beate je stresala Karlija. Tiho je zastokal, potem je odprl oči in jo začudeno pogledal.

»Karli!« je zaklicala teta Beate. »Kaj pa ti je? Kaj se je zgodilo?«

Karli je odprl usta, da bi spregovoril. Ob tem je zajel sapo. Slišati je bilo, kakor da bi zažvižgala lokomotiva, res strašno.

»Kaj ti je?«

»Vode,« je hripavo rekel Karli. »Žejen sem.«

Teta Beate se je zravnala.

»Gospod Wiedmann!« je zaklicala. »Lepo prosim, pridite sem!«

Voznik je vzel termovko iz predala pod vetrobranskim steklom in skočil iz avtobusa v sneg. Stekel je h Karliju in teti Beati. 2e med tekom je odvil termovko, in ko je prispel do dvojice v snegu, jo je nastavil dečku na ustnice.

Karli je hlastno pil topli čaj, ki je bil v njej. Teta Beate mu je podpirala glavo.

»Saj si čisto vroč,« je prestrašeno rekla in ga z desnico pobožala po čelu. »Mislim, da ima fant vročino,« je rekla gospodu Wiedmannu.

»Kako pa se je to zgodilo?« je vprašal voznik.

»Ne vem,« je odvrnil Karli in se odkašljal. Kar naprej se je odkašljeval. In vsakič, kadar se je odkašljal, ga je v grlu tako zabolelo, kakor da bi mu kdo zabodel nož vanj in povrtal z njim sem ter tja, sem ter tja. »Videl sem, kako prihaja plaz nad nas in sem se neznasko prestrašil. To je vse. Mislim, da sem potem padel v sneg.«

»Ali te kaj boli?« je zaskrbljeno vprašala teta Beate.

»Grlo,« je z jokavim glasom rekel Karli.

»Odpri usta,« je rekel gospod Wiedmann.

Karli je ubogljivo zinil. Bilo mu je vseeno. Počutil se je utrujenega in omotičnega. Prav vrtelo se mu je. Na vsem lepem si ni več tako zelo želel, da bi se z drugimi otroki peljal v Schruns. Nenadoma je zahrepenel po svojem domu, po svoji materi, po svoji topli, mehki postelji. Rad bi ležal v svoji postelji. Odprl je usta. Teta Beate in gospod Wiedmann sta mu pogledala v grlo. Grlo je bilo belo obloženo. Prav takšen je bil jezik. Odrasla sta se molče spogledala. Njuna obraza sta bila zelo resna.

»Ali te boli, če požiraš?« je vprašal voznik.

»Ja,« je mukoma rekel Karli.

»Zelo?«

»Mhm!« Karlija je imelo, da bi zajokal. Gospod Wiedmann je pogledal teto Beate.

»Fanta moramo kar se da hitro spraviti k zdravniku!« je rekel.

»Ali mislite tudi vi...?« je zmedeno vprašala.

Pokimal je.

»Davica,« je rekel potem.

Ko sta se gospod Wiedmann in teta Beate vrnila s Karlijem, so vsi otroci pritisnili v sprednji del avtobusa. Odrasla sta Karlija podpirala z obeh strani in voznik ga je nazadnje dvignil v avtobus, tako šibek je bil Karli na vsem lepem. Posadil ga je na prazno klop za vozniškim sedežem in teta Beate je sedla k njemu.

Otroci so govorili drug čez drugega:

»Kaj pa je Karliju, teta?«

»Ali je bolan?«

»Ali bo moral v bolnišnico?«

Teta Beate je zaklicala: »Ostanite vsi, kjer ste! Ja, ubogi Karli je bolan. Zdaj se bomo odpeljali nazaj v najbližje mesto in ga spravili k stricu zdravniku!«

Gospod Wiedmann je medtem prižgal motor. Vzvratno je zapeljal na zasneženo njivo in obrnil avtobus. Potem je pretaknil v prvo in v drugo in v tretjo in hitro so se odpeljali po poti, po kateri so prišli.

Teta Beate je položila Karlijevo glavo v svoje naročje.

Gospod Wiedmann je z obema rokama držal volan in gledal naravnost predse.

»Fanta nikakor ne bi smeli vzeti s sabo,« je rekel.

Teta Beate je pokimala. Zavedala se je svoje krivde.

»Mislila sem, da ima res samo angino,« je tiho rekla.

»Davica je huda bolezen,« je rekel gospod Wiedmann. »Dostikrat gre za ure!«

(»Upajmo, da ni tudi drugi plaz ...« je začela teta Beate in naglo premolknila. Hotela je reči: »Upajmo, da ni tudi drugi plaz zasul ceste!« Vendar tega ni rekla, ker ni hotela preplašiti otrok, ki so sedeli za njo in jo poslušali.

Gospod Wiedmann jo je kljub temu razumel.

»Samo mirno kri,« je rekel. »Se bomo že prebili!«

Zdaj so se vozili po ozki soteski. Na obeh straneh ceste so se strmo dvigala pobočja gora.

»Drugi plaz je gotovo prišel v dolino niže spodaj,« je pristavil voznik. »Zato se nam ni treba bati. ..«

Cesta je delala velik ovinek okrog skalnate pečine. Ko so se pripeljali okrog nje, nenadoma niso videli več ceste. Pred njimi se je dvigal velikanski zid iz umazanega snega. Snežni zid je bil visok kakor hiša in iz njega so štrlela drevesa in skale. Zdelo se je, da je vsa dolina napolnjena s snegom, cesta je izginila. Gospod Wiedmann je krepko pohodil zavoro. Prejle se je bil zmotil.

Tudi drugi plaz je zasul cesto.

*

Vsi so bili veliko preveč prestrašeni, da bi spravili eno samo besedo iz sebe. Otroci so strmeli v umazani sneg, nekaj se jih je prijelo za roke, debeli Martin je objel okrog ramen Hanno, poleg katere je še vedno sedel, in rekel: »Le nič strahu! Se bomo že prebili!«

Hanna je rekla s tresočimi ustnicami: »Ne bomo se prebili! Tule se ne bomo nikoli prebili! Poglej si vendar ves ta sneg, tu skozenj se ne bi prebil niti največji avtobus na svetu!«

»Z druge strani nam bodo prišli na pomoč in splužili cesto,« je rekel plavolasi Helmut, ki je zdaj sedel pred njima, na sedežu, kjer je prej sedel Karli.

»Toda kdaj?« je obupano vprašala Hanna.

Na to Helmut ni znail odgovoriti. Potrto je gledal v zasneženo dolino in molčal. Pomislil je, da bi bil tudi sam raje kje drugje. Vendar tega ni rekel. Drugače bi ga nazadnje imeli še za strahopetca.

Pred njim je Lucie pravkar skušala vliti pogum debelemu, črnemu Josefu.

»Nikar se ne boj,« je rekla in božala Josefov kožuh. »Nocoj boš gotovo doma, samo še nekaj uric moraš potrpeti .. .«

Josef ji je lizal roke in molčal.

»Kaj pa zdaj?« je teta Beate vprašala gospoda Wiedmanna. Voznik je skomignil z rameni.

»Obrniti se moramo! Tukaj ni upanja. Mogoče se mi posreči pri drugem plazu priti čez polja!«

»In če ne?«

Tilnik gospoda Wiedmanna je postal škrlatno rdeč. Ni se obrnil k teti Beati, ko je stisnil skozi zobe: »Hja, potem tudi jaz ne vem, kaj naj storimo!«

Pretaknil je v vzvratno hitrost in veliki rdeči avtobus je počasi in previdno ritenski prevozil precejšen kos poti po ozki soteski, dokler se ni cesta spet razširila in je gospod Wiedmann lahko obrnil. Potem je rdeči avtobus od-ropotal po cesti, po kateri so malo prej prišli. Sonce je prijazno sijalo, bil je lep dan in otroci bi bili lahko zares veseli. A nihče se ni zmenil za sonce in za lepoto dneva. Kajti vsi so morah kar naprej misliti na isto: na to, da so tukaj, mnogo kilometrov daleč od najbližje vasi, sredi ozke, zasnežene doline, podobne snežni puščavi, zaprti kakor v veliki ječi.

Prišli so mimo kraja, kjer je avtobus prej stal, kraja, od koder jo je popihal Josef. Gospod Wiedmann je segel v prsni žep pisane kariraste srajce, poiskal cigareto in si jo vtaknil med ustnice. Vendar si jo je pozabil prižgati. Ves čas je pazil samo na cesto. Deset minut kasneje se je pred njimi prikazal enak prizor kakor prej. Spet so se na obeh straneh strma gorska pobočja spuščala skoraj do ceste. V snegu je bilo mogoče videti sledove čevljev: sledove gospoda Wiedmanna, ki je tod malo prej hodil. In potem so za nekim ovinkom zagledali kraj, kjer je v dolino prihrumel plaz. Tudi tu je bilo videti brezupno, da bi se prebili.

Gospod Wiedmann je zavrl in se obrnil.

»Zdaj pa pazite,« je rekel. »Poskusil bom v loku obvoziti zasneženo mesto. Čez polja in tistole reber. Dobro se primite, ker vas bo malce premetavalo.«

Otroci so storili, kar jim je naročil gospod Wiedmann, in razburjeno čakali. Gospod Wiedmann je zavozil v sneg ob cesti. Avtobus se je tresel in hropel. Njegova kolesa so poskakovala sem ter tja, kakor da bi hotela zaplesati. Gospod Wiedmann je z obema rokama objemal volan in njegov tilnik je postal še bolj rdeč. Zdelo se je, da se zelo napreza. Teta Beate je previdno držala Karlijevo glavo kvišku, da je ne bi preveč premetavalo sem ter tja. Božala ga je po laseh. Karli ni nič rekel. Samo odkašljal se je tu in tam. Oči je imel zaprte. Bil je utrujen in omotičen. Zdelo se mu je, da leži na veliki ladji, ki se bojuje z valovi, se pogreza in dviga. Od zibanja je postajal še bolj omotičen in utrujen. Njegovi udi so bili težki kakor svinec. Bolelo ga je pravzaprav samo, kadar je požiral. »Ladja«, na kateri je bil Karli, se je nagibala na desno in na levo, poskakovala je in se zibala. Nenadoma se je s strašnim truščem ustavila. Bilo je, kakor da je trčila v skalnato čer. Karli je planil pokonci, razprl oči in rekel hripavo in prestrašeno: »Kaj se je zgodilo?«

Videl je, da se je avtobus ustavil sredi zasneženega pobočja. Stal je nenavadno postrani. Za sabo je slišal veliko razburjenih otroških glasov.

In pred sabo je videl zaripli tilnik gospoda Wiedmanna. Voznik se je sunkovito naslonil na naslonjalo svojega sedeža in rekel: »No, zdaj smo pa tam!«

*

Avtobus je obtičal v snegu.

S sprednjimi kolesi se je zagozdil ob neko skalo, ki je zaradi snega ni bilo videti. Tudi podvozje je ležalo na kamenju. Samo zadnja kolesa so se divje vrtela po zraku. Potem so se vrtela počasneje in nazadnje so se ustavila. Medtem ko so otroci razburjeno govorili drug čez drugega, je gospod Wiedmann potegnil iz žepa zemljevid in ga razgrnil. Tudi teta Beate se je sklonila nadenj.

»Dokončno smo obtičali,« je rekel voznik. »Ugotoviti morava, ali se lahko peš prebijemo dalje.«

»Ali ne bi mogli še enkrat poskusiti?« je vprašala teta Beate, a voznik je odkimal.

»Ne,« je rekel. »Z avtobusom ne moremo ne naprej ne nazaj.« S prstom je pokazal na zemljevid. »Približno tukaj smo,« je rekel.

»Kateri je najbližji kraj?«

»Bergstadt,« je rekel voznik.

»Kako daleč je do tja?«

»Kakih trideset kilometrov,« je rekel gospod Wiedmann. »Spotoma bomo gotovo naleteli na kako kmetijo, s katere bomo lahko telefonirali. A najprej se moramo prebiti čez plaz, temu se nikakor ne moremo izogniti.« Po kratkem premolku je pristavil: »In če se ne moremo prebiti čezenj, ga moramo obiti.«

»Kolikšen ovinek bo to?«

»Tega ne morem vedeti,« je rekel voznik. »Mogoče kak kilometer, mogoče pet kilometrov.«

Med njunim pogovorom je vedno več otrok prihajalo naprej. Zdaj je rekel neki deček: »Ampak skozi ves ta sneg se vendar sploh ni mogoče prebiti. Saj se bomo pogrezali do vratu!«

Plavolasi Helmut se je zasmejal. »Ti mogoče že! Stavim, da bi sam v nekaj urah prišel v Bergstadt!« (Očitno ga še vedno ni izučilo, da s stavami ni mogoče ničesar doseči.)

»Saj lahko poskusiš,« je rekel deček. »Niti malo me ne mika, da bi se čez glavo pogreznil v sneg in se zadušil!«

»Si pač strahopetec!« je rekel Helmut. »Mene pa ne mika, da bi tule križem rok posedal in čakal, da nekdo pride in nas odkoplje. Dokazal vam bom, da lahko sam pridem v Bergstadt. Od tam vam bom potem poslal razglednico!«

Gospod Wiedmann se je obrnil in ga jezno pogledal. »Ne jezikaj!« je rekel. »Ali že spet začenjaš? Ravno ti?«

»Jaz nočem večno ostati tukaj in čakati, da pridrvi še kak plaz,« je zadirčno rekel Helmut.

»Nihče od nas ne želi večno ostati tukaj,« je mirno rekla teta Beate. »In motiš se, če misliš, da bi prišel skozi ta sneg. Sneg je tukaj ponekod visok več metrov.«

»Lahko bi si z lopatami izkopali pot,« je rekel Helmut.

»Ja,« je rekel gospod Wiedmann, »lahko bi. A kaj misliš, kako dolgo bi to trajalo?«

»Tega ne vem!« Helmutu je kri bušila v glavo. »Vendar mislim, da je še zmerom bolje kidati sneg in si skopati pot, pa čeprav traja dva dni, preden bomo na drugi strani, kakor da tule posedamo in ne storimo ničesar.«

Nekaj otrok je zaklicalo, da tudi oni tako mislijo.

»Počakaj malo,« je rekel Thomas. »Ti zmerom misliš samo nase. Ti si fant, in to eden najkrepkejših. A kaj misliš, kako dolgo bi zdržali šibkejši dečki in deklice?«

»Potem naj deklice in šibkejši dečki ostanejo pač tu in počakajo, dokler jih ne odkopljejo!« je zaklical Helmut.

»Ti in nekaj drugih pa boste odšli od tod, kajne?« se je v pogovor vmešal Martin.

»Jasno,« je rekel Helmut. »Zakaj pa ne?«

»Zdaj pa nehajte!« je zaklicala teta Beate. »To nikakor ne pride v poštev. Ali bomo od tod odšli vsi ali pa nobeden. Tule ne bomo nikogar pustili samega!«

Helmut je osramočen umolknil.

Gospod Wiedmann je vstal in rekel: »Zdi se mi, da ste vsi skupaj pozabili, da imamo v avtobusu hudo bolnega potnika.« S pogledom je ošinil Karlija, ki je spet ležal v naročju tete Beate in utrujeno gledal okrog sebe. »Če se komu mudi v Bergstadt, potem se njemu,« je nadaljeval gospod Wiedmann. »Ali pa si ti drugačnega mnenja?« je vprašal Helmuta in ga ostro pogledal.

»Seveda ne,« je rekel Helmut. »Saj ga lahko peš spravimo tja.«

»Ravno v tem grmu tiči zajec,« je rekel gospod Wiedmann. »Če se vsi skupaj odpravimo na pot in začnemo kidati sneg — kaj mislite, koliko časa bo to trajalo? Vsaj trikrat tako dolgo, kakor če poskusimo Karlija samega spraviti tja. Kaj boste napravili s svojo prtljago? Kje boste spali, ko se bo znočilo, mi pa bomo še zmerom sredi snega? In kaj se bo zgodilo, če kateri od vas ne bo zmogel poti?«

Nihče ni odgovoril.

»No torej,« je rekel gospod Wiedmann, »ali vidite?« Zložil je zemljevid in ga vtaknil v žep. »Mislim, da je najbolj prav, če sam poskusim spraviti Karlija v mesto, vi pa ostanete medtem lepo tukaj s teto Beate in počakate, dokler ne pride pomoč. V mestu bom poskrbel tudi za to, da takoj odrine na pot reševalna ekipa in vas odkoplje.«

»Kaj pa je pravzaprav Karliju?« je z nekoliko bolj mirnim glasom vprašal Helmut.

»Ne vem natančno,« je odvrnil gospod Wiedmann, »vendar je mogoče, da ima davico. To je zelo huda bolezen, in če jo res ima, potem ga je treba kar najhitreje spraviti k zdravniku.«

Mala, nežna Hanna, ki je dotlej molče in s široko razprtimi očmi poslušala pogovor, se je nenadoma zrinila naprej, se oklenila voznikove roke . in obupano zaklicala: »Prosim, striček, vzemi me s sabo! Obljubim, da ti ne bom v nadlego. Nočem ostati tu! Grozno me je strah!«

»Draga Hanna,« je rekla teta Beate, »tudi druge otroke je strah! In kaj naj stori gospod Wiedmann, če bodo vsi hoteli z njim?«

»Nikogar ne more biti tako strah kakor mene,« je rekla Hanna.

»Mogoče jih res ni tako strah kakor tebe, a gotovo si prav tako želijo, da bi prišli proč od tod. In ali se ti ne zdi, da imajo vsi enako pravico do tega?«

»O ja, to že,« je tiho rekla Hanna, spustila voznikovo roko in stopila korak nazaj.

»No vidiš!« je rekla teta Beate. »In saj vendar nočeš, da tebi dovolimo nekaj, kar moramo drugim prepovedati?«

»Ne, tega res nočem,« je še tiše rekla Hanna.

Martin jo je potrepljal po rami in rekel: »Zakaj te je pravzaprav strah? Saj sem vendar jaz tukaj!«

In celo Helmut, ki je kujavo stal sredi otrok, je rekel z dosti prijaznejšim glasom: »No, in jaz navsezadnje tudi!«

Hanna se mu je rahlo nasmehnila. Bilo ji je žal, da je sploh spregovorila o tem, kako zelo si želi oditi z gospodom Wiedmannom.

Teta Beate je vstala.

»Zdaj pa vsi poslušajte,« je rekla. »Ne smete imeti občutka, da se zgodi samo tisto, kar rečejo odrasli. Vsi ste slišali, za kaj gre. Karli je bolan in mora v bolnišnico. Gospod Wiedmann pa lahko vzame s sabo samo njega, ker bi se drugače preveč zamudil.« Teta Beate je premolknila in se ozrla po avtobusu. Vsi so jo poslušali. Celo debela črna ovca se je delala, kakor da razume vsako besedo.

»Kar ste ravnokar slišali, vama predlagava midva z gospodom Wiedmannom, ki sva odrasla,« je nadaljevala teta Beate. »A če se vam zdi, da imate enako pravico do tega, da odidete z gospodom Wiedmannom, kakor Karli, potem morate to reči. In če jih bo več želelo iti zraven kakor ostati tukaj, potem ga bomo spremljali vsi. Samo da se potem lahko zgodi, da bo Karli prepozno prišel v bolnišnico. To morate dobro premisliti!«

Gospod Wiedmann je rekel: »In poleg tega morate preudariti, kako bi se zdajle počutili, ko bi sami imeli da-vico!«

»Ja,« je rekla teta Beate. »Tako je! In zdaj naj dvignejo roko vsi, ki hočejo iti z gospodom Wiedmannom!«

Umolknila je.

Otroci, ki so stali spredaj, so se ozrli. A nihče ni bil dvignil roke. Samo Hannina roka je kakor sama od sebe malce poletela kvišku, vendar jo je hitro povesila.

»Lepo,« je rekla teta Beate.

»To je vendar jasno,« je glasno rekel Helmut. »Ko pa je ubogi Karli tako bolan!«

Gospod Wiedmann ga je presenečeno pogledal, zakaj Helmut je še malo prej govoril čisto drugače, potem pa se je nasmehnil in rekel: »Tako je prav, Helmut!« Potem se je obrnil k drugim otrokom. »Če se prav spomnim,« je rekel, »sem v Salzburgu naložil tudi neke sani. Čigave so bile?«

»Moje!« je zaklical tenak glasek. Majhna deklica z dolgimi kitkami je dvignila roko.

»Kako pa ti je ime?« je vprašal gospod Wiedmann.

»Agatha,« je rekla deklica.

»Ali bi mi posodila svoje sani, Agatha?«

Deklica s kitkami je začela požirati slino.

»Čisto nove sani so,« je rekla. »Šele predvčerajšnjim sem jih dobila od božička!« Še enkrat je pogoltnila slino in pristavila: »In mamici sem obljubila, da jih ne bom posojala.«

»Ampak to vendar ne bi bilo navadno posojanje,« je rekla teta Beate. »Poglej, Agatha, gospod Wiedmann in Karli imata pred sabo dolgo pot in Karli je bolan. Mogoče že po nekaj korakih ne bo mogel sam hoditi. In gospod 'Viedmann ga nikakor ne bo mogel vso pot nositi na hrbtu. Če pa nam ti posodiš sani, bo za Karlija dosti laže.«

Agatha si je v zadregi vlekla kitke.

»No?« je vprašala teta Beate.

»Ampak pazita, da jih ne pokvarita,« je nazadnje hitro rekla Agatha in povesila glavo. Otroci so zaploskali in Agatha je pohitela v zadnji del avtobusa, potegnila svoje čudovite nove sani iz grmade kovčkov in nahrbtnikov in jih prinesla naprej.

Karli se je nekoliko dvignil in se ji nasmehnil. »Hvala,« je rekel s svojim hripavim glasom.

»Prosim,« je rekla Agatha. »In upam, da boš srečno prispel v bolnišnico.« Nenadoma jo je zalil val toplote. Zavedela se je, da je storila dobro delo, in bilo ji je prijetno pri srcu.

Gospod Wiedmann je izpod svojega sedeža potegnil lopato, si zapel suknjič in odnesel sani na prosto. Ob tem se je do pasu pogreznil v sneg.

»Pridi,« je rekel Karliju. Karli je vstal. Na licih je imel rdeče lise in zobje so mu malce šklepetali. Vendar se je pogumno nasmehnil in rekel: »Na svidenje vsem skupaj!«

»Na svidenje!« so zaklicali otroci. »Pozdravi se, Karli! Zdravo! Srečno pot!«

Gospod Wiedmann je rekel teti Beati: »Skušala bova obiti plaz. Brž ko bom prišel do kakega telefona, bom poklical policijo ali gasilce in sporočil, kje ste.«

»Lepo,« je rekla teta Beate in mu dala roko.

»Pa srečno!« je rekel gospod Wiedmann. To je rekel glasno in vsem otrokom.

»Hvala, gospod Wiedmann!« so zaklicali otroci.

»Tako, zdaj pa greva,« je rekel voznik Karliju, ga vzel v naročje in posadil na sani. Karli se je z obema rokama oprijel ročajev in gospod Wiedmann je potegnil za vrvico. Po nekaj korakih je postal sneg manj globok in voznik se je pogrezal vanj samo do kolen. Počasi in mukoma je vlekel sani z bolnim dečkom za sabo. Od avtobusa se je vzpenjal poševno po pobočju in skušal v velikem loku obiti mesto, kjer se je spustil plaz. Karli se je nekajkrat obrnil in pomahal.

Otroci v avtobusu so mu pomahali nazaj. Lucie je dvignila črno ovco, da bi tudi ovca lahko gledala skozi okno. Ovca je dvignila prednjo taco in jo spustila, tako da je bilo videti, kakor da tudi ona maha v slovo. Čez nekaj časa je rekla teta Beate: »To smo dobro opravili, kajne, otroci?«

Otroci so pokimali in se spogledali kakor uspešni poslovni ljudje, ki so ravnokar z bistroumnostjo in spretnostjo zaslužili velik kup denarja.

»Upajmo, da bo Karli srečno prispel na cilj,« je rekla Lucie.

»Kako dolgo bo trajalo, preden nas bodo odkopali, teta?« je vprašala neka deklica.

»Ne vem,« je rekla teta Beate. »Ne zelo dolgo.«

»Do večera pa najbrž vendarle, kajne?«

»Ja, to že.«

»Mogoče pa tudi dlje?«

»Če imamo smolo in je plaz zasul večji odsek ceste, mogoče tudi dlje.«

»Do jutri zjutraj?« je komaj slišno vprašal tenak glasek. Bil je Agathin.

Teta Beate je odlašala z odgovorom, ker se je bala, da bi z njim otroke še bolj prestrašila. (Popolnoma mogoče je, da nas najdejo šele jutri zjutraj, je pomislila pri sebi.) A takoj nato je doživela presenečenje. Ko so se otroci zavedeli, da bodo morda morali v avtobusu preživeti vso noč, niso postali boječi, ampak nasprotno: kar razganjalo jih je od prešernosti! Spet so govorili drug čez drugega in si skušali v vseh podrobnostih naslikati takšno prenočevanje. Spati bodo morali na sedežih! Ne bodo se mogli umiti, razen s snegom! Ne bodo si mogli umiti zob! Prenočiti bodo morali v oblekah!

»In postaviti straže!« je rekel debeli Martin.

»In razdeliti odeje!« je zaklicala Hanna, ki je od samega razburjenja kar pozabila, da jo je strah.

»In večerjati!« je zaklical neki deček. (Bil je kajpak debeli Martin.)

______

skupaj dobre volje, je sklenila, da takoj pove še nekaj, kar ji je ležalo na srcu.

»Ja,« je vzkliknila, »vse to bo morda treba napraviti, če nas ne bodo pravočasno odkopali. Toda ali imate vsi tople odeje?«

Večina je pokimala, samo neka deklica je zmajala z glavo. In takoj nato sta potrto zaklicala še dva dečka:

»Ne!«

»Vidite,« je rekla teta Beate. »In kako je s hrano? Ali imate vsi dovolj jesti s sabo?«

»Meni je dala mamica na pot samo nekaj obloženih kruhkov,« je rekla Hanna, ki ji je to nenadoma prišlo na misel.

»Meni tudi,« je rekel neki deček. »Mislil sem, da bomo zvečer že v Schrunsu.«

»Jaz tudi!« je razburjeno zaklicala Lucie. »Saj imam sploh samo še košček potice!« Potem ji je prišlo na misel še nekaj: »In za Josefa nimam ničesar!«

Teta Beate se je zasmejala.

»No,« je rekla, »ampak med vami jih je gotovo nekaj, ki so dobili na pot več, kakor morejo pojesti. Ali pa se motim?« je vprašala in pogledala debelega Martina.

Debeli Martin je postal rdeč kakor puran. Nejasno se je zbal, da se bo zdaj zdaj zgodilo nekaj strašnega. In res se je zgodilo.

»Predlagam,« je brezskrbno in vedro rekla teta Beate, ne da bi izpustila debelega Martina iz oči, »predlagam, da zberemo vso hrano in vse odeje. Potem lahko to pravično razdelimo. Tisti, ki imajo preveč, bodo še zmerom dobili dovolj, in tisti, ki imajo premalo, bodo vseeno siti in na toplem. Kaj pravite k temu?«

Otrokom se je zdel njen predlog izvrsten. Pri priči so začeli prinašati svoje zaloge hrane in odeje in na praznih sedežih pred teto Beato so se kopičili obloženi kruhki, šun-karice, odeje, jabolka, potice, žemlje z maslom in sirom, sladkarije in bonboni. Samo debeli Martin je nepremično sedel in gledal dogajanje okrog sebe, kakor da bi treščilo vanj. Teti Beati to nikakor ni ušlo.

»No, Martin,« je rekla čez nekaj časa, »in kaj je s tabo?« Martin je vstal, šel k svojemu kovčku, potegnil iz njega odejo in jo odnesel teti Beati.

»Izvolite, prosim,« je rekel.

»Hvala lepa,« je rekla. »In kako je s hrano?«

Proseče jo je pogledal.

»Teta Beate,« je rekel, »jaz sem deček, ki je vedno lačen. Jaz sem najdebelejši fant v svojem razredu. Moja mama mi je dala na pot veliko hrane, ker ve, da sem vedno lačen. Zal mi je, ker imajo drugi otroci manj. A kaj morem jaz za to?«

»Ti seveda ne moreš nič za to,« je rekla teta Beate. »Drugi otroci sicer tudi ne morejo nič za to, da imajo manj jesti kakor ti. A to je seveda njihova stvar. Nihče te ne more prisiliti, da svojo hrano deliš z drugimi.«

»Drži,« je rekel Martin in pokimal.

»Lahko pa si predstavljam,« je počasi rekla teta Beate, »kako bi bilo, če ti slučajno ne bi imel odeje.«

»Ampak jaz jo imam!« je zmagoslavno zaklical Martin. »Jaz se zmerom dobro pripravim za potovanje.«

»A ko bi se tokrat slučajno manj dobro pripravil in bi bil brez odeje,« je neizprosno nadaljevala teta Beate, »si lahko predstavljam, da bi bil zelo srečen, ko bi ti kdo, ki bi po naključju imel dve odeji, dal eno od njih.«

»To je res,« je uslužno rekel Martin, vendar je takoj pristavil: »Ampak jaz imam odejo in jaz imam dovolj jesti.«

»Ja, res je, res si zelo srečen,« je rekla teta Beate. »In nihče te ne more prisiliti, da pomagaš drugim.«

Martin jo je zmedeno pogledal.

»Teta,« je resno rekel, »prosim, ne misli, da sem skop. Toda jaz moram res več jesti kakor drugi otroci. Več hrane potrebujem, ker sem tako debel. To moraš razumeti!«

»Razumem, Martin,« je rekla teta Beate, se obrnila proč od njega in se posvetila drugim otrokom.

»No, ali ste že končali?« je vprašala.

Otroci so ji pokazali, kaj vse so zbrali. Teta Beate se je delala, kakor da Martina sploh ne vidi. Nenadoma se je počutil čisto samega. Tudi drugi otroci se niso zmenili zanj. Samemu sebi se je zazdel strašno odveč. Nekaj trenutkov je stal na mestu, potem je počasi odšel k svojemu sedežu. Sedel je in gledal, kako spredaj delijo odeje. Bilo je zelo veselo. Otroci so se smejali in vpili drug čez drugega. Bilo je, kakor da Martina nihče ne vidi.

Debeli deček se je bojeval sam s sabo. Gledal je veliki zavoj s hrano poleg sebe. Potem je ošinil otroke v sprednjem delu avtobusa. In potem je spet pogledal dol k svojim okusnim šunkaricam.

Martin se je bojeval s sabo natanko devet minut.

V deseti minuti je vstal, pograbil zavoj s hrano in hitro odšel k drugim.

»Nate,« je hlastno rekel. »Premislil sem si. Pravzaprav sploh nisem več tako lačen!«

Tretje poglavje

Kako ugotoviš, kje je jug — Tudi gospod Wiedmann je samo človek — Karli dojame, da je samo ena možnost — Vidim nekaj, česar ti ne vidiš! — Ali smeš pustiti na cedilu osemnajst otrok, da rešiš enega samega? — Otroci izvolijo namestnika tete Beate — Martin prerase samega sebe — Karli se počuti zelo neprijetno in dobi obisk — Odrasla se odpravita na pot — Helmut pokaže svoj pravi obraz.

Gospod Wiedmann in Karli sta medtem pustila za sabo kamnito reber, na kateri je obtičal avtobus, in se po globokem snegu prebila čez cesto v strmo pobočje nad njo. Napredovala sta zelo počasi. Voznik je dvakrat skušal prečkati plazišče vzporedno s cesto, vendar je obakrat zašel v tako globok sneg, da ni mogel dalje. Drugi plaz ni zasul samo ceste, ampak tudi široko območje ob njej.

Zdaj je bil pozen popoldan, sonce je stalo nizko nad griči, a še vedno je bilo prav toplo in gospodu Wiedmannu je znoj v velikih kapljah lil z rdečega čela. Gospod Wiedmann je utiral pot. V njegove stopinje je stopal mali Karli, ki je hodil za njim. Kadar se je fantek počutil posebno slabo, je tiho vzdihnil. Takrat se je gospod Wiedmann ustavil, ga sočutno pogledal in rekel: »No, pa sedi malce na sani in si odpočij.«

Kadar je to rekel, mu je Karli dal vrvico pisanih sani, ki jo je sicer držal v roki, in se utrujeno spustil na sani. In gospod Wiedmann je potem spremenil način hoje. Najprej je dodobra zgazil košček poti, se potem vrnil in potegnil sani s Karlijem za sabo. To je bilo zelo utrujajoče, zakaj sneg je bil mehak in sani so se globoko ugrezale vanj, pa čeprav se je Karli še tako trudil, da bi bil čim lažji. Gospod Wiedmann se je potil. Ko so se sani dvakrat zvrnile v sneg, je celo zaklel. Takoj nato se je opravičujoče nasmehnil Karliju, češ, saj ne mislim nič hudega. Čez kake četrt ure je deček vstal. »Zdaj bo nekaj časa spet šlo,« je rekel s hripavim glasom in vzel vrvico iz Wiedmannovih rok.

Voznik se je nenadoma ustavil.

»Počakaj malo,« je rekel in potegnil iz suknjiča zemljevid. »Ugotovila bova, kje sva. Drugače bova nazadnje še zašla!« Karli je stopil k njemu in tudi sam pogledal zemljevid.

»Tule je cesta, s katere sva krenila v hrib,« je rekel gospod Wiedmann. Pokazal je na zeleno črtkasto področje na zemljevidu. »In tole je gozd, ki se začenja tam onstran. Mislim, da sva napravila dovolj velik lok. Zdaj se morava spet obrniti na jug.«

»Kje je jug?« je vprašal Karli.

»To bova takoj ugotovila,« je rekel gospod Wiedmanh in potegnil iz žepa na telovniku veliko okroglo uro. »Če hočeš vedeti, kje je jug, moraš uro držati tako, da kaže dvanajstica tja, kjer je sonce.« Dal je uro Karliju. »Prosim,« je rekel. Karli je storil tako, kakor je rekel gospod

Wiedmann. Sonce je stalo nizko nad zasneženim hribom. , Tja je deček usmeril številko dvanajst.

»Tako,« je rekel gospod Wiedmann, »zdaj moraš pogledati, kam kaže mali kazalec.«

Mali kazalec je kazal na štiri.

»In zdaj moraš razpoloviti kot, ki ga tvorita štirica in dvanajstica. V tisti smeri je jug. Če se obrneš naravnost , tja, je za tvojim hrbtom sever, na tvoji levi vzhod in na tvoji desni zahod.«

Karli je malce obračal uro sem ter tja. Potem je pogledal gospoda Wiedmanna in se mu nasmehnil. »Jug je tu.« »Drži,« je rekel gospod Wiedmann. »Zdaj pa lahko spet odrineva.«

Karli je pokimal in začel ubogljivo prestavljati noge.

A na vsem lepem ga noge niso hotele ubogati. Začele so mu klecati v kolenih in naslednji trenutek je Karli obsedel v snegu.

»Kaj pa je?« je prestrašeno vprašal gospod Wiedmann.

»Nič,« je hripavo rekel Karli. »Naenkrat so se mi zmehčala kolena! A mislim, da bo zdaj spet šlo!«

Poskusil je vstati, vendar se mu ni posrečilo. Gospod Wiedmann je prigazil do njega in mu pomagal. A tudi tako ni šlo. Karli je nenadoma začutil, da ga izmenoma oblivata mraz in vročina. Začel se je potiti. Zazdelo se mu je, da mu srce bije v senceh. Potem mu je postalo neznansko ji    slabo. In zazdelo se mu je, da se je okrog njega zmračilo.

Ko se je spet zavedel, je ležal pod velikim zasneženim drevesom. Drevesa še nikoli ni bil videl in tudi pokrajina, ki jo je zagledal, ko se je počasi zravnal, mu je bila tuja. Opazil je še nekaj dreves in za njimi zasnežena polja. Silovito se je prestrašil, ker nikjer ni bilo gospoda Wiedmanna. Čutil je, kako je njegovo telesce spet oblil pot. Kje je gospod Wiedmann? Ali ga je pustil samega? Karli je skušal zaklicati, a moral je dvakrat poskusiti, tako zelo ga je bolelo grlo.

»Gospod Wiedmann!« je nazadnje hripavo zaklical.

V naslednjem trenutku mu je odgovoril voznikov glas. »Ja, Karli. Tukaj sem!«

Karli se je obrnil. Gospod Wiedmann je sedel in se naslanjal na drugo stran drevesa, pod katerim je ležal Karli. Zdaj je vstal in prišel k dečku. Njegov obraz je bil še bolj rdeč kakor prej in slekel si je bil usnjeni suknjič, tako vroče mu je bilo!

»Kje sva?« je tiho vprašal Karli. Gospod Wiedmann je sedel k njemu.

»Prišla sva nekoliko bolj na jug.«

»In kaj je bilo z mano?«

»Izgubil si zavest,« je prijazno rekel gospod Wiedmann.

»Toda...« je osuplo začel Karli. Hotel je reči: »Toda če sem bil nezavesten — kako sva potem prišla sem?«

Zdelo se je, da ga je gospod Wiedmann kljub temu razumel. »Jaz sem te nosil,« je rekel.

»Zal mi je,« je rekel Karli.

»Kaj ti je žal?«

»Da sem izgubil zavest in da ste me morali nositi.«

»Ne govori neumnosti,« je v zadregi rekel gospod Wiedmann. »Saj nisi omedlel za šalo. Bolan si. Nič ne moreš za to!«

Karliju je prišlo nekaj na misel. Še enkrat je pogledal okrog sebe in poleg drevesa zagledal Agathine sani.

»Zakaj me niste vlekli na saneh?« je vprašal.

»Saj sem poskusil,« je rekel gospod Wiedmann. A najprej si mi kar naprej padal v sneg, potem pa so se sani pregloboko pogrezale.«

»Saj me niste mogli nositi in hkrati vleči še sani!« je zaklical Karli.

»Res je,« je priznal gospod Wiedmann, »tega nisem mogel. Najprej sem si naložil tebe in te nesel košček poti naprej, potem sem te posadil v sneg in šel nazaj po sani.« Z roko si je potegnil po čelu in zamišljeno pogledal Karlija. »Kako se počutiš zdaj?«

»Hvala, zelo dobro,« je rekel Karli. Vendar ni povedal po resnici. Še malo se ni počutil dobro.

»Pokaži mi jezik!«

Karli je odprl usta. Gospod Wiedmann si je ogledal njegov jezik, potem je počasi pokimal.

»No ja,« je rekel. In potem je položil roko okrog dečkovih ramen in prijazno rekel: »Poslušaj me, Karli.

V obupnem položaju sva in zato moram zdaj govoriti s tabo tako kakor z odraslim človekom.«

Karli je pokimal in ga pazljivo pogledal. Gospod Wiedmann pa je nadaljeval: »Vse sem natanko premislil. Ti moraš vsekakor še nocoj priti do zdravnika. Sicer pa ni več daleč do ceste. Mogoče samo nekaj kilometrov. Vendar morava čez polja in tam si s sanmi ne moreva pomagati. Na poljih je snega namreč še več in pogrezala se bova tako globoko, da te ne bom mogel vleči.«

»Ja,« je rekel Karli in pokimal.

»Kakor rečeno,« je nadaljeval gospod Wiedmann in za trenutek pogledal gor proti zasneženim vejam velikega drevesa, pod katerim sta sedela, »vse sem dobro premislil, veš, in dognal sem, da te ne morem nesti še nekaj kilometrov.

Jaz sem krepak, tako krepak pa spet ne, ne bi imelo smisla, če tega ne bi priznal. Mogoče te bom nesel še tisoč metrov

— mogoče tudi dva tisoč. A potem bom tako zdelan, da ne bom mogel napraviti niti koraka več! To vem.«

Karli je pokimal. »Zelo težak sem, gospod Wiedmann,« je rekel, zakaj zdelo se mu je, da je vozniku mučno priznati, da ni dovolj krepak, da bi ga nesel do cilja.

Gospod Wiedmann je zmajal z glavo.

»Ti sploh nisi težak! A ta prekleti sneg človeka zdela do amena, razumeš?«

»Ja,« je rekel Karli.

»Seveda morava kljub temu najti možnost, da te spraviva k zdravniku,« je nadaljeval gospod Wiedmann.

»Ja,« je spet rekel Karli. Pogoltnil je slino, čutil, kako ga je zabolelo v grlu, in si predstavljal čedno, belo, toplo posteljo v čedni, topli sobi. Potem je raje nehal misliti na to. Slo mu je preveč do živega.

»In mislim, da je samo ena možnost,« je rekel gospod Wiedmann. »Ko ne bi bil sam, ampak bi imel še nekoga, ki bi mi pomagal, bi te lahko položil na sani in vlekel ali nosil. Vsekakor pa bi v dvoje lahko potegnil sani iz najglobljega snega in jih spravil dalje.«

»Ja, gospod Wiedmann,« je v tretje rekel Karli. In potem je tiho pristavil: »Ampak saj ni nikogar, ki bi vam lahko pomagal!«

»O pač, je,« je počasi rekel gospod Wiedmann.

»Nekdo

je.«

»Kdo?« je vprašal Karli.

»Teta Beate,« je rekel Wiedmann.

»Ona je vendar v avtobusu!«

»Ja,« je tiho rekel gospod Wiedmann, »ona je še v avtobusu.« Odkašljal se je in pristavil: »Moral bi se vrniti in jo pripeljati sem.«

»Vi sami!«

»Ja, jaz sam,« je rekel gospod Wiedmann. »Drugače bi trajalo predolgo. Moral bi iti tja in se vrniti z njo, še preden se zmrači, kajti ponoči bo teže najti pravo pot.«

Po teh besedah je pod zasneženim drevesom zavladala tišina. Karli ni spregovoril in tudi gospod Wiedmann je bil tiho. Nazadnje je voznik počasi vprašal: »Ali si upaš tule počakati name, Karli?«

Karli je pokimal. Potem je hripavo rekel: »Ja.«

»Zgoditi se ti ne more nič,« je rekel gospod Wiedmann. »Po najinih sledovih bom šel k avtobusu in potem se bom po sledovih s teto Beate vrnil semkaj. To drži kot pribito. Cez kako uro ali dve bom spet tu. Da te ne bo zeblo, ti bom pustil svoj suknjič.«

»Hvala, gospod Wiedmann,« je rekel Karli.

»Ali te ne bo strah?«

»O ja,« je rekel Karli. »Strah me bo že. Zelo strah. A če se ne vrnete po teto Beate, potem sploh ne bom prišel k zdravniku. O tem sem si na jasnem. Zato bi rad, da greste po njo.«

»Dober fant si,« je rekel gospod Wiedmann. Potrepljal je Karlija po rami. »S tabo človek že lahko govori kakor z odraslim!« Vstal je, si otresel sneg z nog in pokril Karlija s svojim usnjenim suknjičem. »Vrnil se bom, kolikor hitro bom mogel,« je obljubil. Karli je pokimal.

»Ja, gospod Wiedmann,« je rekel. Voznik mu je dal roko. Karli jo je medlo stresel. In potem je gospod Wiedmann naglo krenil po poti, po kateri sta prišla. Stopal je v lastne stopinje in kmalu izginil med drevesi. Dvakrat se je obrnil in pomahal.

Tudi Karli mu je pomahal.

Ko je gospod Wiedmann izginil za zasneženim grmovjem, si je Karli tesneje ovil težki suknjič okrog ramen. Stresala ga je mrzlica. Nekje v gozdu je zakričal ptič. Potem je bilo spet tiho. Karli je vstal, sedel na pisane sani in se zastrmel v drevesa. Čutil je, kako mu razbija srce. Če je požiral, ga je bolelo grlo. Mislil je na svojo mamo in na to, kako rad bi bil zdaj doma.

Ljubi bog, je pomislil, daj, da bosta ti dve uri kmalu minili.

V  gozdu za njim je spet kriknil ptič.

Karli je čisto tiho sedel na saneh. Ni se ganil.

*

Ura je bila pet in naglo se je mračilo.

V    avtobusu je teta Beate prižgala električno luč in od zunaj je bil avtobus videti kakor udobna hišica s številnimi razsvetljenimi okenci. Otroci so se igrali »vidim nekaj, česar ti ne vidiš«. To je zelo zanimiva igra, pri kateri en otrok misli na neki predmet v svoji okolici, medtem ko morajo drugi otroci uganiti, za kateri predmet gre. Po vrsti sprašujejo in kdor ugane, si sme sam zamisliti kak predmet. Zdaj je bila ravno Hanna na vrsti. Mislila je na levi uhelj črne ovce, ki je pred njo ležala na tleh, in otroci so jo s svojimi vprašanji spravili že v precejšnjo zadrego. Vedeli so že, da je »tista reč« črna, da je v avtobusu in deloma iz mesa. Martin je ravno vprašal: »Ali je del kake živali?«, ko so se vrata avtobusa naglo odprla in so se vsi prestrašeno zdrznili. Plaha Hanna je celo tiho kriknila. A za strah ni bilo razloga, zakaj med odprtimi avtobusnimi vrati se je hip nato prikazal človek, ki so ga vsi poznali: gospod Wiedmann, njihov voznik. Njegova obleka je bila bela od snega, videti je bilo, da je nekajkrat padel, in lovil je sapo. Naglo je zletel v avtobus, zaprl vrata za sabo in se sopeč zavalil na sedež za volanom, vendar tako, da je lahko videl vse otroke.

»Za božjo voljo, od kod pa vi?« je vprašala teta Beate.

»In kje je mali Karli?«

Gospod Wiedmann je globoko zajel sapo. In potem je s skopimi besedami poročal o tem, zakaj in kako se je vrnil in kje je mali Karli. Vse njegovo poročilo je trajalo tri minute. V teh treh minutah je bilo v avtobusu tiho kakor v grobu. Vsi so napeto poslušali.

»Ja,« je nazadnje rekel gospod Wiedmann, »tako je bilo to. Karli čaka pod velikim drevesom, da se vrnem. Vendar ne bi imelo smisla, da se vrnem sam. Potrebujem nekoga, ki mi bo pomagal. In ta nekdo je teta Beate.«

Tudi teta Beate je molče poslušala. Zdaj je vstala in razburjeno rekla: »Kako pa si to predstavljate, gospod Wiedmann? Saj vendar ne morem kar tako zapustiti osemnajstih otrok! Otroke so mi zaupali v varstvo, noč se bliža ...«

»Noč se bliža tudi za malega Karlija,« je rekel gospod Wiedmann. »Če ga ne bomo kmalu spravili v bolnišnico, bo zanj prepozno.«

»Ali smem pustiti na cedilu osemnajst otrok, da rešim enega samega?« je tiho vprašala teta Beate.

»Osemnajstih otrok vendar ne boste pustili na cedilu.« je rekel gospod Wiedmann. »Osemnajst otrok bo moralo nekaj časa samo skrbeti zase, to je vse.« Pogledal je na uro. »Četrt na šest,« je rekel, »ne smemo izgubljati časa. Prosim, odločite se!«

»Ne morem se odločiti!« je zaklicala teta Beate.

»Ja,« je trdo rekel gospod Wiedmann, »potem morajo odločiti otroci!« Teta Beate ga je hotela prekiniti, vendar ji ni dal do besede. »Poslušajte!« je zaklical. »Ravnokar ste slišali, da se teta Beate ne more odločiti, da bi vas pustila same. Tako pa je, ker je prevzela odgovornost za vas in ker misli, da vas ne sme zapustiti. Ampak vi ste vendar že veliki, kajne? Gotovo bi lahko eno noč sami poskrbeli zase! Še posebno, če je od tega odvisno življenje malega Karlija. Ali pa se motim?«

»Ne motite se, gospod Wiedmann!« je zaklical Thomas.

»Res ne?« je vprašal voznik.

»Res ne!« so zaklicali vsi otroci. Gospod Wiedmann je pogledal teto Beate.

»Prosim,« je rekel. Vzgojiteljica je nemočno dvignila ramena.

»Kljub temu ne vem, če je prav,« je tiho rekla.

Helmut se je zrinil naprej.

»Gospod Wiedmann,« je hitro rekel, »če že ne smem iti z vami, da bi vam pomagal spraviti Karlija v bolnišnico, potem mi vsaj dovolite, da tule zastopam teto Beate. Obljubljam vam, da bo potem vse v najlepšem redu!«

»Zakaj pa ravno ti?« je vprašal debeli Martin.

»Ker sem največji in najmočnejši,« je rekel Helmut.

»Pa si tudi najpametnejši?« je vprašal gospod Wiedmann.

»Ja,« je rekel Helmut, »mislim, da že.«

Voznik ga je potrepljal po rami.

»No,« je rekel, »ali bi tudi tebi prišlo na misel, da bi s soljo zvabil ovco iz gozda? Ali pa si bil samo tako brihten, da si jo izpustil?«

Nekaj otrok se je zasmejalo in Helmut je povesil glavo. Kaj neki bi mogel odgovoriti na to?

»Ne, ne,« je rekel gospod Wiedmann, »tako to ne gre. Ne moremo te kar tako imenovati za zastopnika tete Beate. Pri tem imajo tudi drugi otroci nekaj besede. Mogoče te vsi ne marajo za zastopnika!«

»Zakaj me ne bi marali?« je nasršeno vprašal Helmut.

»Tega ne vem,« je rekel gospod Wiedmann. »Vem samo to, da ima vsak od tvojih tovarišev enako pravico odločati o tem, kdo bo zastopal teto Beato. Jasno je, da potrebujemo zastopnika. Vendar ga ne bomo kar meni nič tebi nič določili!«

»Kako pa ga boste potem izbrali?« je vprašal Helmut.

Gospod Wiedmann je pogledal na uro. »No ja,« je rekel potem, »dvajset minut čez peto je že, vendar si moramo kljub temu vzeti čas za to.« Obrnil se je k vsem. »Izvolili ga bomo!« je zaklical in potegnil beležnico iz žepa. Iztrgal je iz nje nekaj listov, jih pretrgal na pol, pa na četrt, in imel tako na vsem lepem cel kup lističev v rokah. Dal jih je Martinu, ki je stal poleg njega.

»Razdeli jih,« je rekel. Martin je storil, kar mu je bilo naročeno. Vsakemu otroku je dal po en listek. Gospod Wiedmann pa je medtem nadaljeval: »Vsak od vas bo imel možnost, da izrazi svojo voljo!« je zaklical. »Vsak lahko napiše na listek ime tistega dečka ali deklice, ki bi ga najraje videl kot namestnika tete Beate! Seveda lahko napiše tudi svoje ime. Listek naj potem prepogne, tako da nihče ne bo videl, koga je napisal, in ga spet odda!«

Martin je medtem razdelil vse listke.

»Ali imate vsi pisala?« je vprašal gospod Wiedmann.

»Ja!« so zaklicali otroci.

»Potem pa na delo!« je rekel voznik. Otroci so začeli pisati. Nekateri so sedli v kak kot in z roko zaslanjali napisano, da nihče ne bi mogel videti, koga so izbrali, drugi so obsedeli s praznimi listki v rokah in tuhtajoč buljili v zrak, kakor da ne vedo prav, kaj naj napišejo, nekaj pa jih je šepetalo med sabo, kakor da se morajo še posvetovati. A nazadnje so vendar vsi napisali in Martin je šel od enega do drugega s kartonasto škatlo in zbral listke.

Škatlo s preganjenimi listki je dal gospodu Wiedmannu. Ta jo je prevzel in se naslonil na sedež.

»Tako,« je rekel, »zdaj pa bomo videli, kdo je dobil največ glasov.«

Previdno je razvil prvi listek in prebral:

»Helmut!«

Helmut je zasijal.

»Jasno,« je rekel.

»Počakaj,« je rekel gospod Wiedmann. »V škatli je še sedemnajst listkov!«

Na drugem listku je bilo napisano »Martin«. Na tretjem spet »Helmut«. Potem je prišel listek z »Lucie«. In potem eden s »Thomas«. Nato je gospod Wiedmann razgrnil listek, na katerem je bilo napisano »Agatha«. In potem je sledilo presenečenje: gospod Wiedmann je drugega za drugim odprl šest listkov, na katerih je bil voljen Thomas!

Otroci so bili zelo razburjeni.

Kdo bo zmagovalec?

Nazadnje je bil izid volitev takle: Thomas je dobil devet glasov, Helmut štiri in Agatha, Lucie, Martin in dva druga dečka po enega.

»Thomas je torej dobil največ glasov,« je rekel gospod Wiedmann. »Večina med vami je izbrala Thomasa in zato bo on zastopal teto Beate.« Pogledal je Thomasa. »Ali sprejmeš?« ga je vprašal.

»Ja,« je rekel Thomas.

»Dobro,« je rekel gospod Wiedmann in se obrnil k drugim otrokom. »Potem pa vas prosim, da ga ubogate v vsem, kar bo rekel. On bo razdelil živež in on bo dobil ključe avtobusa. Sicer pa vam čestitam k izboru. Tudi jaz sam bi bil volil Thomasa.«

»Potrudil se bom, da bo vse prav, gospod Wiedmann,« je rekel Thomas.

»O tem sem prepričan, fant moj,« je odvrnil voznik.

Pogledal je teto Beate. »No,« je rekel, »ali ste zdaj nekoliko bolj mirni?«

Nasmehnila se mu je.

»Ja,« je rekla. »Zdaj, ko bo Thomas moj zastopnik, sem resnično bolj mirna.«

»Lepo,« je rekel gospod Wiedmann, »potem stopim samo še po žepno svetilko, da bova v temi našla pravo pot.«

Medtem ko je gospod Wiedmann šel po žepno svetilko, si je teta Beate oblekla plašč. Martin je prišel v sprednji del avtobusa in jo rahlo potrkal po rami.

»Teta Beate,« je rekel, »ali bi, prosim, dala tole Karliju, ko ga boš spet videla?«

Teta Beate je pogledala dečkovo odprto dlan, ki ji jo je molel naproti.

Na njej je ležala tablica čokolade.

»Hvala, Martin,« je ganjeno rekla teta Beate. »To bo ubogega Karlija gotovo zelo razveselilo!«

*

Karli je ob tem času še zmerom sedel v snegu pod velikim, zasneženim drevesom. V gozdu se je medtem že stemnilo. Karli se je s hrbtom naslanjal na trdo drevesno deblo in premišljal o tem, koliko je ura. Ali je minila ura, odkar je odšel gospod Wiedmann? Ali pa sta minili že dve uri? Karli tega ne bi mogel reči. Izgubil je občutek za čas. Sedel je pod drevesom in se tresel od mraza. V gostem grmovju za njim je tu in tam prav grozljivo zašumelo.

Karli je napeto pogledoval tja, vendar ni mogel ničesar videti.

Gotovo je veter, si je pravil. Vendar niti sam ni prav verjel, da bi bil veter. Veter šumi drugače. Čisto drugače. Karli se je odkašljal, da bi sam povzročil malce hrupa, a odkašljevanje ga je bolelo, zato je spet utihnil.

Ni me strah, si je rekel. Nobenega razloga ni za strah. Saj je gotovo samo veter. Poleg tega sta gotovo minili že dve uri in gospod Wiedmann se bo vsak trenutek vrnil.

Samo še za minute gre. Smešno je, da bi me bilo strah. Samo strahopetci se bojijo. In jaz nisem noben strahopetec. Torej se ne smem bati. V tistem trenutku je za grmovjem spet zašumelo. Karli je na široko odprl oči — zaman.

V gozdu je bilo veliko preveč mračno, da bi mogel karkoli videti. Karli se je začel tresti. Potem se je zbral in glasno rekel, čeprav ga je ob tem zabolelo grlo: »Ni me strah!« Umolknil je in malce počakal. Potem je rekel: »Niti malo me ni strah.«

Bilo je pomirjujoče slišati svoj glas, zato je še nekajkrat ponovil, da ga ni strah.

Potem se je nenadoma zasmejal.

Njegov smeh je grozljivo odmeval v tihem gozdu, a Karliju se je zazdelo, da ga veseli tudi smejanje. In zato se je še enkrat zasmejal. Potem je spet nekajkrat rekel, da ga ni strah. Po nekaj minutah, ki so minile med smehom in glasnim govorjenjem, vmes pa je za grmovjem tu in tam zašumelo, mu je ohripel glas. Glava se mu je povesila na prsi. Tiho je zavzdihnil.

»Čisto nič strah,« je še enkrat nerazločno zamomljal. Potem je zaspal.

V grmovju za njim se je spet nekaj zganilo. Potem so se zasnežene veje razmaknile in prikazal se je velik siv zajec. Počasi in radovedno je priskakljal po snegu do drevesa, na katero se je naslanjal Karli, in sedel k njemu. Z zanimanjem ga je opazoval in se ni ganil.

Samo enkrat ga je povohljal.

Njegove drobne okrogle oči so žarele v temi.

*

V avtobusu sta bila gospod Wiedmann in teta Beate pripravljena za odhod.

»Bodite pridni in lepo ubogajte Thomasa,« je rekla teta Beate. »Najkasneje jutri zjutraj se bomo spet videli.«

»Ali imaš čokolado?« je razburjeno vprašal Martin.

Teta Beate je pokimala. »Ja, tukaj!«

»Hvala bogu,« je rekel Martin. »Jaz pa sem se že bal, da si jo izgubila.«

Gospod Wiedmann je odprl vrata in stopil na prosto. Prižgal je žepno svetilko in pomagal teti Beati pri izstopanju. Ljudska knjižnica Ptuj

»Dobro spite!« je zaklical. »In lahko noč!«

»Lahko noč!« so zaklicali otroci. Vrata za teto Beato so se zaprla. Otroci so gledali za odraslima, a zdaj je bilo že tako temno, da niso videli nič razen sija voznikove žepne svetilke, belega stožca, ki se je migljajoč oddaljeval po snegu. Thomas je bil eden zadnjih, ki so se obrnili proč od okna. Ko se je obrnil, je trčil v Helmuta, ki je stal tik za njim.

»Kaj pa je?« je vprašal Thomas.

»Samo nekaj bi ti rad povedal,« je rekel plavolasi deček. »Jaz te nisem volil. Zame nisi zastopnik tete Beate, toliko da veš!«

Četrto poglavje

Jaz ne priznavam volitev — Poguma človek ne dokaže samo s pestjo, za to je potrebna tudi glava — Debeli Martin ima zanimiv predlog — Helmut se sam izloči iz skupnosti — Treba je misliti na večerjo — 61 šunkaric, 33 kislih kumaric in 67 trdo kuhanih jajc — Na Joseja skoraj pozabijo — Karli ima strašne sanje — Dečki postavijo stražo — Teta Beate ne more več — Gospod Wiedmann zagleda neko luč in dobi poljub — »Tu mestna bolnišnica!« — Helmut uresniči svoj načrt — Šun-karice in jabolka ležijo v snegu.

Dečka sta stala drug nasproti drugega in nekaj časa molčala. Potem je vprašal Thomas: »Kaj hočeš reči s tem?«

Drugi otroci so radovedno prišli bliže. Plavolasi Helmut je vrgel glavo vznak: »S tem hočem reči, da me lahko pišeš v uho! Nobenega tvojega ukaza ne bom izpolnil. Zame si kratko in malo zrak!« je zaklical.

Debeli Martin se je jezno zasmejal. »Samo grize te, ker te nismo izvolili!« je zaklical.

»Bolje bi bilo, ko bi to storili,« je rekel Helmut.

»In zakaj?«

»Ker sem večji in močnejši kakor tale tu,« je rekel Helmut in pokazal na Thomasa. »Pa tudi bolj pogumen,« je pristavil.

»Poguma človek ne dokaže samo z mišicami,« je mirno odvrnil Thomas. »Za to je potrebna tudi glava!«

Helmut je stopil čisto k njemu in ga premeril s priprtimi očmi. »Torej si tudi pogumen, kajne?«

»Mislim, da že,« je rekel Thomas.

Helmut je pokimal. »Prav,« je rekel. »Potem ti nekaj predlagam. Poskusiva se v rokoborbi. Pri tem lahko pokažeš, kako pogumen si. In če me premagaš, te bom priznal za zastopnika tete Beate. Če pa me ne premagaš, potem bom jaz njen zastopnik!« Pričakujoče je gledal Thomasa. Tudi na obrazih drugih otrok se je risala radovednost. A Thomas je samo tiho zmajal z glavo.

»Ne,« je rekel.

»Kaj ne?«

»Ne bom se boril s tabo.«

Helmut se je zasmejal. »To sem si tudi mislil! Si pač strahopetec!«

»To nima nobene zveze s strahopetnostjo,« je odvrnil Thomas.

»Pač, ima jo!« je zaklical Helmut.

»Ne,« je rekel Thomas. »Nobene zveze nima s strahopetnostjo. Drugi otroci so me izvolili. Lahko bi izvolili tudi tebe. A tega niso storili. Te volitve so dosti pomembnejše kakor najino pričkanje. Čisto mogoče je, da bi me premagal, če bi se spoprijela, in da si močnejši od mene. A s tem ne bi bilo nič dokazano. Potem bi te namreč lahko izzval na primer Martin in te premagal in ...«

»Tega nikoli ne bi zmogel!« je zaklical Helmut.

»Ha, ha,« je posmehljivo rekel Martin.

»Nehajta,« je rekel Thomas. »Popolnoma vseeno je, ali bi te premagal ali ne. Namen teh volitev ni bil v tem, da bi se po njih začeli tepsti. In ker ni bilo tako, se ne bom tepel.« Obrnil se je k drugim otrokom. »Če imate raje Helmuta kakor mene, to še zmerom lahko poveste!«

»Ne!« so zaklicali otroci. »Hočemo tebe, Thomas!«

»Vidiš,« je rekel Thomas. »Ne moreš se izvoliti sam, če te drugi ne marajo. Sam bi se proti volji drugih izvolil samo, če bi vse skupaj premlatil. Za kaj takega pa res ne bi potrebovali volitev.«

»Poleg tega bi rad videl, kako bi nas vse skupaj premlatil!« je zaklical neki deček.

Debeli Martin se je prerinil naprej. »Thomas,« je rekel, »imam predlog. Jaz se bom boril s Helmutom kot tvoj namestnik. Ne boš si mazal rok, pa tudi bati se ti ni treba. Z njim bom opravil z levo roko.«

Helmut se je zasmejal. »To bomo šele videli!« je zaklical.

»Ne,« je rekel Thomas. »Tu se nihče ne bo tepel.«

»In zakaj ne, če smem vprašati?«

»Ker s pretepanjem ni mogoče ničesar dokazati, moj dragi,« je rekel Thomas. »S tem se boš pač moral spoprijazniti. Če pa tega ne moreš, potem delaj, kar te je volja!«

Plavolasi Thomas se je umaknil za korak.

»Tega ti ne bo treba dvakrat reči!« je zaklical. »Jasno, da bom delal, kar me je volja!« Obrnil se je in pogledal druge otroke. »Saj boste videli, kam boste prišli z vašim Thomasom! Če bo po njegovem, boste še teden dni čepeli tukaj! Jaz nisem nor, da bi se pustil od njega komandirati!«

»Tiho bodi,« je rekel debeli Martin. »Čisto živčnega me delaš!«

»Še dosti bolj živčen boš,« je rekel Helmut. Potem se je obrnil. »Tako, vi dojenčki,« je rekel, »zdaj pa bi rad dobil svojo malico in svoje odeje, kajti z vašo idiotsko bratovščino nočem imeti nobenega opravka več.« Pogledal je Thomasa. »No,« je rekel, »to ti je najbrž nekoliko manj všeč, ali ne?«

»Popolnoma vseeno mi je,« je rekel Thomas. »Vzemi si, prosim, kar je tvojega. Tudi brez tvoje malice bomo shajali.«

Thomas je stopil k sedežu, na katerega so otroci zložili svoje zaloge hrane, odgrnil odejo in rekel: »Kar postrezi si, prosim!«

Helmut je med številnimi malicami in sladkarijami izbral svoje. Otroci so pazili, da ne bi vzel še česa drugega. Nazadnje je Helmut poiskal svoji odeji, si ju vrgel čez ramo in šel, ne da bi rekel še besedo, v zadnji del avtobusa, tja, kjer je tisti dan že enkrat sedel — h kovčkom in nahrbtnikom.

Tam se je usedel in začel mirno jesti. Jedel je obložene kruhke in pomaranče. Delal se je, kakor da je sam v avtobusu. Zdelo se je, da drugi zanj ne obstajajo več. Thomas ga je nekaj časa gledal.

»Tako,« je rekel potem, »zdaj pa bomo tudi mi končno večerjali!« Te besede so otroke tako razburile, da so popolnoma pozabili na Helmuta. V polmraku je plavolasec ždel med kovčki, jedel svoje obložene kruhke in slabe volje gledal, kako se otroci gnetejo okrog Thomasa. Opazovali so kup živil na sedežu. »Poslušajte,« je rekel Thomas. »Reševalci bodo najbrž prišli že jutri dopoldne in nas odkopali, zato potrebujemo hrano samo za večerjo in zajtrk.«

»In morda še za kosilo,« je rekel previdni Martin.

»Drži,« je rekel Thomas. »Vendar mislim, da je pametneje, če dopustimo možnost, da bo trajalo dlje, preden pridejo po nas. Morda šele jutri zvečer. Ali, če bo šlo vse narobe, šele pojutrišnjem!«

Hanna se je prestrašila. »Tako pozno?« je boječe šepnila.

Thomas je odkimal.

»Prepričan sem, da ne! Ampak dobro je, če računamo tudi s to možnostjo. Seveda ni nujno, da bo tako, mogoče pa je. In če bomo vso hrano razdelili samo na dva obroka, se lahko zgodi, da bomo morali potem stradati!«

Iz zadnjega dela avtobusa je zadonel Helmutov smeh. »Se lahko zgodi, se lahko zgodi!« je spakljivo posnemal

Thomasov glas. »Kakšni mlečnozobci ste! Še enkrat vam povem, da boste čez teden dni še vedno tičali v tem snegu, če boste poslušali Thomasa!«

»Kaj pa bi ti storil, če bi poslušali tebe?« je vprašala neka deklica.

»Nikakor ne bi ostal tu, ampak bi skupaj z vami odšel v Bergstadt. Potem bi bili že jutri zjutraj vsi skupaj na varnem.«

Martin je osuplo pogledal Thomasa. »Ti,« je rekel, »to pa ni tako neumno! Zakaj pravzaprav ne bi vsi skupaj odšli odtod, namesto da tukaj brez dela posedamo in čakamo?«

»Ker smo to obljubili teti Beati,« je rekel Thomas. »In ker nismo vsi dovolj krepki, da bi zmogli tako daleč gaziti po snegu.«

Debeli Martin je pogledal drobno, krhko Hanno in v zadregi rekel: »Ja, to je tudi res. Oprosti, na to nisem, pomislil!«

Thomas je pokimal.

»Že prav,« je rekel. »Predlagam, da hrane ne razdelimo tako, da bi zadoščala samo za dva obroka, ampak tako, da bomo z njo mogli pripraviti pet obrokov.«

»Zakaj pet?« je vprašal neki deček.

»Zdaj večerjo,« je razložil Thomas, »jutri zjutraj zajtrk, potem kosilo, potem večerjo in potem — za vsak primer

— še en zajtrk.«

»In če bodo odrasli prišli že dosti prej?« je vprašal debeli Martin.

»Potem boš lahko sam pojedel vse, kar bo ostalo,« je rekel Thomas in otroci so se zasmejali. »Se strinjate?« je vprašal.

»Ja,« so zaklicali otroci.

»Dobro,« je rekel Thomas, »potem pa najprej poglejmo, kaj sploh imamo.«

Začeli so razvrščati živila: sadje na en kup, čokolado na drugi kup, žemlje z maslom na tretji, šunkarice na četrti.

Ob tem je debelemu Martinu (kajpak njemu, komu drugemu?) spet prišlo nekaj na misel.

»Trenutek, trenutek!« je nenadoma razburjeno zaklical. Drugi so nehali razvrščati živila in ga pogledali.

»Kaj pa je?« je vprašala Lucie.

»Nečesa sem se spomnil,« je rekel Martin. »Najprej nas je bilo devetnajst, kajne? Potem je Helmut vzel svoje reči in ostalo nas je samo še osemnajst.«

»No in?« je rekla Lucie.

»Ampak nas sploh ni več osemnajst,« je zaklical Martin. »Samo sedemnajst nas je, kajti tudi Karlija ni več tu!«

Otroci so pokimali. Na to niso pomislili.

»Ni ga tu,« je nadaljeval Martin, »njegova vrečka z malico pa je še tu. Karli je ne potrebuje. Zdaj pa vas vprašam, ali jo pustimo nedotaknjeno ali pa si jo razdelimo?«

»Seveda si jo razdelimo!« je zaklicala Lucie. Tudi drugi otroci so bili za to.

»Ne!« je glasno rekel Thomas.

»Kaj ne?«

»Karlijeve vrečke z malico ne bomo delili,« je odločno rekel Thomas.

»Toda zakaj ne?«

»Ker ima Karli davico,« je rekel Thomas.

»No in?«

»Nekje sem prebral, da je davica nalezljiva bolezen,« je rekel Thomas. »Mi vsi lahko dobimo davico, ker smo bili skupaj s Karlijem. Rekel sem: lahko. Vendar to ni nujno. Ce pa bi jedli reči, ki jih je imel Karli v rokah, bi bila možnost okužbe dosti večja. Zato se njegovih reči ne bomo dotaknili.«

To se je slišalo kar pametno. Otroci so pokimali.

»Tudi z njegovo odejo se ne bomo pokrili,« je rekel Thomas. »Karlijevo malico in odejo bomo položili ven v sneg.«

Martin je zavzdihnil.

»Poleg tega si bomo vsi s snegom umili roke, preden bomo jedli,« je nadaljeval Thomas. »Kajti s Karlijem smo se rokovali in se ga dotikali.«

»Nehaj že!« je zaklical neki deček. »Najbolje bi bilo, če bi sploh odšli iz avtobusa, kajti Karli je navsezadnje tudi sedel v njem!«

»Ja,« je rekel Thomas, »to bi bilo res najbolje! A to žal ni mogoče. Storimo lahko samo tisto, kar moremo. A tisto moramo storiti. Ali pa si mogoče kateri od vas želi, da bi dobil davico?«

»Neumno vprašanje,« je rekel Martin.

»No torej,« je rekel Thomas.

»Ampak Karlijeve jedače je pa vendarle škoda,« je nazadnje pripomnil Martin. Ni si mogel kaj, da tega ne bi zinil. Potem so otroci zlezli iz avtobusa in si s snegom zdrgnili roke. Samo Helmut je ostal v avtobusu in jih gledal s škodoželjnim nasmeškom na ustnicah.

Ko so se otroci vrnili v avtobus, so se lotili štetja hrane. Prešteli so vse, kar so imeli. In nazadnje je Thomas vzel list papirja in popisal vso zalogo živil. Na listu je bilo napisano:

61 ŠUNKAR1C 24 OBLOŽENIH KRUHKOV 68 ŽEMELJ Z MASLOM 33 KISLIH KUMARIC 81 JABOLK 21 POMARANČ 51 TABLIC ČOKOLADE 173 BONBONOV 14 KOŠČKOV POTICE 23 ZAVOJČKOV KEKSOV 12 BANAN

67 TRDO KUHANIH JAJC

Takoj nato se je pojavil nov problem. Martin je predlagal, da celotno zalogo razdelijo na sedemnajst enakih delov in dajo vsakomur celotno hrano za vseh pet obrokov.

»Vsak od nas bo potem lahko jedel, kar in kadar bo hotel!« je menil debeli deček.

Proti njegovemu predlogu se je izrekla Agatha. »To se mi ne zdi dobro,« je rekla s tihim glasom in stopila na prste, da bi jo drugi bolje videli. »Če bo vsak takoj dobil celotno hrano za vseh pet obrokov, bodo namreč nekateri vse tudi takoj pojedli, in ko ne bodo imeli niti mrvice več, bodo prosjačili pri drugih.«

»S temi ,nekaterimi1 cikaš name, kajne?« je ogorčeno vprašal Martin.

»Rekla sem ,nekateri1. S tem nisem mislila nikogar posebej,« je odvrnila Agatha.

Thomas jo je prekinil.

»Tudi jaz sem tvojega mnenja,« je rekel. »Mislim, da je bolje, če pustimo vso zalogo na kupu in vzamemo vsakič samo toliko, kolikor potrebujemo za en obrok.«

»To je oslarija,« je trmasto rekel Martin.

»Prav,« je rekel Thomas. »Najbolje bo, da glasujemo. Kdo je za to, da ostane hrana skupaj?«

Štirinajst otrok je dvignilo roko.

»Kdo je proti?«

Trije otroci so dvignili roko. (To so bili Martin in dva druga dečka.)

»Hrana bo ostala skupaj,« je razsodil Thomas.

»Uklanjamo se sklepu večine,« je nekoliko zviška rekel Martin.

»Saj vam tudi nič drugega ne preostane,« je rekla mala Agatha. In potem so začele deklice deliti večerjo. Dečki so jih pri tem presneto natančno nadzirali, posebno Martin.

Za večerjo je vsak otrok dobil eno šunkarico, eno žemljo z maslom, eno jabolko, eno trdo kuhano jajce, pol tablice čokolade in tri bonbone. Vsem se je zdelo, da je večerja zelo izdatna. Posedli so in začeli jesti in v avtobusu je nenadoma zavladala neverjetna tišina. Zares slovesna tišina!

Sredi te slovesne tišine je nenadoma zadonel predirljiv krik. Otroci so se prestrašeno zdrznili in pogledali okrog sebe.

Zakričala je Lucie.

»Kaj se ti je zmešalo?« je vprašal Martin, ki se mu je od strahu zaletelo. »Zakaj pa se tako dereš?«

»Josef!« je s predirljivim glasom zavreščala Lucie. »Josef! Pozabili smo na Josefa!«

Zemlje v otroških rokah so se povesile.

Tristo medvedov, pa so res pozabili na Josefa! Na debelo, črno ovco! Prvi si je opomogel Martin.

»Josef je tako debel, da mu ne bo nič škodilo, če se enkrat malce posti,« je rekel.

Lucie je planila na noge. »Ti nisi nič manj debel!« je zaklicala. »Rada bi vedela, kaj bi rekel, ko tebi ne bi dali ničesar jesti!«

»Jaz sem človek,« je rekel Martin. »Josef pa je žival. Ljudje so prvi na vrsti!«

Lucie se je obrnila k Thomasu. »Tako vendar ne gre!« je vzkliknila. »Josef ne sme stradati!«

»Saj mu lahko daš svojo večerjo!« je zaklical neki deček.

Thomas je vstal. »Jaz seveda nikogar ne morem prisiliti, da bi dal Josefu kaj od svojega,« je rekel. »Vendar mislim, da bom sam lahko pogrešal pol žemlje z maslom in mu jo dal.« To je potem tudi storil.

Josef jo je hitro požrl in mu hvaležno obliznil roko.

Otroci so osramočeno gledali predse. Ko je Thomas spet sedel, je stopila k ovci Lucie in jo nakrmila. Potem je vstal debeli Martin. Josefu je skušal najprej dati kisel bonbon, a Lucie ga je pogledala s takimi očmi, da je pri priči odlomil košček žemlje z maslom in mu ga dal. Potem so otroci drug za drugim šli k Josefu in mu dali grižljaj ali dva.

Ovca se je kmalu nasitila in zadovoljno legla na tla. Preostali otroci niso vedeli, kaj bi. Tudi oni so hoteli dati ovci kaj za pod zob.

»Za danes ima dovolj,« je rekla Lucie, ki je dobro poznala Josefove navade. »Lahko pa mu prinesete kaj jutri zjutraj za zajtrk!«

Otroci so pokimali. Sedli so na svoja mesta in se spet posvetili večerji.

»Še nikoli mi ni tako teknilo,« je rekel Martin.

»Ja,« je rekla mala Hanna, »prav imaš!« V usta si je vtaknila kislo kumarico, vendar je pozabila ugrizniti vanjo. Nenadoma se je zastrmela nekam predse.

»No,« je rekel Martin, ki jo je opazoval, »kaj pa ti je na vsem lepem?«

»Nič,« je rekla Hanna. »Ali misliš, da je teta Beate zdaj že pri Karliju?«

*

Karli je spal.

Ležal je pod velikim zasneženim drevesom v gozdu in sanjal, da sedi v pisani gugalnici na letnem sejmu. Godba je igrala, povsod je bilo veliko ljudi in vse gugalnice so bile polne. V vsaki sta stala ali sedela po dva človeka in jo gugala gor in dol, samo v njegovi gugalnici je bil en sedež prazen in bil je sam.

Vstal je, upognil kolena in silovito zagugal pisano leseno gugalnico gor in dol. Kadar je letel gor, je kriknil »Huuu!«, in kadar je letel dol, je zaklical »Hiiiii!« In ob tem je imel občutek, da je njegov želodec začel potovati sem ter tja. Ljudje pod njim so postali majhni kakor lutke, videl je čez strehe stojnic in gugalnica je letela čedalje više. Zdaj se je zaganjala že čisto pod nebo, Karli je stal skoraj na glavi, kadar jo je zares sunil do konca, in čutil je, da se mu začenja vrteti. Zato je sklenil, da se bo nehal gugati.

A zaviranje ni nič pomagalo! Naj se je še tako upiral nihanju gugalnice, naj je še tako skušal ustaviti njen zagon — gugalnica je postajala čedalje bolj divja. Zdaj se je že prekopicevala kakor vrteč obroč in Karli je stal nenadoma na glavi. Moral se je res krepko prijeti, če ni hotel pasti dol. Vsa pokrajina se je vrtinčila okrog njega. Vse se je vrtelo v krogu. Hiše so letele proti njemu in proč od njega, ljudje so postajali veliki in spet čisto majhni in glasba mu je donela v ušesih, da mu je postalo slabo.

»Nehaj!« je zakričal Karli. »Nehaj! Nehaj!!!« A nihče ga ni slišal. Gugalnica je čisto podivjala. Vrtela se je že tako hitro kakor avtomobilsko kolo in oporniki, na katerih je visela, so začeli škripati. Stokali so in se zibali in vse ogrodje se je majalo kakor v viharju.

»Na pomoč!« je zakričal Karli.

Nihče ga ni slišal.

Nenadoma je začutil strašanski sunek. Obupano je gledal, kako je opornike, na katerih je visela gugalnica, potegnilo iz zemlje. Gugalnica je z njimi vred poletela v zrak.

Kakor zvezda repatica je Karli šinil v nebo, dolgi oporniki so leteli za njim. Opisal je velikanski lok čez nebo. Vse mesto je drselo pod njim in potem je začela gugalnica padati.

Medtem ko je gugalnica padala proti zemlji, je zrak vršel mimo Karlija. Z grozo je gledal, kako postajajo hiše in cerkveni zvoniki večji in večji in se mu z divjo naglico bližajo. Zaprl je oči.

Zdaj, je pomislil, takoj zdaj bom treščil vanje!

V naslednjem trenutku je oglušujoče zagrmelo in Karli je zakričal.

Ko je odprl oči, je še vedno kričal.

Ležal je v snegu in gospod Wiedmann mu je z žepno svetilko svetil v obraz. Za gospodom Wiedmannom je stala teta Beate.

Karli ju je gledal kakor skozi gosto meglo.

»Molči, Karli,« je rekel gospod Wiedmann, ko ga je dvignil iz snega, položil na sani in pokril z odejo. »Zdaj sva vendar spet pri tebi.«

Karli je od strahu šklepetal z zobmi.

»Zakaj pa si kričal?« je vprašala teta Beate.

»Gugalnica se je strgala in zletela v zrak,« je rekel Karli. Teta Beate je pogledala gospoda Wiedmanna in ta je zmajal z glavo.

»Na,« je rekel voznik in dal Karliju čokolado, ki jo je bil dobil od debelega Martina. »To ti pošilja Martin.«

Karli je pogledal čokolado, vendar je ni vzel.

»Martina ni bilo v gugalnici,« je rekel.

»Karli, to je čokolada!« je rekla tega Beate.

»S čokolado bi bil mogoče lahko zavrl,« je rekel Karli. »Tako pa smo treščili.. .«

Vzdihnil je, zaprl oči in zamrmral nekaj, česar odrasla nista mogla razumeti.

Nenadoma je glasno zakričal: »Pozor! Cerkveni zvonik!«

Gospod Wiedmann je zmignil z rameni in položil dečku roko na vroče čelo.

»Blede se mu,« je rekel. »Pohiteti morava. Kar se da pohiteti!«

Teta Beate je pokimala. Z zadnje strani je dvignila sani s Karlijem, gospod Wiedmann jih je dvignil spredaj. Zagazila sta v sneg in krenila globlje v gozd. Gospod Wiedmann si je zataknil žepno svetilko za gumb suknjiča, ki si ga je spet oblekel. Lopato si je dal pod pazduho. Tako so počasi romali po večernem gozdu.

Karli o vsem tem ni nič vedel.

Spet je zaspal.

*

V avtobusu so otroci povečerjali in se pripravljali za spanje. Thomas je razdelil odeje, namesto blazin so uporabili plašče in šale. Nekateri so si po kotih uredili prava gnezdeca. Vsi so obdržali obleke in čevlje na sebi.

Helmut je še zmerom sedel med kovčki. Gledal je druge, vendar se ni ganil. Samo enkrat je vstal in razgrnil svoji odeji.

Thomas je poklical dečke k sebi.

»Poslušajte,« je rekel. »Za to, kar imam v mislih, dekleta ne pridejo v poštev. Dekleta naj spijo. Vendar mislim, da bi bilo dobro, ko bi mi dečki postavili straže.«

»Zakaj?« je vprašal Martin.

»Za primer, da reševalci pridejo že ponoči,« je rekel Thomas. »Potem nas bodo laže našli. Ali pa zato, ker se bo mogoče ponoči kaj zgodilo.«

»Kaj naj bi se zgodilo?« je vprašal neki deček.

»Ne vem,« je rekel Thomas. »A če se kaj zgodi in če bo kdo od nas buden, bo lahko takoj prebudil druge.«

To se je dečkom zdelo kar pametno.

Thomas si je snel ročno uro. »Jaz bom prvi,« je rekel. »Vsak bo stražil eno uro. Svojo uro bom dal naslednjemu. Zdaj je osem. Ob šestih se bo začelo svitati. Dotlej bomo stražili. Deset nas je, ravno izšlo se bo.«

»Po kakšnem vrstnem redu bomo stražili?«

»To bomo takoj določili,« je rekel Thomas.

Zadaj pri kovčkih je Helmut vlekel pogovor na ušesa. Najraje bi stekel v sprednji del avtobusa in sodeloval z drugimi, zakaj ta zadeva s straženjem ga je močno zamikala. Vendar je obsedel na svojem sedežu. Ne, si je rekel. Na misel mu je prišlo nekaj veliko boljšega!

Dečki so medtem določili vrstni red straženja. Thomas je od znotraj zapahnil vrata avtobusa.

»Poglejte,« je rekel. »Tule je stikalo za žaromete. Če kaj vidite ali slišite, ga obrnite!« Pokazal je dečkom, kako je treba prižgati luči.

»Kako pa, da vse to veš?« je vprašal Martin. Thomasovo znanje je napravilo nanj velik vtis.

»V Salzburgu sem prosil gospoda Wiedmanna, naj mi pokaže,« je rekel Thomas. »Zdaj pa poskusite še vi!« Počakal je, da so dečki drug za drugim pokazali, da znajo ravnati s stikalom.

»In če se kaj zgodi, takoj prebudite druge!« je rekel.

Dečki so pokimali in odšli k svojim ležiščem.

»Ali imate vse, kar potrebujete?« je vprašal Thomas.

»Ja,« so zaklicali otroci.

»Prav,« je rekel Thomas. »Potem bom zdaj ugasil luč.« Pritisnil je na neko stikalo. V avtobusu se je stemnilo. Zunaj se je v svetli mesečini belil sneg, ki je popoldne prigrmel z gora.

Thomas se je usedel za volan, kjer je sicer sedel gospod Wiedmann. Njegov hrbet se je temno risal v mesečini. Za trenutek je prižgal žaromete, potem jih je spet ugasil.

V avtobusu je postalo tiho.

»Lahko noč vsem skupaj,« je rekel Thomas.

»Lahko noč,« so zamrmrali otroci. Iskali so ugodnejšo lego za spanec, se pomikali sem ter tja po sedežih, se stegovali in krčili, zehali in si popravljali odeje.

Lucie je pogledala, kaj dela Josef. Ze je spal, in ko ga je pobožala, je malce zagodel v spanju.

Debeli Martin je z levico objel Hanno okrog ramen in ji potegnil odejo do vratu.

»Ali dobro ležiš?« je vprašal.

»Ja,« je rekla Han n a napol v snu. »Kdaj moraš iti stražit?«

»Od petih do šestih,« je ponosno rekel Martin. »Jaz sem zadnji!«

»Ali te ni nič strah?«

»Strah?« je ponovil Martin, kakor da mu to še sploh ne bi prišlo na misel. »Česa pa?«

»Ne vem, česa. Samo pomislila sem, da bi te morda vendarle utegnilo biti strah,« je zaspano zamrmrala Hanna. Naslonila se je nanj in Martin jo je krepko prijel. Sam sebi se je zdel neznansko močan in odrasel.

Tudi šepetanje je polagoma potihnilo. Mesec je zdaj stal nad goro in njegova zelena svetloba je padala na rdeči avtobus. Spredaj, za volanom, je sedel Thomas. Pogledal je na uro. Bilo je pol devetih.

*

Gospod Wiedmann in teta Beate sta gazila v noč.

V mesečini je bilo laže najti pot in nekaj časa je bil sneg tako trd, da ni bilo treba kopati gazi. Nosila sta sani s Karlijem. Teta Beate je hodila zadaj, gospod Wiedmann spredaj. Hodila sta kar precej časa brez premora, potem sta položila sani v sneg in si nekoliko odpočila. Nato sta spet poprijela. Teto Beate so bolele roke in noge, vendar ni rekla niti besede. Vedno znova je zaskrbljeno pogledovala Karlija, ki se ni več zares zbudil. Govoril je v sanjah, bledel in slabo spal. Kadar je tu in tam odprl oči, nikogar ni spoznal in očitno ni vedel, kje je in kaj se z njim godi. Okrog polnoči sta potem spet zabredla v globlji sneg in gospod Wiedmann je moral odkidati ozko gaz. Teta Beate je vsa izčrpana sedla na konec sani. Globoko je vzdihnila in si zdrgnila utrujene noge.

»Zdaj ne more biti več daleč,« je sočutno rekel gospod Wiedmann in jo pogledal. »Po mojem mnenju bova kmalu spet na cesti.«

»Upam,« je rekla teta Beate. »Dolgo ne bi zdržala več.«

»Mislite na fanta,« ji je čez ramo rekel gospod Wiedmann in spet začel z lopato odmetavati sneg. »Še nocoj ga morava spraviti v bolnišnico, drugače bo zanj prepozno!«

»Ali ste prepričani, da sva na pravi poti?« je vprašala teta Beate.

»Upam, da sva,« je nekoliko razdraženo rekel gospod Wiedmann. »Vsekakor sem storil vse, da bi. . .«

Premolknil je.

»Kaj pa vam je?« je vprašala teta Beate.

Ni ji odgovoril.

»Gospod Wiedmann!« je vzkliknila. »Kaj se je zgodilo?«

Voznik je strmel v daljavo.

»Luč,« je rekel. »Vidim luč!«

Teta Beate je planila pokonci.

»Kje?« je vzkliknila.

»Tam spredaj!«

Gospod Wiedmann je pokazal z roko. In resnično: daleč pred njima je v snegu sijala drobna svetla lučka.

Zdelo se je, da sije skozi okno. In kjer je okno, mora biti hiša! In v hiši morajo živeti ljudje! In ljudje jima bodo pomagali! Teta Beate je bila od razburjenja vsa iz sebe.

»Luč!« je glasno zakričala. In potem se je nenadoma vrgla gospodu Wiedmannu okrog vratu in ga poljubila.

V naslednjem trenutku ga je vsa prestrašena spet spustila.

»Oprostite, gospod Wiedmann,« je v zadregi rekla. »Drugače ne počenjam takih reči. Zgodilo se je samo zato, ker sem tako srečna.«

»2e prav,« je rekel voznik. »Ni se vam treba opravičevati, gospodična Beate. Tudi jaz sem srečen.«

In potem je tudi on poljubil njo.

*

Okrog tri četrt na eno ju je od hiše ločilo samo še nekaj metrov. Luč je sijala še zmerom. Sneg je postajal vedno trši in gospod Wiedmann je opazil, da se za hišo začenja cesta. In cesta ni bila zasuta, ampak splužena! Ozrl se je k teti Beati in k sanem.

»Ali jih lahko vlečete sami? Jaz bom hitro stekel noter!« je rekel.

Pokimala je.

Gospod Wiedmann se je skozi sneg opotekel k vežnim vratom in potrkal.

»Naprej!« je zaklical moški glas. Voznik je vstopil, medtem ko je teta Beate počasi vlekla sani do hiše.

V veliki sobi v notranjosti hiše je za mizo sedel starec in kadil pipo. Videti je bilo, da je pravkar napisal pismo in da se odpravlja spat.

»Dober večer,« je hlastno rekel gospod Wiedmann. Bil je skoraj brez sape. »Ali imate telefon?«

Starec je vstal in osuplo pokimal.

»Ja,« je rekel, »tamle je, ampak zakaj...«

Gospod Wiedmann ga ni več poslušal. Stekel je k staromodnemu telefonu, ki je bil poleg vrat pritrjen na zid, dvignil slušalko in obrnil ročico. Pozvonilo je.

Starec je potrepljal gospoda Wiedmanna po rami.

»Poslušajte,« je rekel, »ali mi ne bi pojasnili...?«

»Kasneje,« je rekel voznik in ga odrinil. »Stopite raje ven, zunaj leži bolan otrok. Pomagajte ga prinesti noter!«

Starec je vzel pipo iz ust in se zabolščal vanj. Potem se je obrnil in odšel iz sobe.

»Halo!« je zaklical gospod Wiedmann. »Halo! Halo!«

Oglasil se je ženski glas.

»Gospodična!« je hlastno rekel gospod Wiedmann. »Prosim, takoj me zvežite z bolnišnico! Zelo se mudi! Tukaj imamo otroka z davico!«

»Takoj,« je rekel ženski glas.

V slušalki je škrtnilo. In potem je gospod Wiedmann z neskončnim olajšanjem zaslišal prijazen, globok moški glas, ki je počasi rekel: »Tukaj mestna bolnišnica!«

*

Dečki v avtobusu so se točno menjavali na straži. Mesec je potoval čez nebo, ure so minevale druga za drugo in deček za dečkom je sedal za veliki volan, da bi nekaj časa stražil. Zadnji je bil na vrsti Martin. Pijan od spanja se je opotekel naprej, sedel na voznikov sedež in se zavil v odejo. V avtobusu je bilo zelo mrzlo. Martina je zeblo. Mislil je, da bo straženje dosti bolj zabavno. Nekajkrat je prižgal in ugasil žaromete, a tudi to ga ni zares razvedrilo. Bil je utrujen in zeblo ga je. Saj se tako in tako ne bo nič zgodilo, si je rekel. Zunaj se je počasi svitalo. Pokrajina je postala siva. Nov dan se je prebujal.

Martin si je pritisnil premrle noge k debelemu trebuhu in zazehal. Deset minut kasneje je spal ko polh ...

*

Tedaj se je prebudil Helmut. Nekaj časa je trajalo, preden se je ©vedel, potem se je spomnil, kje je. In hkrati s tem se je spomnil svojega snočnjega načrta.

Dovolj mu je bilo tega brezdelnega posedanja! Tudi Thomasovega ukazovanja je bil sit čez glavo! Naveličal se je čakanja, da bodo prišli odrasli ponje. Če mu ti dojenčki nočejo verjeti, da je najbolje, če si sami poiščejo pot skozi sneg, jim bo to dokazal.

Sam bo našel pot! In ko bodo prispeli drugi, bo on že dolgo sedel v toplem in udobnem hotelu in se jim bo smejal! Potem bodo vsi spoznali, da so naredili napako, ko so izvolili Thomasa in ne njega! To jim bo žal!

Helmut si je bil že snoči napravil načrt. Bil je zelo preprost in se mu nikakor ni mogel ponesrečiti. Šel bo kratko in malo po sledovih, ki sta jih pustila v snegu gospod Wiedmann in teta Beate. Tako bo vsekakor moral priti na cilj.

Helmutu je bilo jasno, da mora odriniti na pot, dokler drugi še spijo. Kasneje bi ga gotovo skušali ustaviti. Ne, zdaj je bil pravšnji trenutek! Pogledal je v sprednji del avtobusa.

Debeli Martin je stisnjen v dve gube ždel na sedežu gospoda Wiedmanna in tiho smrčal. Tudi drugi otroci so še trdno spali. V avtobusu je bilo tiho. Zunaj se je že precej zdanilo. Nebo je bilo jasno. Kmalu bo vzšlo sonce, je pomislil Helmut. Tiho in previdno je vstal, si potisnil v žepe ostanke malice in se po prstih splazil v sprednji del avtobusa. Ob tem je moral stopiti čez Josefa, ki je ležal na tleh sredi prehoda med sedeži. Ko je prispel mimo trdno spečega Martina, se je pojavila nepredvidena težava. Ni mogel odpreti vrat! Pred vrati je namreč na odeji ležal ves živež, ki so ga zbrali in razvrstili otroci. Helmut je skušal potegniti odejo proč, a to je povzročilo preveč hrupa. Neka deklica se je nemirno obrnila v spanju. Helmut je otrpnil od napetosti, dokler se deklica ni pomirila, potem je odsunil zapah na vratih.

Skušal je stopiti čez živež. Previdno je odprl vrata. Malce so zacvilila. Od zunaj je prodrl v avtobus ledeno mrzel jutranji zrak. Pohiteti moram, si je rekel Helmut, drugače se bodo vsi prebudili. Sunkovito je odprl vrata do konca. Vrata so potegnila za sabo odejo in večji del žemelj z maslom, obloženih kruhkov in jabolk se je strkljal po pločevinastih stopnicah dol v sneg. Spet je Helmut povzročil nekaj hrupa. A otroci se niso zbudili. Samo Martin je nekaj zagodrnjal v spanju.

Helmut je za trenutek preudarjal: ali naj poberem živež in ga dam nazaj v avtobus? Ali se ne bodo ob tem zbudili otroci?

Ne, tega ni mogel tvegati!

Skočil je v sneg in za sabo zaprl vrata. Nehote je ob tem pohodil eno žemljo z maslom.

Tega sploh ni opazil. Previdno in ves zgrbljen se je splazil okrog avtobusa.

Tamle se začenjajo sledovi gospoda Wiedmanna!

Z nekaj velikimi skoki je bil Helmut pri njih. Naglo se je začel vzpenjati proti zasneženemu gozdu.

Enkrat se je obrnil.

Rdeči avtobus je tiho in spokojno stal med skalami. Nič se ni zganilo. Helmut je šel dalje. Počutil se je zelo močnega in podjetnega.

Peto poglavje

Bil je skrajni čas — Sirena zavija skozi noč — »Gugalnica se zmerom leti!« — Gospod Wiedmann telefonira policiji — Preplah! — Neki voznik daje dobre nasvete in ob tem sam zaspi

—    Debeli Martin se na lepem zbudi in zagleda razdejanje — Senzacija v avtobusu — Nekega starca cepijo — »Ali ne bi, prosim, zaprli vrat?« — Orjaška roka zaluča Helmuta v zrak

—    Se enkrat zagrmi — Hanna izgubi živce — Thomas razmišlja in pride do strašnega spoznanja.

Ob tistem času, ko je Helmut zapustil avtobus in se v prvem jutranjem svitu napotil po stopinjah gospoda Wiedmanna, je Karli že ležal v mehki, topli, beli bolniški postelji in zdravnik mu je ravno dajal injekcijo. Karli je malce zastokal in trznil, ko se je injekcijska igla zabodla v njegovo roko, a zbudil se ni. Ni se zbudil, odkar je zaspal pod velikim drevesom v gozdu in sanjal o podivjani gugalnici. Ležal je v postelji bergstadtske bolnišnice in spal in ni vedel, kako je prispel tja. To sta vedela samo gospod Wiedmann in teta Beate, ki sta stala poleg njegove postelje in gledala zdravnika.

»Sreča, da je šlo tako hitro,« je rekel zdravnik. »Bil je skrajni čas!«

Gospod Wiedmann je pokimal.

Spomnil se je hiše ob cesti in telefonskega pogovora, ki ga je imel tam. Moškemu v telefonski centrali bolnišnice je razložil, od kod kliče in da ima pri sebi hudo bolnega otroka, ki ga je treba takoj spraviti k zdravniku. Moški v telefonski centrali je obljubil, da bo poslal ponj rešilni avtomobil.

Minila je cela ura, preden je prišel avto. Gospod Wiedmann je položil nemirno spečega Karlija na klop pri peči, starec pa je skuhal vročo kavo. Rekel je, da je sicer slišal grmenje, da pa plazov ni videl. Teta Beate je malo govorila. Potem ko je popila kavo, je položila glavo na mizo in zaspala. Spala je vse do prihoda rešilnega avtomobila. Potem je gospodu Wiedmannu pomagala spraviti Karlija v avto. Ko je zagledala moška v belem, ki sta se pripeljala z rešilcem, se je popolnoma predramila.

»Na policijo moram!« je vzkliknila. »Poskrbeti moram za to, da bodo poslali reševalno odpravo! Jaz odgovarjam za avtobus, poln otrok! Moji otroci so ujeti v snegu!«

Gospod Wiedmann jo je prijazno potrepljal po rami.

»Zmerom vse lepo po vrsti!« je rekel. »Najprej bomo Karlija spravili v bolnišnico.«

In tako se je potem tudi zgodilo. Teta Beate in gospod Wiedmann sta se poslovila od starca, zlezla v rešilni avtomobil in vožnja se je začela! Beli avto z rdečim križem je drvel po zasneženi deželni cesti proti jugu. Veter je žvižgal mimo oken. Na nevarnih križiščih je voznik vključil sireno. Avto je zanašalo sem ter tja. Eden od moških je držal Karlija, da ne bi zdrsnil z nosil, na katera so ga položili. Teta Beate je sedela poleg gospoda Wiedmanna. Vsakih nekaj minut ji je glava stežka padla naprej in od preutrujenosti je pri priči zaspala. Malo kasneje, ko je avto posebno divje premetavalo, se je vsa prestrašena spet zbudila.

»Moji otroci,« je rekla. »Moram k otrokom!«

»Ze prav,« je rekel gospod Wiedmann, »že prav!« In prijazno jo je potrepljal po kolenih.

Beli avto z rdečim križem je hitro vozil dalje na jug ...

Eno uro kasneje so bili v mestu. Peljali so se po praznih ulicah, na katerih ob tej zgodnji uri ni bilo nikogar. Nazadnje so se ustavili pred veliko stavbo, na kateri je bilo napisano:

MESTNA BOLNIŠNICA

Moška sta skočila iz avta in dvignila nosila s spečim Karlijem na pločnik. Odnesla sta ga po stopnicah in po mnogih tihih hodnikih. Gospod Wiedmann in teta Beate sta hodila za njima. Njihovi koraki so glasno odmevali. Nazadnje so prišli do sobe, v kateri je stala ena postelja. Tam sta moška položila nosila s Karlijem na tla. Prišel je zdravnik in gospod Wiedmann mu je hitro povedal vse, kar je zdravnik moral zvedeti. Medtem je bolniška sestra slekla fantiča in ga spravila v posteljo. Tedaj se je Karli za nekaj trenutkov zdramil. S široko odprtimi očmi je pogledal okrog sebe in hripavo rekel: »Gugalnica leti... še vedno leti!«

Sestra mu je pomirjujoče položila roko na vroče čelo in pokimala. Ni vedela, o čem govori. Tega tudi ni mogla vedeti! Saj bi sicer morala poznati njegove sanje.

Potem ko so Karliju izmerili temperaturo in mu z močno električno svetilko temeljito pregledali grlo, je dobil prvo injekcijo.

In to se je, kakor smo že rekli, zgodilo ravno tedaj, ko je Helmut zapustil avtobus s spečimi otroki in se napotil po stopinjah gospoda Wiedmanna .. .

»Gospod doktor,« je rekel gospod Wiedmann, ko je zdravnik dal Karliju injekcijo in se spet zravnal, »gospod doktor, zdaj pa morava hitro telefonirati na policijo!«

»Zakaj?« je vprašal zdravnik.

»V prvi vrsti se mora tukajšnja policija povezati s policijo v Salzburgu in obvestiti Karlijevo mater,« je zaspano rekla teta Beate. »Najbrž se bo uboga gospa pripeljala sem s prvim vlakom, ker bo želela videti svojega fantiča.«

Zdravnik je pokimal.

»Poleg tega pa mora takoj odriniti iz mesta reševalna ekipa in utreti pot skozi plaz,« je rekel gospod Wiedmann. »Tam je namreč ujet moj avtobus in v avtobusu spi osemnajst otrok!« (Gospod Wiedmann ni vedel, da v tistem trenutku v njegovem avtobusu spi samo še sedemnajst otrok!)

»Za božjo voljo,« je rekel zdravnik, »potem pa res moramo pri priči obvestiti policijo! Prosim, pojdita z mano!« Po dolgem hodniku ju je odpeljal v svojo zasebno sobo, stopil k telefonu in zavrtel neko številko.

»Policija?« je rekel v slušalko. »Trenutek!« Pomignil je gospodu Wiedmannu, naj stopi k njemu.

Voznik je vzel slušalko, rekel, kdo je in od kod kliče, in poročal o vsem, kar se je zgodilo. Na drugem koncu

žice je sedel neki policist in zapisal vse, kar je rekel gospod Wiedmann.

Policist je sedel čisto sam v pisarni svojega rajona, na njegovi pisalni mizi je še gorela svetilka, čeprav je skozi okna v prostor že padala bleda jutranja svetloba. V sosednji sobi so spali policistovi kolegi, slišati je bilo njihovo smrčanje. Policist pri telefonu je med pisanjem nekajkrat zazehal. Vso noč je bil buden in bil je zelo utrujen.

»Ja,« je rekel, »ja, ja, razumem . . . reševalno ekipo, ja... ukrenil bom vse potrebno . . . Od kod že kličete? Iz mestne bolnišnice? Prav, ko se bomo peljali mimo, bomo pobrali še vas!«

Odložil je slušalko in vstal. Sel je k vratom sobe, v kateri so spali njegovi kolegi, jih odprl in nekaj trenutkov opazoval može, ki so spokojno dremali na zložljivih posteljah. Potem je potegnil iz žepa majhno piščalko in predirljivo zapiskal.

Policisti so prestrašeno planili pokonci.

»Vstanite!« je zaklical dežurni.

Ob tem se je rahlo zarežal. Iz škodoželjnosti.

*

V bolnišnici je tudi gospod Wiedmann odložil slušalko. Med telefoniranjem se je bil usedel. Zdaj se je obrnil. Opazil je, da je zdravnik medtem odšel iz sobe. Teta Beate je sedela v naslanjaču in spala z odprtimi usti. »Gospodična Beate,« je rekel gospod Wiedmann, »zdaj ne smete spati! Vsak čas bodo prišli policisti in naju pobrali! Gospodična Beate!« je zaklical nekoliko bolj glasno in odrinil stol, da bi vstal.

Ob tem je odkril, da so njegova kolena težka kakor svinec. Zavalil se je nazaj na stol. Glava mu je omahnila naprej. Glasno je izdihnil sapo.

»Gospodična Beate,« je še enkrat rekel, vendar z nerazločnim glasom, »zdaj ne smete spa ...«

Stavka ni izgovoril do konca. Kajti zaspal je tudi sam.

Ura je bila pol sedmih.

*

Helmut je prišel do roba gozda. Sneg med drevesi ni bil tako globok in deček je hitro napredoval. Bil je ime-

nitne volje. Smešno, je pomislil, gospod Wiedmann mi je rekel, da nisem dovolj velik in krepak, da bi ga spremljal, zdaj pa hodim po isti poti kakor odrasla, sam, brez pomoči in samostojno — in vse je v najlepšem redu!

Segel je v žep, vzel iz njega žemljo z maslom in jo začel kar med hojo jesti. Imenitno mu je teknila. Ko se je najedel, je začel od samega zadovoljstva žvižgati. Predstavljal si je, kako bodo pogledali ljudje v mestu, ko bo prišel tja in rekel, da se je sam prebil skozi plaz! V nekaj urah bom zmogel pot, je pomislil, nič se mi ne more zgoditi. Sledovi gospoda Wiedmanna in tete Beate so se razločno videli v snegu. Kakšna sreča, da ponoči ni snežilo!

Helmut je zadovoljno žvižgal. Enkrat je nehal žvižgati in se glasno zasmejal.

Predstavljal si je, kako neumen obraz bo naredil debeli Martin, ko se bo zbudil in videl, kaj se je zgodilo.

*

Debeli Martin se je sunkovito zbudil.

Sanjalo se mu je, da se je šel kopat z Lucio in Hanno. Bilo je zelo čudno: voda bazena, v katerega so stopili, ni bila modra, ampak rdeča. In ko jo je malce pokusil, je bil prijetno presenečen, saj v bazenu sploh ni bilo vode, ampak malinovec! Martin se je vrgel vanj. Plaval je in se potapljal. In vsakič, kadar se je potopil, si je privoščil velik požirek čudovito sladkega malinovca.

Potem pa je malinovec nenadoma postal nemiren in začel valoviti. Valovi so bili sprva majhni in Martin se jim je zlahka izogibal. A z grozljivo naglico so postajali večji in večji, naraščali so in nabrekali in kmalu spremenili ves bazen v divje razpenjeni ocean. Martin je pogledal, kje sta dekleti. Zagledal ju je: Lucie in Hanna sta se obupano bojevali z valovi. Hotel jima je pohiteti na pomoč, a vanj je pljusnil kot hiša visok val, ga potegnil kvišku in ga potem vrgel navzdol v sladko, lepljivo, malinovo rdečo globino. Martin je požiral in požiral in požiral. Ni dobil več zraka, ustrašil se je, da se bo zadušil, v obupu se je z zadnjimi močmi odrinil od dna bazena, divje zamahoval z rokami in nogami in končno splaval na površje malinovega morja.

In v tistem trenutku se je loveč sapo zbudil na sedežu gospoda Wiedmanna za volanom rdečega avtobusa.

O ti zlomek, je pomislil, to pa so bile sanje!

Stresel se je in iztegnil premrle noge. Ob tem mu je pogled zdrsnil na tla in opazil je, kaj se je zgodilo z živežem na veliki odeji.

Prestrašeno je vstal. Ko je pogledal skozi okno, je videl še več. Naglo je odprl vrata in skočil v sneg. Tu so ležali obloženi kruhki, žemlje, sadje in čokolada. In večina hrane je bila, kakor je ugotovil, zmrznjena kakor kamen, ker je bilo ponoči pod ničlo. Martina je zabolelo srce.

Uboga jedača!

Kako neki se je moglo to zgoditi? Zavedajoč se krivde, si je rekel, da je sam odgovoren za to skrivnostno nesrečo. Zanemaril je svojo dolžnost. Zaspal je! Ko ne bi bil zaspal, se vse to ne bi bilo zgodilo. Hlastno se je sklonil in pobral nekaj zmrznjenih kosov kruha. Potem jih je spet spustil v sneg.

Zlezel je nazaj v avtobus. Kako neki se je to zgodilo, je preudarjal. Kako neki se je to zgodilo? Nekdo je moral odpreti vrata in suniti živež ven . .. toda kdo? Kdo? Njegov pogled je potoval po avtobusu s spečimi otroki.

In potem je opazil, da Helmuta ni.

»Helmuta ni!« je glasno zakričal Martin.

Thomas se je prvi zbudil in planil pokonci. Drug za drugim so se prebudili tudi drugi otroci. Zaspano so si meli oči, videli, da sonce že sije v avtobus, in strmeli v debelega Martina, ki je razburjeno krilil z rokami.

»Kaj se je zgodilo?« je vprašal Thomas.

»Helmuta ni!« je zakričal debeli Martin. »Helmut je izginil!«

Otroci so bili pri priči popolnoma budni, poskakali so na noge in pogledali v zadnji del avtobusa. Resnično: sedež pri kovčkih in nahrbtnikih je bil prazen!

»Kako neki je mogel izginiti?« je vzkliknil Thomas. »Saj si sedel poleg vrat in stražil!«

Martin je povesil glavo.

»To ne drži popolnoma,« je potrto rekel.

»Kaj ne drži popolnoma?«

»Poleg vrat sem sicer sedel, vendar nisem stražil,« je skesano odvrnil Martin.

»In zakaj ne?«

»Ker sem zaspal,« je tiho rekel debeli deček. Zelo ga je bilo sram. Drugi so molčali in ga gledali. »In medtem ko sem spal, jo je Helmut popihal. In na begu je ... je ...« Martinu ni hotela beseda iz ust. Srce mu ni dalo, da bi rekel, kaj je na begu zagrešil Helmut.

»Kaj je?« je vzkliknil neki deček. »Spregovori že!«

»... na begu je sunil del našega živeža v sneg!« je izdavil Martin.

Avtobus je oživel.

Otroci so stekli naprej, da bi videli nesrečo. Martin je stal poleg vrat in z roko kazal ven na sneg.

»Tule,« je rekel.

»Moje žemlje!« je vzkliknila neka deklica.

»Moja čokolada!« je zaklicala neka druga deklica.

Nekaj otrok je zlezlo na prosto in skušalo rešiti, kar se je rešiti dalo.

Martin je pogledal Thomasa.

»Zelo mi je žal, da sem zaspal,« je tiho rekel.

Thomas je pokimal. »To se lahko zgodi vsakomur,« je rekel.

Martin si kljub temu ni mogel kaj, da ne bi pripomnil: »Če bi včeraj razdelili vso hrano, se to ne bi moglo zgoditi!«

»Nikar se ne grizi,« je rekel Thomas. »Ne skrbi me za E , hrano.«

»Za kaj pa te potem skrbi?«

»Za Helmuta,« je rekel Thomas. »Kdo ve, kam je šel. Upajmo, da bo našel pravo pot...«

Umolknil je.

»Kaj pa je?« je vprašal debeli Martin. »Saj si na vsem lepem videti žalosten!«

»Želim si, da bi se teta Beate in gospod Wiedmann kmalu vrnila,« je počasi rekel Thomas.

*

Teta Beate in gospod Wiedmann sta ob tistem času sedela na odprtem policijskem terenskem avtomobilu skupaj s kakim ducatom policistov. Veter jima je bril okrog ušes in jima brisal utrujenost iz oči. Mesto je bilo že za njimi in zdaj so se vozili po isti deželni cesti, po kateri sta ponoči prišla. Sonce je svetlo sijalo. Poleg tete Beate je sedel moški, ki je imel pod plaščem belo haljo. Na ko-

lenih mu je počivala velika torba. Bil je zdravnik iz mestne bolnišnice in zraven se je peljal na željo policije. Takoj po prihodu k avtobusu naj bi vse otroke cepil proti davici, saj so se vsi družili z ubogim Karlijem in je obstajala nevarnost, da so se tudi oni okužili. Tudi teta Beate in gospod Wiedmann sta že dobila injekcijo v levi nadlaket.

Pred policijskim avtom je vozil velik snežni plug mestne gasilske brigade. Kasneje naj bi z njim splužili zasuto cesto. Okrog pol osmih so se pripeljali do samotne hiše ob cesti, v kateri je stanoval starec. Policijski avto se je ustavil in zdravnik se je z veliko torbo v roki odpravil po snegu proti hiši. Gospod Wiedmann je šel za njim in potrkal.

Od znotraj se je oglasil nejevoljen glas. Potem so se vrata odprla in pokazala se je nepočesana starčeva glava. Ko je zagledal gospoda Wiedmanna, je napravil jezen obraz. »Presneto,« je zadirčno vzkliknil, »ali bom danes sploh lahko kaj spal?«

»Saj ne bomo dolgo,« je obljubil voznik.

»Zakaj pa ste sploh prišli?« je vprašal starec. Malce bolj je odškrnil vrata in gospod Wiedmann je videl, da ima starec na sebi dolgo spalno srajco, na nogah pa copate.

»Da bi vam dal injekcijo,« je rekel zdravnik.

»Zdaj pa še to,« je rekel starec.

»Potrebno je,« je razložil gospod Wiedmann.

»Kajpak je potrebno!« je rekel starec. »Ali mislite, da bom dobil davico? No, vstopita!«

Pred obiskovalcema je stopil v veliko sobo in legel na posteljo. Potem si je zavihal rokav spalne srajce in rekel: »No, zdaj pa pohitite!«

Zdravnik je odprl torbo in napolnil injekcijo. Stopil je k postelji. Starec je zaprl oči. »Ne morem videti krvi,« je rekel.

A krvi ni bilo videti, niti kapljice. Zdravnik je bil zelo hiter in spreten. Na mesto vboda je zalepil obliž in rekel: »Tako, zdaj se vam ne more nič zgoditi!«

»Hvala,« je rekel starec in se obrnil k steni. »In lahko noč!«

»Dobro jutro ste hoteli reči,« je rekel zdravnik.

»Lahko noč sem rekel!« je zagodrnjal starec. In ko sta se moška zasmejala in odšla proti vratom, je zaklical za njima: »Pa dobro zaprita vrata!«

Zdravnik je prvi stopil na prosto. Gospod Wiedmann je stopil za njim in je ravno hotel zapreti vrata, kakor ga je bil prosil starec, ko mu jih je nevidna sila iztrgala iz rok. Vrata so se spet na stežaj odprla, gospoda Wiedmanna pa je vrglo v leseni podboj. Videl je, kako so policisti in teta Beate urno poskakali s policijskega avtomo-, bila in stekli proti njemu, veliki snežni plug gasilcev pa je nenadoma napravil velik lok in zavozil na zasneženo polje ob robu ceste. Potem se je zrak napolnil z grmenjem in truščem, ki ga je že poznal. Tla so se tresla, sneg se je vrtinčil po zraku, viharni piš je tulil okrog hiše in gospod Wiedmann je vedel: nekje v bližini je zgrmel v dolino še en plaz.

Takoj nato je postalo tiho, sonce je spet sijalo, policisti so se težko sopeč spogledovali in molčali.

Prvi, ki je spregovoril, je bil starec na postelji. Zdelo se je, da sploh ni dojel, kaj se je ravnokar zgodilo. Zadirčno je namreč rekel: »Ali ne bi, prosim, zaprli vrat?«

*

Helmut je še nekaj minut prej žvižgajoč hodil po globoko zasneženi goljavi brez dreves ob vznožju gorskega pobočja. Držal se je sledov gospoda Wiedmanna in tete Beate. Veselo je žvižgal predse. Zdaj ne bo več dolgo trajalo, si je mislil. Čas bo, da se obrnem proti cesti. In čez nekaj ur bom na cilju!

Pogledal je proti soncu, si rekel, da je najbrž šele pol osmih ali osem, in sklenil, da si bo nekoliko odpočil. Malo počitka si je gotovo zaslužil, saj je prišel že zelo daleč.

Sedel je na skalo, ki je štrlela iz snega, segel v žep in potegnil iz njega kos čokolade. Ravno je odgriznil košček prvega rebra, ko je zaslišal tiho šumenje in pogledal kvišku. Ni mogel ugotoviti, od kod prihaja šumenje, čeprav je pogledal v vse smeri. Gorska pobočja so tiho in spokojno ležala v soncu. A šumenje je postalo glasnejše. Helmut je skočil na noge. Počutil se je zelo neprijetno. In potem je nenadoma zagledal, kaj se je zgodilo in od kod prihaja strašno vršanje.

Na nasprotnem pobočju se je premaknilo veliko snežišče in začelo drseti proti dolini. Videti je bilo, kakor da prihaja navzdol velikanski bel prt. Helmut je kakor uročen strmel vanj.

Beli prt se je nenadoma postavil pokonci in šinil v zrak. Zdelo se je, da je potegnil s sabo pol hriba. Nekaj osamljenih dreves je bilo na njegovi poti. Izginila so v belem oblaku, in ko se je oblak odvalil naprej, dreves ni bilo nikjer več! Velikanska bela gmota, v katero se je spremenil prt, je drvela proti dolini.    ,

Vršanje se je spremenilo v grmenje.

Helmut je mukoma požrl. Spoznal je, da vsa ta grozljiva bela gmota drvi naravnost proti njemu, v dolino, v kateri je bil. Stal je kakor prikovan. Ni mogel jasno misliti. Kaj naj stori? Kam naj pobegne, kje naj se skrije?

Plaz je dosegel gozdno mejo in je na svoji poti v dolino ruval nova drevesa. Helmut je spustil čokolado v sneg in stekel, kolikor hitro je v visokem snegu mogel, naravnost naprej. Opotekal se je, padal, spet vstajal, usta in oči je imel polne snega, ni dobil več zraka, lovil je sapo, a kar naprej je tekel, tekel, tekel za življenje. Nenaden piš se je dvignil, stemnilo se je in snežni prah je napolnil zrak.

Vse to se je dogajalo dosti hitreje, kakor lahko tule opišemo. Trajalo je samo nekaj trenutkov, potem pa ga je mogočna nevidna roka zgrabila za ovratnik in dvignila v zrak. Ko tole berete, zveni neverjetno, a vendarle je bilo tako: Helmut je nenadoma letel po zraku. Ni letel dolgo, ni letel daleč, a vendarle je letel!

Plaz je zgrmel v dolino in dvignil se je velikanski snežni oblak. Na njegovem robu je Helmut stežka telebnil na tla in obležal. Goste snežinke so ga pokrile. Ležal je z obrazom navzdol in o vsem tem nič več ni vedel.

*

Tudi otroci v avtobusu so slišali grmenje plazu, vendar ga niso mogli videti — zakrivalo ga je pobočje, pod katerim je obtičal avtobus. Zato se niso prestrašili tako hudo kakor prejšnji dan, ko so ta grozljivi naravni pojav tudi videli. Prijetno pa jim seveda ni bilo pri srcu.

»Ali misliš, da je plaz spet zasul cesto?« je Hanna z jokavim glasom vprašala debelega Martina. Ko so otroci slišali bobnenje plazu, so bili še pri zajtrku, ki so si ga pripravili iz ostankov hrane. Zdaj je večino minil tek.

»Gotovo ne,« je rekel debeli Martin. (Njemu zajtrk zaradi plazu ni nič manj teknil.) »Ta plaz se je spustil v dolino čisto drugje. Cesta je vendar tamle!« Z roko je pokazal v drugo smer.

Hanna je začela tarnati. »Zakaj ne pride teta Beate!« je jokavo vzkliknila. »Kje pa je? Kdaj bodo končno prišli po nas? Tako strah me je! Lahko se zgodi, da bo plaz privršal tudi sem!«

»To pa že ne!« je zaklical Martin, ki se sam ni najbolje počutil. »To ni mogoče! Na istem kraju se nikoli ne spusti več plazov! To si vendar ravnokar sama videla!«

Hanna se je zastrmela vanj, potem je brez besed bruhnila v jok.

Temu odgovoru debeli Martin ni bil kos. Vstal je, nebogljeno pobožal Hanno po glavi, in ko se mu je ni posrečilo potolažiti, obupano zaklical: »Thomas, pridi vendar sem! Hanna joka!«

Thomas je sedel spredaj, na sedežu gospoda Wiedmanna. Gledal je ven v sneg. Zdelo se je, da je zatopljen v misli. Martin ga je moral še enkrat poklicati. »Thomas!« Šele tedaj se je zdrznil.

»Ja,« je rekel. »Kaj hočeš?«

»Jaz...« je začel Martin, potem je opazil odsotni Thomasov pogled in vprašal: »Kaj pa ti je?«

»Razmišljal sem,« je rekel Thomas.

»O čem?«

»Plaz se je spustil približno tam, koder so hodili gospod Wiedmann, teta Beate in Karli,« je rekel Thomas.

»Ne govori neumnosti!« je vzkliknila Lucie. »Oni so vendar hodili tam včeraj, pred mnogimi urami! Gotovo se jim ni moglo nič zgoditi!«

»Saj ne mislim nanje,« je rekel Thomas.

»Na koga pa?« je zaklicala neka deklica.

Thomas je počasi vstal.

»Pojdite z mano,« je rekel in stopil v sneg.

Otroci so stopili za njim. Thomas je šel do mesta, kjer so se začenjali sledovi Wiedmannovih čevljev.

»Tukaj,« je rekel in pokazal na tla.

»Kaj je tukaj?« je osuplo vprašal debeli Martin.

»Kaj vidiš?«

»Odtise čevljev gospoda \Viedmanna,« je rekel Martin.

»Še kaj?«

»Druge odtise. Manjše,« je rekla Lucie. »Najbrž so to odtisi tete Beate.«

Thomas je pokimal. »Ja,« je rekel, »to so odtisi tete Beate ali Karlijevi ali — Helmutovi.«

»Helmutovi?« je prestrašeno vzkliknilo nekaj otrok.

»Ja, Helmutovi,« je resno rekel Thomas. »Mislim, da je šel po sledovih gospoda Wiedmanna.«

Potem so vsi umolknili. Nazadnje je rekel Martin: »Tako misliš ti. Čisto mogoče pa je, da je šel kam drugam.«

»Ne,« je rekel Thomas. »To ni mogoče.«

»Ooo,« je rekel debeli Martin, »in zakaj ne?«

»Ker od avtobusa ne vodi nobena druga sled,« je počasi rekel Thomas in poudaril sleherno besedo. »Zato je moral Helmut iti po sledovih gospoda Wiedmanna. In zato se bojim zanj.«

»Bojiš?« je boječe vprašala Hanna. »Zakaj?«

»Ker je Helmut šel v smer, kjer se je spustil plaz,« je tiho odvrnil Thomas.

Šesto poglavje

S tem pesjanom imamo same sitnosti — Svoje mnenje človek menda še lahko pove, ali ne? — Sedemnajst otrok išče osemnajstega — Martin si pomane roke — Helmut si že dolgo ne požvižgava več — Tudi sonce izgine — Kako dolgo bo trajalo, preden se bomo prebili? — Helmut najde sled v snegu in to mu vlije novega poguma — Tule je šel plaz — Za Helmuta je vsega konec — Martin pade, zakolne in reši človeško življenje

— Za božjo voljo, kje so moji otroci? — Treba je čakati — Gospod \Viedmann prvi zagleda ubežnike — Debeli Martin že spet razmišlja o večerji — A najprej so na vrsti še injekcije.

Ko je Thomas umolknil, je nekaj časa vladala tišina. Potem je rekel neki deček: »Ce se mu kaj zgodi, si je sam kriv.«

Thomas je pokimal. »Seveda si je sam kriv,« je rekel. »A kdo ve, ali se mu je kaj zgodilo — in kaj se mu je zgodilo? Mogoče ga je zasul plaz. Mogoče pa je samo padel in si zlomil nogo ali roko in zdaj leži nekje v snegu.«

»Če bi bilo tako, potem bi mu morali pomagati, ne glede na to, ali je tega sam kriv ali ne!« je zaklicala Lucie.

»Drži,« je rekel Thomas. »Najprej ga je treba rešiti. Potem mu še zmerom lahko povemo, kaj si mislimo o njem. Ce se tedaj že sam ne bo kesal za vse, kar nam je zagodel!«

Debeli Martin je povedal, kar mu je ležalo na srcu. »Ne bi rad, da se mu zgodi kaj hudega,« je rekel. »A privoščim mu, da bi se pošteno prestrašil. In potem bi ga rad rešil. In ko bi ga rešil, bi mu rad eno primazal!«

Nekaj otrok se je zasmejalo, neki deček pa je zaklical: »Jaz pa ne! Kar si je skuhal, naj sam poje! Kje pa je rečeno, da ga moramo mi iskati? Mogoče se bo spustil še en plaz in zasul vse nas! Po mojem mnenju si ne zasluži, da bi se mi brigali zanj. Jaz mislim, da je prav, če ostanemo v avtobusu!«

Nekaj otrok mu je pritrdilo, med njimi Agatha.

»Ja,« je vzkliknila. »Tudi jaz sem tega mnenja! Sploh pa me zanima, kako si predstavljaš iskanje? Saj se nam še sanja ne, kje je Helmut!«

»Iskanje bi imelo smisel samo tedaj, če bi se ga udeležila večina ali kar vsi,« je rekel Thomas. »Potem bi se lahko razkropili v dolgo vrsto in preiskali ves gozd in snežišče. Lahko bi klicali Helmuta in ga morda našli. Če bi ga šel iskat en sam, to kajpak ne bi imelo veliko smisla!«

»Mogoče pa se Helmutu sploh ni nič zgodilo,« je vzkliknila Agatha. »Srečno jo je odnesel in naše iskanje bo zaman!«

»To je res,« je rekel Thomas. »Mogoče pa je seveda tudi, da leži nekje napol zasut in se ne more ganiti. Tega ne vemo.« Nemočno je dvignil roke in jih spet spustil. »Nekaj bi vam rad povedal: tudi jaz nimam posebno rad Helmuta, a kaj naj storimo? Mislim, da ga moramo iti iskat, in vas prosim, da mi pri tem pomagate!«

Otroci so neodločno postavali po snegu in se spogledovali.

»S tem pesjanom imamo same sitnosti!« je rekla Agatha.

»Najprej nam jo zagode z ovco, potem vrže naše malice v sneg, zdaj pa naj bi ga šli še iskat,« je rekel debeli Martin. Zdelo se je, da so ga najbolj prizadele malice, vržene v sneg.

»Ali to pomeni, da nočeš iti zraven?« je vprašal Thomas.

»Kdo pravi, da nočem?« je osuplo vprašal debeli Martin. »Seveda bom šel zraven! Ampak svoje mnenje pa človek menda še lahko pove, ali ne?«

»In vi?« je Thomas vprašal druge otroke.

»Kaj pa naj storimo drugega?« je vzkliknila Lucie. »Saj moramo iti zraven! Helmuta vendar ne moremo pustiti na cedilu!«

Drugi otroci so pokimali. Seveda so tudi oni tako mislili.

»Hanna,« je rekel Martin drobnemu dekletcu, »če te je strah, lahko mirne duše ostaneš tukaj!«

»Ni me strah,« je rekla Hanna in se sama čudila svojim besedam. Vendar je bilo res: nenadoma je v resnici ni bilo strah!

»In kaj se bo zgodilo, če pridejo odrasli in nas ne bo tu?«

»Pustili jim bomo sporočilo,« je rekel Thomas. Šel je k avtobusu, pobral košček lepenke, ki je ležal na tleh, in napisal nanj z velikimi črkami:

ŠLI SMO ISKAT HELMUTA,

KI SE JE IZGUBIL.

Malce je pomislil, potem je pripisal:

PROSIM, POČAKAJTE TULE NA NAS!

VRNILI SE BOMO SEMKAJ!

Lucie se je medtem poslovila od Josefa, ki jo je boječe pogledoval. »Bodi lepo priden in glej, da ne boš česa ušpičil,« mu je rekla. »Tule imaš jesti, če boš lačen . .. Kmalu se bomo vrnili, veš. Zdaj pa na svidenje!«

Otroci so si oblekli plašče.

»Ste pripravljeni?« je vprašal Thomas.

Otroci so pokimali.

Drug za drugim so odšli iz avtobusa in se v dolgi vrsti napotili v sneg. Zadnji je hodil debeli Martin. Pred njim je korakala Hanna. Crna ovca je gledala za njimi. Z volana je na vrvici bingljal košček lepenke s Thomasovim sporočilom.

»Če pa ga najdemo in se mu ni nič zgodilo, mu bom eno primazal!« je Martin rekel Hanni. Pomel si je roke.

Upal je, da se Helmutu ni nič zgodilo.

*

Ko se je Helmut spet zavedel, je ležal pod debelo plastjo snega. Odprl je oči in se napol dvignil. Desna noga ga je hudo zabolela, ko jo je potegnil k telesu. Pogledal je okrog sebe. Pokrajina se je spremenila, povsod okrog njega se je razprostirala neskončna snežna pustinja. Sledovi, po katerih je hodil, so izginili. Pokopal jih je plaz, ki je tik za njim zgrmel v dolino.

Ko se je opotekajoč dvignil, se je presneto klavrno počutil. Ob prvem koraku, ki ga je napravil, se je do kolen pogreznil v sneg. V nogi ga je zabolelo kakor ogenj. Stisnil je zobe. Moral je iti dalje! Moral!

Pogledal je v nebo. Sonce je stalo že dokaj visoko. Spomnil se je, da je bilo na njegovi levi, preden je prišel plaz, in šel je tako, da je spet sijalo levo od njega. Pravzaprav bi tistemu, kako se je premikal, težko rekli »hoja«. Napravil je nekaj korakov, potem se je pogreznil globoko v sneg, se mukoma izkopal iz njega, se nekaj metrov plazil po vseh štirih, vstal, spet padel, spet vstal in tako naprej. Noga ga je zelo bolela. Čutil je, da ga pod obleko obliva pot. Srajca se mu je prilepila na kožo, težko je dihal. In še .zmerom ni bilo videti nič drugega razen snega, povsod okrog njega je bil sneg, sneg od obzorja do obzorja. Deset minut kasneje je sonce izginilo za kopastim oblakom in postalo je nekoliko hladneje.

To je bilo sprva zelo prijetno. A kmalu so oblaki popolnoma prekrili sonce in zdaj Helmut ni mogel več določiti smeri neba, kamor bi šel...

*

Ob istem času se je zgodilo dvoje.

Na deželni cesti so se gasilci z velikim snežnim plugom lotili dela. Velikanske krožne lopate so se zažrle v sneg zasute ceste in skozi cev ob strani stroja je šinil kvišku visok, bel snežni curek in se razpršil po poljih. Policisti, gospod Wiedmann in teta Beate so stali na že očiščenem odseku ceste in opazovali gasilce pri delu. Morali so čakati. Nič drugega niso mogli storiti.

»Kako dolgo bo še trajalo, preden se bomo prebili?« je nemirno vprašala teta Beate. Pogledala je na uro.

Bilo je tri četrt na deset.

Gasilec, ki je šel mimo, je zmignil z rameni.

»Kakih pet, šest ur — če bomo imeli srečo,« je rekel. »In če se ne zgodi nič nepredvidenega!«

Teta Beate je razumela, kaj je mislil. Hotel je reč;: »Če ne pride še en plaz!«

»Nič se ne bo zgodilo, kar pomirite se,« jo je skušal potolažiti gospod Wiedmann.

Teta Beate je pokimala. Potem je šla proč od gruče policistov in se zastrmela v sneg. Šele čez nekaj časa se je zavedela, da kar naprej ponavlja iste besede.

»Ljubi bog,« je govorila, »daj, da se ne zgodi nič nepredvidenega in da bomo čez nekaj ur pri otrocih v avtobusu. Ljubi bog, daj, da se ne zgodi nič nepredvidenega in da bomo čez nekaj ur pri otrocih v avtobusu . ..«

Iste besede je govorila kar naprej, kar naprej.

Ni vedela, da otrok tedaj sploh ni bilo več v avtobusu, da je ostala v njem samo debela, črna ovca in nihče drug...

To je bilo namreč drugo, kar se je zgodilo ob tistem času: sedemnajst otrok se je odpravilo iskat izgubljenega Helmuta.

Še zmerom so hodili v gosjem redu po sledovih gospoda Wiedmanna, ki so bili še dobro vidni. Tu in tam so se ustavili in si malce oddahnili. Dečki so zatrjevali, da se ustavljajo samo iz obzirnosti do deklic, a Lucie je vzkliknila: »Na nas se vam ni treba ozirati! Me sploh nismo utrujene! Kar se nas tiče, so ti odmori popolnoma odveč!«

In mala Hanna, ki je nenadoma postala zelo pogumna, je sopeč pristavila: »Tako je, prav imaš!« In potem je hitro stopila za svojim sprednjikom.

*

Eno uro kasneje je Helmut mislil, da je na koncu svojih moči. Obupano se je spustil v sneg in se zastrmel predse. Noga ga je tako bolela, da jo je komaj še premikal. Izgubil je smer, ni vedel, kje je, lotil se ga je obup, saj ni bilo videti, da se bo sploh kdaj izkopal iz te snežne pustinje. Celo uro se je mukoma plazil dalje — pokrajina okrog njega pa se ni niti malo spremenila!

Medtem ko je takole ždel v snegu in strmel predse, so se mu nenadoma zbistrile oči. V snegu pred sabo je namreč zagledal sledove. Sledove!

V hipu je pozabil na izčrpanost, na utrujenost, na bolečino v nogi. Planil je pokonci in odšepal za sledovi. Sledovi so bili neenakomerni, deloma zabrisani, a tu in tam je bilo mogoče v snegu razločno videti odtise čevljev. Ni bilo dvoma: tule je nekdo hodil! Tule je nekdo še pred nedavnim hodil!

Helmut je stisnil zobe in se znova odpravil na pot. Hodil je po neznani sledi, hodil za neznanim človekom, ki je moral biti nekje pred njim. Tega človeka je moral najti, moral ga je dohiteti!

Ta človek je bil vse njegovo upanje.

Ta človek je bil njegova rešitev!

Sopeč se je Helmut opotekal po snegu.

*

Sedemnajstero otrok je medtem prišlo do kraja, kjer so se nehali sledovi gospoda Wiedmanna. Pred njimi se je začenjala velika, skoraj nepregledna snežna pustinja. Zdelo se je, da vanjo še nikoli ni stopila človeška noga. Thomas se je ustavil in počakal druge.

»Tule se je spustil plaz,« je rekel. »Tule, v tej dolini. Zabrisal je sledove gospoda Wiedmanna. In tu, v tej dolini, moramo poiskati Helmuta. Odslej ne bomo več hodili drug za drugim, ampak drug poleg drugega, in sicer v velikih presledkih, a tako, da se bomo še vedno videli med sabo. Vsak bo moral videti vsaj svojega soseda. Bodite previdni, sneg bo včasih zelo globok! Ves čas pazite, da ne izgubite iz oči svojega soseda! In če kaj odkrijete, takoj pokličite druge!«

Dečki in deklice so se razkropili po plazišču v dolgo, dolgo vrsto. Otroci na obeh krilih so bili videti kot majhne temne pike na snegu.

In potem so spet krenili naprej. Počasi in previdno so se premikali po zasneženi dolini.

Čas je mineval.

Samo Thomas bi mogel reči, kako pozno je, zakaj samo on je imel uro. Sonce je stalo visoko na nebu, bil je že zgoden popoldan, a veriga sedemnajstih otrok se je še zmerom prebijala skozi zasneženo, opustošeno dolino. O Helmutu pa še zmerom ni bilo ne duha ne sluha ...

*

Nekje pred njimi v velikanski beli pustinji se je Helmut opotekal po sledi, ki jo je bil našel. Plavi lasje so mu razmršeni padali na čelo, sunkovito je dihal, desno nogo je vlekel za sabo. Ze dolgo si ni več požvižgaval, jutranja objestnost ga je že davno minila. Čutil je, da je blizu solz.

Kam drži sled? Kam neki drži?

Saj vendar ne more biti neskončno dolga. Nekje se mora nehati...

Ravno je pomislil na to, ko je zagledal nekaj nepojmljivega in se ustavil.

Pred njim sta se v snegu prikazali dve sledi.

Dve sledi tam, kjer je bila še ravnokar le ena sama!

Helmut se je zmedeno obrnil okrog sebe. Kaj to pomeni? Od kod prihaja druga sled? Potem mu je pogled zdrsnil na stran in tam je odkril veliko vdolbino v snegu. In ko jo je odkril, so ga nenadoma oblile solze, kajti zavedel se je, kaj se je bilo zgodilo. Solze so mu tekle po obrazu, ko se je počasi in nemočno sesedel v sneg.

Zdaj je vsega konec, je pomislil.

Sel je po svoji lastni sledi!

*

Veriga otrok se je počasi in vztrajno prebijala v zasuto dolino.

Tu in tam se je kateri od otrok ustavil, dvignil roke, si jih kakor lijak nastavil pred usta in zaklical na ves glas:

»Helmut! Helmut!«

Pridružili so se mu še drugi otroci in vsi skupaj klicali. A nihče jim ni odgovoril. Vse okrog njih je ostalo tiho.

Debeli Martin, ki je hodil na levem krilu, nekaj deset metrov oddaljen od male Hanne, je zaskrbljeno pogledoval k njej. Bilo je sredi popoldneva, hodili so že nekaj ur in Martin je sklepal, da mora biti Hanna zelo utrujena.

»Ali še zmoreš?« je zaklical proti njej.

»Seveda!« mu je zaklicala z visokim glasom. »In ti?«

»Jasno!« ji je pri priči odvrnil Martin. A tako jasno to sploh ni bilo. Noge so ga že presneto bolele, predvsem pa ga je dajala lakota. Mislil je na to, kako neumno je ravnal, ker ni vzel s sabo vsaj nekaj malega za pod zob. In vsega tega je kriv ta nemarni Helmut, je preudarjal. Kdo ve, kako dolgo bo trajalo, preden ga bomo našli... Če ga bomo sploh našli!

Ravno je razmišljal o tem, ko je stežka telebnil čez nekaj, kar mu je ležalo ob nogah.

Presneto, je pomislil. Še to se mi je moralo zgoditi. Moral bi bil ostati v avtobusu! Kaj me pravzaprav briga ta bedasti Helmut?

Skušal se je spet skobacati na noge in ob tem odkril, čez kaj se je spotaknil. Ovira je zgrbljena ležala pred njim v snegu in se ni ganila.

Ko se je Martin dvignil, se je z roko oprl nanjo. V istem trenutku se je neznansko prestrašil. In naslednji trenutek se je začel dreti, kakor da ga devajo iz kože.

»Pridite sem!« je rjovel debeli Martin. »K meni! Hitro pridite k meni! Našel sem Helmuta!«

Drugi so privihrali k njemu, kolikor hitro so zaradi snega mogli. Sopli so od razburjenja in izčrpanosti in brez besed strmeli v sveženj, ki je ležal ob Martinovih nogah.

Thomas je stopil naprej in pokleknil k njemu.

»Helmut!« je zaklical in stresel dečka. »Helmut! Ali me slišiš?«

Helmut je počasi odprl oči in ga dolgo gledal. Dolgo se je zdelo, da Thomasa sploh ne bo prepoznal. Potem se je zravnal, zagledal druge otroke in spet bruhnil v jok. Sploh ni vedel, da joka. A solze so mu kar lile po obrazu kakor gosta tančica in nekajkrat je moral požreti, preden je lahko spregovoril. Ko je končno bilo tako daleč, je izdavil dva stavka.

Najprej je rekel: »Zal mi je za to, kar sem storil.«

In potem: »Hvala, da ste prišli!«

Potem je spet omahnil na hrbet in zaprl oči.

Thomas je pogledal debelega Martina.

»Ravno prav smb še prišli,« je rekel. »In ti si Helmutu rešil življenje!«

»Jaz?« je rekel Martin. »Še malo ne! Saj sem se samo spotaknil čezenj. To bi se lahko zgodilo tudi komurkoli drugemu!« Pogledal je Helmuta, ki je pred njim ležal v snegu in se ni ganil. »Škoda,« je rekel po kratkem preudarku, »škoda, da mu je zdaj vendarle ne morem primazati! Pa si jo je tako zaslužil!«

Lucie se je zrinila k Helmutu. »In kaj zdaj?« je radovedno vprašala.

»Zdaj ga moramo odnesti nazaj k avtobusu,« ji je odvrnil Thomas. Pogledal je na svojo ročno uro. Bilo je pol treh.

*

Ura je bila pol štirih, ko je moški za krmilom velikega snežnega pluga mestne gasilske brigade s svojim strojem nenadoma sunil v prazno. Zravnal se je in se zastrmel skozi debelo šipo. Zagledal je kos zametene ceste, nekaj skal, za njimi nekaj dreves, med skalami in drevesi pa je zagledal — rdeči avtobus.

»Prebili smo se!« je zarjovel.

»Prebili smo se!« je zarjovel gospod Wiedmann, ki je hodil tik za snežnim plugom. Hitro se je obrnil in stekel k teti Beati. »Prebili smo se!« je še enkrat zakričal. Potem jo je zgrabil za roko in skupaj sta se pognala v sneg in se začela prebijati k avtobusu. Toda kolikor bliže sta prihajala, toliko bolj grozljiva se jima je zdela tišina.

»Za božjo voljo,« je brez sape rekla teta Beate, »kaj pa se je zgodilo? Kje so otroci? Zakaj ne vidiva nikogar?«

Gospod Wiedmann jo je pustil samo in stekel naprej. Bil je prvi, ki je prišel do avtobusa. Odsunil je vrata. Avtobus je bil prazen. Samo debela črna ovca je prišla k njemu in razburjeno zablejala.

Voznik je na hitro pogledal po avtobusu. Potem je odkril kos lepenke, ki je bingljal z volana.

Dvignil ga je in prebral.

Tedaj je pritekla teta Beate.

»Kaj se je zgodilo?« je zakričala. Poleg nje so se prikazali prvi policisti.

Gospod Wiedmann ji je molče dal lepenko. Prebrala je sporočilo.

»Zdaj pa še to,« je izčrpano rekla in sedla na stopnico avtobusa. »In kaj bomo zdaj?«

»Čakali,« je rekel gospod Wiedmann.

*

Dolga vrsta otrok se je vračala k avtobusu. Sonce je stalo že nizko in bili so na smrt utrujeni. Najprej sta nosila Helmuta Thomas in debeli Martin, potem sta ju zamenjala dva druga dečka, in tako je šlo naprej, dokler niso prišli na vrsto vsi, tudi deklice. Potem so začeli spet od začetka. Helmutova noga je zatekla, ni mogel več stopiti nanjo. Bilo mu je strašansko neprijetno, ker ni mogel sam hoditi in so ga morali ves čas nositi. Kar naprej se je opravičeval otrokom.

»Bodi vendar tiho,« je rekel debeli Martin. »Ali pa misliš, da bi te morali pustiti tukaj, ker ne moreš sam hoditi?«

»Ne,« je rekel Helmut. »A gotovo ste vsi zelo besni name, kajne? In zato mi je še bolj mučno, ker sem vam v breme!«

»Upam, da si se vsaj nečesa naučil,« je malce zajedljivo rekel debeli Martin. »Mogoče si zdaj spoznal, da v življenju niso važne samo mišice.«

Otroci so prišli do mesta, kjer se je končala sled gospoda Wiedmanna, ki je bila zdaj popolnoma shojena. Začelo se je mračiti. Skoraj nihče ni spregovoril. Vsi so bili utrujeni in izčrpani. Molče so se vlekli za dvojico, ki je šla na čelu in nosila Helmuta. »Kmalu bomo na cilju,« je spodbudno rekel Thomas. A nihče mu ni odgovoril. Otroci so gledali predse v sneg, korakali drug za drugim in bili preveč utrujeni, da bi razmišljali o čemerkoli drugem kakor o tem, da bi bili kar Se da kmalu v velikem rdečem avtobusu.

Gospod Wiedmann jih je prvi zagledal.

Bilo je že skoraj mračno in sprva je mislil, da se moti, a potem je ugotovil, da se temne pike, ki jih je bil opazil, premikajo. Premikajo proti njim!

»Prihajajo!« je zakričal. Skočil je iz avtobusa in se pognal v sneg. Drugi so stekli za njim. Glasno so kričali in mahali.

Tudi otroci so začeli kričati. Nekateri so stekli naprej, drugi so pomagali dečkoma, ki sta ravno nosila Helmuta. In vsi so kričali drug čez drugega.

Sredi med skalami so se potem srečali — otroci, gospod Wiedmann, teta Beate, gasilci in policisti. To vam je bilo srečanje!

Odrasli so objemali otroke in jih stiskali k sebi. Dvigali so jih v zrak in na vsem lepem ni bil samo Helmut tisti, ki so ga nosili. Zdaj so odrasli sredi vriskanja in glasnega govorjenja in smeha nosili nazaj k avtobusu vseh osemnajst otrok. In tam jih je pričakal debeli Josef in jih sprejel z neznanskim razburjenjem.

»Rešeni smo!« je zaklicala mala Hanna.

»Peljali se bomo naprej!« je zaklical gospod Wiedmann.

»Večerjali bomo!« je zaklical debeli Martin.

In potem so skakali sem ter tja, se smejali in vsevprek govorili. Vsi razen Helmuta, ki je tiho sedel ob strani in se samo kdaj pa kdaj v zadregi nasmehnil.

»Zdaj pa vstopite!« je zaklical gospod Wiedmann. »Vožnja se nadaljuje!«

Tedaj pa se je vmešal zdravnik z belo haljo pod plaščem in rekel: »Samo trenutek! Najprej vas moram še cepiti proti davici!«

Zadnje poglavje

je zelo kratko, a zaradi tega nič manj pomembno.

Pol ure kasneje je tudi zdravnik končal svoje zelo nujno delo in vseh osemnajst otrok je dobilo injekcijo, ki naj bi jih obvarovala pred tem, da bi tudi sami zboleli za isto boleznijo kakor Karli. Vsi so bili zelo pogumni in Hanna je celo rekla, da ji je bilo prav prijetno, ko jo je zdravnik zabodel v roko.

Seveda je malce pretiravala, res pa je, da ni nikogar zares bolelo.

Nazadnje je dobila injekcijo še Luciina črna ovca — »za vsak primer,« je rekel zdravnik in se namuznil.

Medtem ko so čakali, da zdravnik konča delo, so pripovedovali gospodu Wiedmannu in teti Beati vse, kar se je bilo zgodilo. Teta Beate in gospod Wiedmann sta pozorno poslušala. In nazadnje je bilo tako daleč: gospod Wiedmann je prižgal motor velikega avtobusa, policisti so ga zadaj malce privzdignili in ga spravili s skal, na katerih se je zagozdil, in avtobus je počasi zavozil nazaj na cesto, ki je bila zdaj splužena. Policijski avto in veliki snežni plug sta zapeljala za njimi. Gospod Wiedmann je prestavil v višjo hitrost.

Mračilo se je.

V avtobusu je bilo toplo in prijetno.

Otroci so sedeli na svojih sedežih utrujeni in zelo srečni.

Zdravnik je med vožnjo preiskal Helmutovo nogo. Nič hudega ni bilo. Povil mu jo je in mu zabičal, da mora dan ali dva ležati v postelji. Potem bo spet zdrav.

Mimo njih so drseli veliki snežni griči, ki jih je zrinil ob rob ceste snežni plug. Teta Beate se je obrnila k otrokom in rekla: »Zahvaljujem se vam, ker ste bili tako pridni in pametni, medtem ko ste bili sami, in vas nekaj prosim: ne pozabite nikoli, kaj ste tule skupaj doživeli! Ne pozabite, da se niste poznali med sabo, ko ste stopili v ta avtobus, pa ste kljub temu pošteno razdelili med sabo svoje odeje in malice; ne pozabite, da je Thomas našel možnost, kako bi ujeli pobeglo ovco, in da je Martin dal svojo malico, čeprav je zmerom lačen; ne pozabite, da ste si sami izvolili fanta, ki ste mu zaupali in ki vas je potem vodil; ko boste veliki, ne pozabite, kako ste stražili, da bi lahko drugi mirno spali; predvsem pa ne pozabite, da ste vsi skupaj dvema med vami rešili življenje. Najvažnejše, kar si morate zapomniti, je tole: človek je zgubljen, kadar se izloči iz skupnosti in ostane sam. In: človeku se ne more nič zgoditi, če ljudje pomagajo drug drugemu in držijo skupaj!« Teta Beate je za trenutek premolknila in položila Helmutu roko na lase. »Prepričana sem, da tudi Helmut vsega tega ne bo pozabil in da boste odslej dobri prijatelji. Kajne, Helmut?«

In Helmut je pokimal in hitro rekel: »Ja, teta Beate!«

»Lepo,« je rekel debeli Martin. »In ko bo tvoja noga zdrava, se bom s tabo pomeril v rokoborbi. A samo za šalo! In ker bi končno rad vedel, ali si res močnejši od mene!«

»Velja,« je rekel Helmut in se nasmehnil. Potem sta si segla v roke.

»Bili ste samo skupina devetnajstih otrok v rdečem avtobusu,« je glasno rekla teta Beate. Medtem se je močno stemnilo in teto Beate je bilo komaj mogoče videti. Gospod Wiedmann je prižgal žaromete. »A tukaj v avtobusu je bilo prav tako kakor zunaj v velikem svetu. Tudi tam morajo ljudje držati skupaj in pomagati drug drugemu, če nočejo, da se zgodi nesreča. In zato vas prosim, da nikoli ne pozabite, kar ste doživeli. Zakaj če tega tudi kot odrasli ne boste pozabili, potem boste tudi kot odrasli ravnali tako kakor danes, in potem bo ves svet nekoč morda avtobus, v katerem bo sedelo vse človeštvo in v katerem si bodo vsi ljudje pomagali. Prav rada si ga predstavljam, ta avtobus, ki bo velik kakor svet.«

Teta Beate je umolknila in nihče ni nič rekel. Otroci so gledali ven v temo. In tudi oni so razmišljali o istem: o velikem avtobusu, v katerem bodo nekega dne morda sedeli ljudje vseh dežel in vseh ras ...

Zunaj se je ob robu ceste prikazala samotna hiša. Gospod Wiedmann je zavrl in glasno zatrobil. Hišna vrata so se odprla in otroci so zagledali starca, ki je stopil na prosto. »Kako ste kaj?« je zaklical gospod Wiedmann.

Starec je stopil nekaj korakov bliže. Otroci ga niso poznali. Bil je stari mož, ki mu gospod Wiedmann že dvakrat ni dal spati.

»Še kar,« je rekel starec. »Še bolje pa bi bilo, ko se ne bi prikazali vsakič, kadar bi rad šel spat!«

Gospod Wiedmann se je zasmejal.

»Tokrat je bilo zadnjič!« je zaklical. »Lahko noč!«

»Lahko noč!« je vzkliknil tudi starec. »In srečno pot!«

Gledal je za avtobusom, ko je spet speljal. Snežni plug in policijski avto sta krenila za njim. Starec je stal na vratih samotne hiše in mahal. Tema je hitro pogoltnila vse tri avtomobile. Kmalu je bilo mogoče videti samo še rdeče zadnje luči, potem so izginile tudi one.

»Srečno pot!« je še enkrat tiho rekel starec, potem je stopil v hišo in zaklenil vrata za sabo.

Table of Contents

AVTOBUS, VELIK KAKOR SVET

Prvo poglavje

Drugo poglavje

Tretje poglavje

Četrto poglavje

Peto poglavje

Šesto poglavje