Dušan Čater

ATA JE SPET PIJAN

Vsebina

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Mitja Čander: Od mesije do izterjevalca

The following is a true story,

only the names have been changed

to protect the guilty …

Bon Scott

Ain’t no fun

(Waiting round to be a Millionaire)

»Poglej,« je rekel, »imam šestinšestdeset let, ona, moja zakonita žena, pa trinajst let manj. In včeraj sem ji ob treh zjutraj polagal sveže olive po telesu.«

Verjel sem mu. Razloga za nasprotno se mi ni dalo iskati. Poznal sem ga. Bil je šankist, tako kot jaz. Tudi videti je bil tako. Kot šankist, mislim. Od sonca razpokan obraz in z dobro merico nekako žalostnega sonca v očeh. Oblečenega v spran vijolični pončo in s klobukom na glavi sem ga srečal na ulici Flores, tam nekje pri številki 113, kjer trolejbus zavije proti trgu Sucre, kjer so kurbe, žeparji, prvaki črnega trga in podobni tiči. Tam mi je bilo lepo in tam sem se po cele dneve zadrževal v senci stolnice Sv. nekoga pač. Višinska razlika mi je delala določene preglavice, ampak o tem bi se dalo še marsikaj doreči, kajti zrak na dva tisoč osemsto in še nekaj je tako oster, ali kako bi temu rekel, da te dve pivi prav prijetno omamita. In to je to. Ampak vseeno sem ga zvedavo in zbrano poslušal in gledal v njegove razpokane indijanske roke, ki so včeraj ob treh ponoči polagale, kar sem mu slepo verjel, olive po ženskem telesu. Skozi tistih nekaj rumenih zob je nadaljeval:

»Eno v popek, po eno na vsako joškico pa na vrat pa na muf pa še kakšno med obe joški in … In potem sem jih jedel z njenega telesa, vsako posebej, in ji v roko podajal koščice. In ona je rekla: ‘Če mi ga zdaj daš noter, mi bo takoj prišlo!’ Poglej, takoj ji je prišlo, če me razumeš!«

Ne vem, zakaj sem se mu potem privoščljivo nasmehnil, se obrnil na petah in odšel. Doma sem se ga prav prijetno naduzal s steklenico likerja Seco el Sol, z neko brozgo iz krompirjevega žganja, in se oblečen spravil pod hladen tuš. Stal sem tam in pustil, da je teklo po meni. Po laseh, po obrazu in po obleki. In pustil sem, da je hladna voda čez obleko namočila moj vrat, moji joškici, moj popek in moj nežni muf. Jebiga, sem si rekel, z mano je sicer malce drugače. Ko ljubim, ljubim, ko ubijam, ubijam. In to me ubija.

Voda in olive … Mislim, kakšno sranje.

* * *

Pozneje sem sedel na ograji parkirišča nekega nočnega lokala, pil vino in kadil. Pihal sem v luno, ki se mi je zdela takoooo blizu. Čakal sem Ignacia Manuela Altamirana, novega prijatelja, s katerim sva se znala prav prijetno pozabavati. Mimogrede povedano, moj Ignacio Manuel Altamirano nima nič skupnega s tistim mehiškim tičem, ki je kakšni dve stoletji nazaj pisal o rojstvu v gorah, o modrosti in kaj jaz vem o čem še. Moj Ignacio Manuel Altamirano je sicer res Indijanec, je pa tudi velik zabavljač in ljubitelj vsega prepovedanega, kar je zelo zelo lepo.

Prikazal se je malo pred polnočjo s precejšnjo zamudo, ampak tiste čase se mi s takimi malenkostmi, kot so zamude, ni dalo niti najmanj ukvarjati. Kot je moj prijatelj Ignacio Manuel Altamirano večkrat poudaril: Čas ni bil nikoli nekaj minljivega. Ja, tako je zatrjeval, prekleti Altamirano, pa mu nisem nič nasprotoval. Prej nasprotno! In prihajal je počasi, z umirjenim in samozavestnim korakom, malce šepajoč, ker ga je bojda lansko leto na praznovanju dneva mrtvih nekdo z železno palico udaril po kolenu, ker je, blablabla, počel nekaj prepovedanega. Nikoli mi ni povedal, kaj prepovedanega je pravzaprav počel, a po nekajmesečnem znanstvu z njim se mi je marsikaj posvitalo. Pa pustimo te žalostne reči. Altamiranov Ignacio Manuel je nerad govoril žalostne reči, čeprav je njegov obraz, sploh njegove oči, kazal na marsikaj iz preteklih dni, na nekaj, kar ga je delalo veliko veliko starejšega, če se razumemo. A se? Okej! Torej: počasi šepajoč, pa vendarle z neko, meni neznano mero dostojanstva, se je vlekel navzgor po turistični Calle Calmita. Mahal mi je, jaz pa njemu ne. Ko je prišel do moje ograje, je leno spregovoril:

»Hola, cómo estás?«

Ob tem se je široko nasmehnil in pokazal dve vrsti čvrstih in zdravih belih zob.

»Muy bien, gracias,« sem se zlagal.

»Tiene una cigarilla?«

Seveda sem mu dal cigareto. Imel je žalostne oči in pravzaprav mi je bila ta njegova navada večnega spraševanja po cigarillos všeč. Sicer pa so na tej polobli vsi nekaj žicali in sem to sprejel kot del folklore, jebiga.

»Greva?« sem ga povprašal v njegovem jeziku, ko si je prižigal cigareto.

»Sí, sí.«

Vstopila sva v klub in se postavila ob šank. Ignacio Manuel Altamirano je takoj naročil pivo, jaz pa tudi. Zvedavo sva se ozirala naokoli, pa čeprav sva za tem šankom stala skoraj vsak večer že dolgih šest mesecev. Poznala sva skoraj vsakega posameznika, oni pa naju, ampak si tega nismo nikoli pokazali. Kot bi se sramovali teh svojih navad. Večkrat se je kdo komu prijazno nasmehnil, ga redko potrepljal po ramenu, to pa je tako rekoč tudi vse. Pa se ni nihče pritoževal. Po pravici povedano, vsaj meni se je ta šarm diskretnosti zdel pravo velikodušje. Ignacio Manuel Altamirano je kmalu spet naročil pivo, jaz pa tudi. In potem je Ignacio Manuel Altamirano spet naročil pivo, jaz pa tudi. Šele potem je spregovoril.

»Poglej,« je rekel, v svojem jeziku, seveda, »imam svojih trideset in nekaj let. In še nikoli se ga nisem tako napil kot včeraj!«

»Poglej, dragi moj Ignacio Manuel Altamirano,« sem mu odgovarjal, »tudi jaz imam svojih trideset in še nekaj let. In tebe poznam svojih nekaj mesecev in nekaj dni in ti moram reči, da te tako treznega, kot si bil včeraj, še nikoli nisem videl.«

»Pa kaj še,« je rekel in se spet lotil piva. Jaz pa tudi. Njegova molčečnost mi je bila všeč. In bila je nalezljiva. Potem sva spet pila, ko je vstopila prava lepotica, dama zrelih let. Poznal sem jo, tako na videz. Bila je lepa, kot je pač lepa večina žensk tu spodaj. Naslonil sem se na šank in jo opazoval. Sedla je v kot zatemnjenega bara, si prižgala cigareto in že je bil ob njej urni natakar. Naročila je in se razgledala po lokalu. Ni mi ušlo, da je mojemu prijatelju Ignaciu Manuelu Altamiranu namenila nasmešek, malo daljši in malce bolj očitnejši, kot je bila to navada. Vrnil ji ga je in se obrnil k meni.

»Poglej,« je rekel, »včeraj sem se ga res napil kot še nikoli v vsem svojem trideset in še nekaj let dolgem življenju.«

»Prav,« sem rekel in si še sam prižgal cigareto. Nemirno sem pihal pod strop in se razgledoval po lokalu. Tista lepa ženska je vstala in se zavrtela v ritmu bučne glasbe, ki je vsak večer polnila lokal. Leta kot da se ji niso niti najmanj poznala. Vrtela je tisto svojo malce preobilno rito, da jo je bilo veselje gledati. Kmalu se ji je pridružilo še nekaj moških in žensk. Tu spodaj ni navada, da bi kdo plesal sam. Vrteli so se in na hitro premikali noge, da sem jim komaj sledil. Zunaj so druga za drugo ugašale luči, v lokalu se je dvigal prah. To sem mimogrede opazil in me je, kar sem v tistem trenutku pripisoval nekakšni nerazumljivi živčnosti, delalo povsem ravnodušnega. Ponavadi me ne. In zalotil sem se, da si tudi sam držim ritem z nogo.

»Hola, baila conmigo, por favor!«

Pred mano in mojim prijateljem je stala ona, dama zrelih let, a nisem vedel, komu je bilo povabilo na ples namenjeno, ker se je že obrnila in se v ritmu pomikala proti sredi plesišča. V odgovor sem pogledal Ignacia Manuela Altamirana, ta pa mi je samo pokimal in se nasmehnil. Bilo mi je malce neugodno, pa ne vem zakaj. Naredil sem še dolg požirek piva, ugasnil napol pokajeno cigareto v cenicero, potem pa sem se namenil za žensko. Ustavil sem se za njenim hrbtom, jo prijel za podlaket in rekel:

»Hola, dama zrelih let! Ste malo prej nagovorili mene?«

Ženska se mi je široko nasmehnila. Prijela me je okoli pasu, prislonila svoj život ob moj in kar samega me je zazibalo v ples. Čutil sem poplesavanje njenih oblin na sebi. Njene prsi, kot dve meloni, so se bohotile pred mojimi očmi, se dvigale in spuščale, se tresle in povzročale drget po mojem drobovju in njen zaobljeni trebušček je skakal gor in dol kot žolca, se drgnil ob mojega in me opajal z neko dobro znano naslado. Bilo je, kot bi imela celo plesišče samo zase, kot bi kraljevala ostalim plesalcem in tistim, ki so, tako se mi je vsaj zdelo, nepremično zrli v naju. In če sem povsem iskren, sem komaj čakal konec pesmi, ker sem se bal nekakšnega nadaljevanja nečesa, če se razumemo. In ko sem ga dočakal, konec pesmi seveda, sem se ves prepoten in, kako bi temu rekel, razmišljen, vrnil k prijatelju Ignaciu Manuelu Altamiranu in ga, ne vem zakaj, potrepljal po ramenu. Nasmehnil se je s tistimi svojimi žalostnimi očmi in mi spet pokazal dve vrsti zdravih in čvrstih belih zob. Potem je naročil novo pijačo. Tu moram povedati, da sem od nekdaj mislil, da Indijanci zelo slabo prenašajo alkohol, veliko slabše kot belci, torej Evropejci, ker bojda, tako so mi zatrjevali ljudje, nimajo nekega encima, kot ga imam na primer jaz, ki razgrajuje alkohol v telesu. Pa to ne drži najbolj. Tale moj novi prijatelj Ignacio Manuel Altamirano ga nese prav tako dobro kot jaz, če ne še bolj, pa tudi drugi njegove barve kože in njegove krvi niti najmanj ne zaostajajo za njim. Tako je to, to sem uspel spoznati, pa najsi ljudje blebečejo kar hočejo. In moral bi povedati še nekaj v zvezi s tem alkoholom, pa namenoma ne bom. Tako. No, potem sva spet molče pila, a jaz sem venomer imel občutek, da mi hoče moj Ignacio Manuel Altamirano nekaj povedati. Nekaj v zvezi z žensko, s katero sem plesal, pa ne vem, ali ni vedel, kako bi mi to povedal, ali pa mi namenoma ni hotel povedati, tako kot jaz malo prej tisto še nekaj v zvezi z alkoholom. Jebiga.

Potem je k meni pristopila moja dama zrelih let, pokimala prekletemu Altamiranu, me prijela pod roko in me zvlekla proti izhodu. Komaj sem se še uspel obrniti nazaj k novemu prijatelju in bolj kot vse ostalo me je zmedel njegov izraz na obrazu. Zunaj je bila temna temna noč in zrak je bil oster kot nož. Od obilice piva sem se komaj premikal, ko me je moja dama zrelih let vlekla proti staremu kolonialnemu delu mesta. Kar nekaj časa sem takole sopihal za njo, ona pa je molčala kot, jebiga, že tolikokrat omenjeno, večina ljudi tu spodaj. Tam nekje na meni ljubi ulici Flores, pri številki sto trinajst, se je ustavila in si prižgala cigareto.

»Poglej,« je rekla. »Imam triinpetdeset let, on, moj zakoniti mož, pa trinajst let več. In včeraj mi je ob treh zjutraj polagal sveže olive po telesu. Eno v popek, po eno na vsako joškico pa na vrat pa na muf pa še kakšno med obe joški in … In potem jih je jedel z mojega telesa, vsako posebej, in mi v roko podajal koščice. In jaz sem mu rekla: ‘Če mi ga zdaj daš noter, mi bo takoj prišlo!’ Poglej, sploh mi ni prišlo, če me razumeš!«

Razumel sem jo in malce pozneje uredil, da ji je končno prišlo.

* * *

Čez nekaj mirnih dni, bilo je še jutro, če sem povsem natančen, sem v časopisu videl napis: »Včeraj je v Kordiljerah neznano kam izginil Ignacio Manuel Altamirano, šestinšestdesetletni Indijanec. Oblečen je v spran vijoličast pončo, na glavi pa ima klobuk. Kdor bi karkoli vedel o njem, naj o tem obvesti policijo ali pa uredništvo časopisa.« Spodaj je bila še njegova slika, s katere so me prebodli njegovi škrbasti zobje in njegove večno žalostne oči, kot bi skrivale nekaj iz preteklosti, če se razumemo. In pomislil sem še, kako je bil tisto zadnjo noč, ko sva se videla, povsem pijan, noč poprej pa, prisežem, trezen, kot ga v teh nekaj mesecih, kar sem ga poznal, nisem še nikoli videl. Potem sem šel oblečen pod tuš in pustil, da je voda tekla po meni. Jebiga, sem si rekel, z mano je pač tako: ko ljubim, ljubim in ko ubijam, ubijam. Esculpe me!

(posvečeno vsem damam zrelih let)

1.

Naj bo na začetku slutnja smrti. In ljubezni.

Moja prva ljubezen je bila namenjena neki prasički. Takole bi začel:

Spominjam se nekega izsečka! Imel sem jih pet ali šest. Let, namreč. Ker je bila doma prevelika gneča, bili smo trije otroci in še, kakor se spodobi, dva starša, sem živel pri stari mami, na kmetiji. In ker smo bili na kmetiji, je bilo tam pač veliko živali. Živali imam že od nekdaj rad, ljudi ne. Pa pustimo to. Namreč, tam sem preživljal svoje otroštvo, in da se razumemo, to mi je bilo zelo zelo všeč. Nisem maral biti v nekem novem blokovskem naselju, med vsem tistim betonom, kjer je bila edina rjava stvar, ki sem jo lahko gledal s pretesnega balkona, z nekim prav grozljivo belim zidom obdan peskovnik. Bilo me ga je groza. Navadno je bil poln vode in črvov. Tam na deželi pa gozdovi, potok, ki je, mimogrede povedano, predstavljal primitivno kanalizacijo, pa travniki pa trgovina, kjer so me vsi poznali in mi tu in tam stisnili kakšno žemljico v roko. Stara mati me je vsako jutro peljala v gozd, ker je to bojda zdravo za telo, nemški ovčar Runo pa se je renčeč postavil med mene in moje starše, ko so me prek vikenda hoteli namočiti v tisti betonski peskovnik. Jok je bila moja edina beseda in stara mati me je vedno nekako uspela zadržati v tistem zelenem ambientu, tam na drugi strani celjskega Starega gradu. Na kratko: počutil sem se kot pravi kmetič, in kot tak sem imel tudi svojo ljubezen. Ta ni bila neka svetlolaska iz največje bajte v vasi, po možnosti hči pretkanega avtoprevoznika … Bila je pujska ali odojčica, ne vem, kako se temu reče, s … s svetleče rožnato, komaj kaj ščetinasto kožo. Suzi! Tako sem jo imenoval in to, mislim, vse pove. Jaz in moja Suzi. Odveč je beseda, da je ona vedno dobila prvi in najbolj izdaten obrok pomij, s katerimi smo jih proti večeru hranili. Za svojo Suzi bi, brez patosa, prosim, naredil vse. In tu se začne tista žalostna plat izsečka. Namreč, nihče mi ni hotel povedati, kar jim, mimogrede navrženo, ne štejem za zlo, da je bistvo njenega obstoja … kako bi rekel … naš obstoj. Takole: Suzi je bila na svetu, beri kupljena, izrecno in samo zato, da jo spitamo, zakoljemo in požremo. In kot gredo te stvari v življenju, je kmalu prišel tudi njen trenutek. Dan, ko je poznavalsko oko tovrstnih zadev presodilo, da je moja Suzi godna. Godna za zakol! Če si lahko dovolim malce pesniškega sranja: temni oblaki so se takrat spustili na našo vas, predvsem na moje srce. Z razpadajočo staro škodo zelene barve se je pripeljal vaški klavec, znani pijanec Amperšek. Kot kakšen dohtar si je nadel belo haljo in trezen pogled. Vzel je pištolo, jo napolnil in nameril v že tako in tako povsem prestrašeno Suzi, ker … Ker, amiši moji, pujski, sploh tiste male svetleče rožnate pujske, čutijo, kdaj pride njihov čas, res. Meril je in meril, mežeč na eno oko, pijana roka pa mu je nihala po pol metra v eno in drugo stran. Pa je rekel, tega se dobro spominjam, da bi rabil še kakšen kozarček, ker zadeva je bojda kočljiva, da je kaj. In ga je dobil in spet, zdaj že s celim telesom, nihal sem in tja. In potem je ta naš dohtar Amperšek končno sprožil in zadel. Pa ne v celoti. Mislim, metek, patron ali karkoli je že izpljunil proti njej, proti moji Suziki, jo je samo, kako bi rekel, oplazil, tako da je uboga Suzana kot ponorela tekala sem in tja po dvorišču in krulila, da še nikoli kaj takega. Pa se stari Amperšek ni dal kar tako ugnati. Ko smo se vsi poskrili pred podivjano odojčico, je ta stopil na sredo dvorišča in še parkrat ustrelil proti njej. Ni je zadel. Niti enkrat, ej. Pa se je spet zatekel po pomoč k šnopsu, zamrmral nekaj o starosti, potem pa se je pretkano spomnil, da … Pazi to! Da … Da naj bi jo jaz, ki me ima Suzi zelo zelo rada, ker dam vedno njej prvi in največji obrok pomij, da … Da naj bi jo jaz prijel, ker mene se ne boji in to, da bi jo držal pri miru, on pa bi še enkrat ustrelil vanjo. Ej! Svašta! Ja, pa ni bilo kaj. Bil sem otrok, remember! In sem osladno stopil proti ljubi Suzi, ji prigovarjal nekaj v smislu, da bo še vse v redu in blablabla, ko me je najprej nezaupljivo gledala na varni razdalji, potem pa se le odločila, da meni pa vendarle lahko zaupa, in se mi je pustila pobožati. Primi jo, stisni jo! so mi kričali zrezkov in krvavic lačni gospodarji in jaz sem se ji prihuljeno zmuznil za hrbet, med stegna stisnil njeno glavo in točil solze. In dohtar Amperšek se je spet trdno ustopil pred naju, zaradi nesigurnosti vase stopil še korak ali dva naprej in pričel meriti. Odveč je povedati, da mu je roka spet nihala sem in tja, gor in dol, in spomnim se, da sem ga hotel večkrat opozoriti, naj meri niže, ker se mi je zdelo, da ves čas meri meni nekam med oči. Pa ne vem, zakaj tega nisem storil. Kot bi mi bilo vseeno, ali šicne mene ali pa ubogo Suzi. Zamižal sem in zaslišal strel, potem pa je vse, česar se spominjam, to, da sem tri dni ležal v postelji z vročino, s temperaturo, tam nekje blizu smrti. Majke mi! O ljubljeni Suziki nismo nikoli več govorili, o Amperšku pa. Večkrat! Baje da tudi krvavice, ki jih je naredil, niso bile bogsigavedi kaj. Jaz jih nisem jedel, zato ne vem! Tako!

In spet se nečesa medlo spominjam. Včeraj sem se ob petih in še nekaj zjutraj na smrt pijan vlekel po neskončni Šmartinski. Noge so me še kar nekako nosile, tako je pač že od nekdaj, glava pa je bila utrujena, zmedena in še kaj. In tudi tako je že od nekdaj. Zeblo me je, pa čeprav smo bili šele na začetku jeseni, jebiga. Roke sem tiščal globoko v žepe, skozi tanko poletno majico pa me je nažiral mraz in strah pred pozebo. Kot nekakšna pofukana rastlina sem se počutil. Istočasno s strahom pred kafkovsko preobrazbo pa me je prešinilo, da sem najverjetneje kopriva, ki nikoli ne pozebe. Verjetno bo tako. In tako, jebiga, je tudi že od nekdaj. Tam iznad Interšpara se je že dvigovalo nekaj soncu podobnega, mene pa je premetavalo po cesti sem in tja. Vmes sem šel po moje kar nekajkrat scat, ker sem doma opazil, da imam gate povsem vlažne in rumene, šlic pa odprt. Vseeno sem se potem doma zatekel v hladilnik, s poscanimi rokami grabil po kruhu, siru, kumaricah in nepogrešljivi majonezi, potem pa sem se zvalil v zakonsko posteljo in zasmrčal.

Toliko o moji drugi ljubezni.

Zbudil me je telefon in potem: moja prva misel: včeraj sem narobe zastavil celotno stvar. Naredil sem nekaj začetniških napak. Na kratko: preveč in prehitro sem se ga napil. Kot ponavadi. Pa me ne izuči. Nikoli! Vsaj do zdaj me še ni. Po tej žalostni misli sem vstal, šel do sekreta in si poskušal vsaj malenkost razbistriti glavo. Glava me je bolela, da je kaj. Potem je v stranišče pritekel mulc, me pričel vleči za rumene gate, da me je skorajda slekel in nekaj žlobudral.

»Pojdi k Loli,« sem mu rekel.

»Ata, ata, ata!« je kričal, jaz pa sem ga odrinil in se zaklenil v stranišče.

Ata, ata, ata, mater. Nikoli miru pred tem! In ne vem, zakaj sva malega tako naučila, da mene kliče ata, njo, Lolo, ki je prav tako njegov starš, pa kar po imenu. To mi nikoli ni bilo všeč. Pa vseeno! Kaj bi to! Pljuskal sem si vodo v obraz in si ogledoval od črnega vina sive zobe. Ni mi bilo do tega, da bi si jih umil, zobe, mislim. Imel sem občutek, kot vedno, jebiga, da ne bi prenesel svežega okusa zobne paste. Da bi v trenutku curiknil, kar pa ne bi bilo nikomur všeč. Torej sem si jih šlampasto zdrgnil s prstom, dvakrat ali trikrat pljunil in sem bil berajt. Potem sem se počasi, ampak res počasi, odvlekel v dnevno. Tam me je na mali mizici čakala postana kava, na stolu zraven pa jezen Lolin pogled. Sedel sem poleg nje, ob steno. Tam vedno sedim, je kot nekakšen tihi dogovor, kje kdo sedi. Isto je za kuhinjsko mizo. Ne vem, kako je s tem. Verjetno tako, da tam, kjer se prvič pokneš dol, tam boš sedel celo življenje. Mislim, ej! Med nami povedano: meni nikakor ni do tega, če me razumete. Celo življenje, pa kaj še? Lola je nemo pihala dim pod strop. Iz kuhinje je prihajal vonj po že utečenem nedeljskem kosilu. Vonj po dušenem krompirčku na čebuli. Po restanem krompirju, kot pravimo v naši bajti.

»Ali bo kmalu?« sem jo vprašal.

»Kaj če bo kmalu?«

»Kosilo!«

Ni mi odgovorila. Namesto tega je na dolgo potegnila iz cigarete in spet pihnila pod strop. Spremljal sem njen dim tam zgoraj. Tisti, ki se je leno vil iz cigarete, se je moral zdaj umakniti temu iz njenih pljuč. Pod stropom je bilo vse zakajeno. V nekakšnih treznih trenutkih sem mnenja, da Lola preveč kadi. In ji to tudi iskreno povem. Da ni dobro za malega in vse to. Pa se spričkava. Ona meni očita nekaj drugega in na to nimam kaj reči. Tam med nosečnostjo je sicer prenehala, s kajenjem namreč, zdržala kakšno leto ali dve, potem pa spet začela. Veliko več in veliko bolj silovito. Zaradi živcev, se mi zdi.

»A bo krompirček?« sem hotel biti njen cukrček kot v starih časih.

»Jebi se, Čatko,« mi je rekla.

Kaj čemo? Vstal sem in pogledal skozi okno. Bilo je sončno in tega me je bilo strah. Ob takšnih dnevih mi vedno uvali tamalega, da ga peljem na sprehod. Da se gre malo vozit s svojim kolesom, ki sem mu ga enkrat lansko leto kupil iz čiste slabe vesti, ki me vedno bolj razžira. Pa čelado in ščitnike in kaj jaz vem kaj zaboga še vse, da bi le bil, če sem povsem iskren, mir v bajti.

»Tale jesen …« sem začel iz čiste preventive, »nikoli ne veš, kako se bo vreme obrnilo. Zdaj sonce, potem pa … Fijuu, dež! Pa kako se obleči. Človek se mimogrede prehladi.«

»Ja,« je rekla Lola, odložila cigareto v pepelnik in se namenila v kuhinjo.

Vzel sem njeno cigareto iz pepelnika in dvakrat potegnil. Sililo me je na kašelj in bruhanje in sem se komaj zadržal. Potem sem spet sedel na svoj stol in pil kavo. Le mešaj, le mešaj tisti svoj pofukani krompir, še v glavo ti ga bom zabrisal, sem si mislil in še kar vlekel dim iz njene cigarete. Mali je spet priskakljal k meni in nemudoma sem ga odslovil, naj se gre igrat v sobo. Ni me ubogal, pa sem malce namrščil pogled in to je zaleglo.

Lola je prišla nazaj v dnevno, sedla poleg mene in rekla: »Lahko bi se malo več ukvarjal z njim!«

»Saj se.«

»Pa ja!« je rekla. »Sploh veš, da je bil včeraj roditeljski sestanek?«

Roko na srce, nisem vedel. Pa kaj, saj je bil šele prvi, mali vendar hodi šele kakšne tri tedne v šolo. V prvi razred najboljše šole v Ljubljani, ker sem JAZ to uredil, ej. JAZ sem izkoristil dolgoletna prijateljstva z nekimi ljudmi in poskrbel, da so malega vzeli v tisto šolo, čeprav je bil rok za vpis že daleč daleč nazaj.

»Nisem imel časa,« sem se zlagal. Po dolgem in meni vedno mučnem molku pa sem nadaljeval: »In, kako je bilo? Je kaj novega?«

»Je kaj novega, je kaj novega,« me je oponašala. »Kaj pa naj bo novega, saj hodi šele tri tedne v šolo?«

»Saj,« sem rekel.

»Kaj saj? Sploh veš, kaj je rekel ravnatelju? Sploh veš?«

»Ne, kaj?«

»Prišel je obiskat prvošolčke in se še posebej obregnil ob Tina, ker je TVOJ sin! Vprašal ga je, koga na svetu ima najraje. In veš, kaj je odgovoril?«

Odkimal sem.

»Rekel je, da ima najraje na svetu svojega atija!«

»Normalno, saj se največ ukvarjam z njim.«

»Ja, ja …« je rekla Lola sebi v brado.

»No, in?« sem bil radoveden.

»In … in, kaj misliš, kaj?«

Zmajeval sem z glavo.

»Potem ga je vprašal, koga na svetu ima najmanj rad, in veš, kaj je Tin odgovoril? A veš?« Ni počakala na moj odgovor in je kar nadaljevala: »Rekel je, da ima najmanj rad svojega atija, kadar je pijan!«

Jebiga, to je pa že preveč. Pomislil sem, da zdaj pa že otroka izkorišča, da mi očita moj način življenja. To ni prav. Vstal sem in šel na balkon. Pa ne zato, ker bi bil takooo jezen, pač pa, po pravici povedano, ker mi je šlo kar malce na smeh, in če bi Lola to opazila, bi bilo takoj sranje. Na balkonu sem sedel na stol in gledal na dvorišče. Bilo je prazno. Kljub temu da je bilo zelo lepo vreme. Verjetno zaradi tega, ker je bil čas kosila. Čas pofukanega krompirja in svinjskih zrezkov. In zelja in slabo narejenih krvavic, mater. Potem sem gledal v sonce in izmenično zapiral in odpiral oči, da so se mi pred očmi naredile tiste živobarvne pikice. Tega nisem dolgo zdržal, zato sem si kmalu začel mencati po očeh. Takrat je za mano prišla Lola in rekla:

»Ja, le daj! Kar daj! Zatiskaj si oči pred resnico!«

»Kakšno resnico?« sem se zazrl vanjo, pa je nisem povsem videl. Samo njen obris. Sonce je naredilo svoje.

»Saj, še malo, pa bo začel Tin po dvorišču govoriti Ata je spet pijan! Ata je spet pijan!«

»Nehaj!« sem rekel, čeprav sem vedel, da se tisto pravo šele začenja. Nisem se motil.

»In kje si bil celo noč? V Orto baru, kajne?

Zaprl sem oči in obraz obrnil proti soncu. Hotel sem preusmeriti potek pogovora. Rekel, pravzaprav vprašal sem:

»Kdaj bo kosilo? Lačen sem!«

»Jebeš kosilo,« je rekla Lola in nadaljevala: »In kdaj, če smem vprašati, ti bodo tam postavili spomenik? Slavolok! Saj si cele noči tam!«

»Nehaj!« sem rekel, še vedno mižeč.

»Si bil s tistim Jurčetom, kaj?«

Pokimal sem, pa ne vem, če je to sploh opazila.

»Zakaj se kar ne poročiš z njim? Saj tako in tako po cele dneve pretičita skupaj! In sta spet vse zapila? In kdaj boš končal roman, ki ga moraš napisati za Mičota? Ves denar, ki ti ga je dal, si že zgonil, pa nimaš še niti naslova!«

»Imam!« sem rekel.

»Imaš ja, imaš! Imaš triintrideset let in niti kančka odgovornosti. Po cele dneve se preganjaš s tistimi svojimi pesniki. Po cele dneve tičiš v Orto baru … Saj si najstarejši tam, stari kozel med mladino, vedno najbolj pijan …«

»Nisem,« sem jo prekinil.

»Kaj nisi?«

»Nisem najstarejši in nisem vedno najbolj pijan,« sem naveličano izdavil.

In potem je nehala. Mislim, vsaj govorila ni več. Le nekako je sama sebi skozi neke vrste ciničen ali ironičen ali pitaj boga kakšen smeh brundala sebi v brado. In motila se je. Res. Tudi če sem denar od Mičota zgonil, ga je na računu še vedno dovolj. Res dovolj. In mislim, da to tudi ve.

Potem je do naju pritekel Tin, mi zlezel v naročje in se stisnil k meni.

»Kaj gledaš, ata?« me je vprašal, ko sem še vedno zrl v sonce.

»Kaj praviš, mali, ali misliš, da ptice kdaj pomislijo, da bi se zaletele v sonce … Ali misliš, da jih nikoli ne prime, da bi kar poletele tja proti tisti žareči rumeni krogli, kar tako, za hec? Kaj misliš?«

Mali je gledal v sonce in razmišljal. To mi je bilo všeč. Ta njegov zamišljeni pogled. On ima za vse najpreprostejše odgovore. Prepričan sem, da zanj ptice niso nič drugega kot pesem z drevesa. In prav je tako. To mi je res všeč. Ni pa mi bil všeč Lolin pogled, ki je bil zdaj poln sovraštva usmerjen meni naravnost v oči.

»Kaj?« sem jo vprašal.

»Jebi se, Čatko!« je rekla Lola.

»Jebi se, Lola!« sem rekel jaz, Čatko.

»Au, ata, pika,« je rekel Tin, ki ni znal odgovoriti na vprašanje o ptičji naravi in je svoj nežni obrazek prislonil ob mojo tridnevno brado. Bili smo vendarle družina in smo se morali nekako pogovarjati.

»Gremo jest,« je bilo slišati iz kuhinje.

Lola mi je uturila tamalega. To me niti ne preseneča. Ne več.

Držal se me je za roko in potikala sva se po mestu vsak s svojim ciljem. Mali je hotel na sladoled, čemur sem odločno nasprotoval, češ da je premrzlo in še pa još, jaz pa sem hotel na eno kratko pivce pred sestankom. Pa ni šlo. Kadarkoli sem hotel zaviti v eno od oštarij, me je mali odločno vlekel za rokav in to, se mi zdi, je povzel po materi. Mater! Takole se ti gre človek bajdevej zajebat s prekletim skupnim življenjem in sploh z družino. In žal mi je bilo, da ga nisem enostavno posadil na njegovo kolo in ga pustil, da s svojimi ščitniki in čelado dirja po cesti, jaz pa bi sedel v avto in se podal na … na konec sveta, mogoče.

Bil sem živčen. Ne preveč, pa vendarle. Mahal sem jo na sestanek s fanti iz moje ekipe, da se pogovorimo o zadevi, ki se je pripetila prejšnji dan. Dogovorili smo se preko telefona. Zbudili so me in … Vroče je bilo, niti najmanj hladno, kot sem malemu zatrjeval, in zato je tudi bil tako neomajen v svoji želji za prekletim sladoledom. Jebiga, kupil sem mu ga, kaj pa naj bi storil. Tihoma sem upal, da bo mali za nek kurčev kompromis. V smislu: ti meni sladoled, jaz pa ti dovolim na pivo in ne bom doma nič povedal. Kaj češ! Stopil sem v prvo oštarijo, ki se mi je pokazala na poti in naročil veliko pivo. Tu sem bil prvič in kelnerca mi ni bila niti najmanj všeč. Nekakšna napudrana in nališpana papiga, suha kot prekla. Mali je nekaj tečnaril, a je bil preveč zaposlen z lizanjem sladoleda, celih štirih kepic nekakšnega sprešanega sadja, čokolade, vanilije in bog si ga vedi česa še. Pobožal sem ga po njegovi majceni glavici in se isti trenutek spomnil včerajšnjega dne. Kar stisnilo me je pri srcu. Niso bili lepi spomini, ampak, jebiga … Od nečesa je pač treba živeti, a ne? No, da vam takoj povem, s čim se preživljam. Takole … Hm, malce težko mi gre z jezika, pa vendar … Sicer pa … Kot že rečeno, od nečesa je pač treba živeti in vsako delo je častno, mar ne? Sploh, če si lahko potem tale mali lump ob meni omisli goro prešanega sadja itd.

Pa dovolj besedi!

Na kratko:

izterjevalec sem. Ne iztirjevalec nekakšnih vlakov ali česa podobnega, kar teče po ustaljenih tirih, ampak, pazi! Iz-te-rje-valec. Izterjevalec dolgov. Že kakšno leto, ko mi je pisanje raznoraznih bedarij za vse živo povsem dopizdilo, se ukvarjam s tem. Ne vem, če poznate te zadeve. Poklic je dokaj razširjen, dobro plačan, pa vendar v več primerih dobro skrit radovednim očem javnosti. In včeraj sem imel eno takšno izterjavo, kar ima za posledico mojo že malce omajano slabo vest in … Jebiga! Kmalu tudi polno denarnico. Torej sem pil pivo, gledal malega, kako liže sladoled in razmišljal o včerajšnjem dogodku, ki nama bo še kdaj omogočil to najino zadovoljstvo. Prišli smo popoldne, kakšnih pet je bila ura, kar pomeni, da smo bili zelo obzirni, češ naj ljudje pojedo zasluženo kosilo in podobna sranja, potem pa smo … Nastopili, kot radi pravimo. Moje delo v ekipi je bolj tako, tako … Mislim, nisem nek vodja ali neka velika živina v skupini. Imajo me bolj za … kako bi rekel … za neke vrste bavbava. Kar pa ne čudi, če me slučajno osebno poznate. Namreč, sem dokaj močne, lahko bi rekel možate postave, na vrhu nosa, prav med očmi, pa imam neko čudno odrgnino, ki je posledica prav svinjskega padca s kolesa direkt na betulo.

Spomini torej! Že spet!

Kaj naj rečem? Vstopili smo. Nastopili! En kratek cin cin, in ko smo zaslišali škrtanje ključa v ključavnici, smo enostavno vpadli v flet. Ženska, ki nam je prišla odpret, je kriknila od groze, stari, h kateremu smo pravzaprav prišli, pa se je tako potegnil vase in se skoraj usral v hlače, da ga je bilo veselje gledati. Dragan, glavni v naši skupini, mu je v trenutku špricnil nekaj bencina v njegov pofukani ksiht, se malce umaknil od njega in si prižgal cigareto. V tem je bil dober. Znal je. Znal je pognati ljudem strah v kosti. In imel je nastop. Pravi majstor, če že hočete. Stari se je povsem usral. Nekaj je jecljal, Dragan pa ga je prekinil:

»Tišina! Nemoj da te jaz utišam!«

Dragan je govoril neko spakedrano slovenščino, čeprav že vrsto let živi tu.

Stari je še vedno nekaj jecljal.

»Jesi me slišo, ti! Kaj sam ti reko?«

Stari je končno ubogal, takrat pa je s kričanjem pričela njegova žena, ljubica, kaj pa vem. Ona nas ni zanimala. Miša, moj znanec še iz šolskih klopi, tako rekoč sošolec, sicer pa tudi del ekipe, je stopil k njej in jo z ročajem pištole butnil naravnost v glavo, da jo je vrglo po tleh. V nezavest, mater. To mi, roko na srce, ni bilo všeč. Sem proti nasilju, če se le da. Tale Miša pa … Vedno naredi kakšno pizdarijo. Ni najbolj odprte glave, imam občutek. Že od osnovnošolskih klopi naprej. Ima pa svojih dvesto centi in kakšnih sto petdeset kil.

»Jebenti,« sem mu rekel. »Prav uživaš v tem, kaj?«

»Ti šuti!« je rekel Miša. Miša je sicer govoril zelo lepo slovenščino, a jo je v zadnjem času povsem opustil.

»Ajde, ajde vas dva!« je rekel Dragan. Potem se je obrnil k staremu: »Viš, kaj se može desiti, če …«

Takrat pa je v sobo, kjer smo stali, pritekel neki otrok, ne starejši od mojega lumpa.

»Jebote …« je rekel Dragan. »Ajde, pjesniče …« se je obrnil k meni in vedel sem, kaj mi je storiti. To je bila moja naloga. Igrati bavbava! Prestrašiti starega! Prijel sem malega za roke, ga dvignil in se z njim vred pomaknil k oknu.

»Saj ne bi rad, da bi mali odfrčal dol, kaj?« sem vprašal tako imenovanega klienta.

Stari je samo buljil. Z odprtimi usti.

»Kaj pravš? Bo mali postao ptica. E pa ne gre! Ptica zna da leti, a mali ti je človek. Človek ne zna da leti,« je rekel Dragan.

»Supermen može da leti!« je rekel Miša.

Bebec! Ravno zaradi tega je Dragan meni zaupal takšne posle. Ta bebavi Miša bi ga še res zabrisal dol iz sedmega štuka. Če ne zaradi drugega, pa zato, da bi videl, če je mali res prekleti Supermen!

Stari je še vedno brez besed buljil vame. Mali je stegoval roke proti meni in na vse pretege brcal. Začuda ni bilo slišati kakšnega posebnega dretja iz njegovih ust. Posadil sem ga na okensko polico ter si popravil z briljantino polizane lase in sončna očala, ki mi jih je mali malodane sklatil z oči.

»K … kaj se dogaja?« je stari končno uspel spregovoriti. »Pustite vendar otroka!«

»Slušaj, ti …« je rekel Dragan. »Zajebo si, stari, zajebo!«

»Kaj?« Bile so ga ene same posrane gate, res.

»Bo treba plačati. Bo treba,« je govoril Dragan in vešče zmajeval z glavo, kot da ne bi vedel, kaj mu je storiti. Dobra igra.

»Dolžni ste …« sem se vmešal s svojim poslanstvom. »Denar dolgujete in zdaj je prišel čas plačila.«

»Vidiš ga, kak lepo govori. Samo ti glej njega,« je rekel Dragan in kazal name. »Pravi pjesnik. Njegoš, jebote!«

Dragan me je zaradi mojega pečanja z literaturo imenoval za pesnika, pa čeprav nisem napisal še niti ene pesmi. Jebiga.

»K … kakšen denar?«

»E, pa to je tako …« je rekel Dragan in mu pod nos pomolil kos papirja. Dokument, s katerim smo prihajali ljudem na dom po denar. To je bilo neke vrste tudi pooblastilo, s katerim nas je firma pač pooblastila za izterjavo. »Eto, vidiš, to je to. Jel maš ti firmu za računal …, računar … Za kompjutere, jeboga. Imaš li?«

Stari je kimal.

»E, pa onda … Poglej, šta piše. Piše,« je začel z branjem Dragan, »da si dolžan delovnoj organizaciji Penta de o tries tri tisoče mark. Jel tako, stari?«

»Pa …«

»Ne ti meni pa …» je spet rekel Dragan in mu v obraz špricnil še nekaj bencina. Potem mu je zelo približal prižgan vžigalnik in nadaljeval: »Onda? Bomo to sredili al ne? Al bo tvoja faca šla mal u uganj kaj?«

Stari se je tresel od groze. Gledal je zmedeno v mene pa v malega pa v svojo ženo, ležečo na tleh. Jaz sem si prižgal cigareto, na brzino pomežiknil malemu, da me ni nihče videl, in zavil z očmi proti Miši, ki se je bedasto režal.

»Ampak …«

»Nemoj, nemoj!« Dragan je poznal svoj posel. »Vem jaz, da ti zdaj nimaš tolk denarja kod sebe, vem jaz to.« Glas se mu je malce zmehčal. Tudi to je bil del igre. Češ da se lahko vse lepo pomenimo, brez pizdarij in tega sranja. »Boš pa ga imel naslednji tedan, kaj? Rec, da ga boš imel. Ajde, srce, rec!«

»B … bom, bom …«

»Vem jaz, da boš mel. Bom prišel jaz in moji prijatelji spet do tebe, veš! In ti boš mel ta denar, ker če ne …«

»Mali preko prozora i tvoja glava u plamene, jes razumio!« se je zdaj vmešal še bebavi Miša in mu pod nos pomolil pištolo.

»In tudi, če boste obvestili policijo, mislim … Se bo zgodilo isto! Jasno?« sem se grožnjam pridružil še jaz.

Dragan je samo pokazal na naju in to je pomenilo, da naj naju le resno vzame. Da ne bo nepotrebnih težav, da se razumemo.

»Ja, ja …« je stokal stari, Dragan pa ga je narahlo klofnil, bolj za šalo kot zares, in rekel:

»Kolko ma let, mali?« In je pokazal z roko na otroka na okenski polici.

»P … pet,« je izdavil naš klient.

»P … pet, kažeš, a? Le gledaj, da jih bo mel tudi š … šest,« se je pačil Dragan in oba z Mišo sva se nasmehnila.

Potem smo se počasi odpravili proti vratom. Tam se je Dragan ustavil in starega še enkrat spomnil, da se vidimo čez en teden. Miša pa:

»Šta ti je bre ova dole? Jel ti žena?« Pokazal je na nezavestno žensko na tleh.

»Žena!« je rekel stari.

»Dobra ti je žena,« je zaključil Miša.

»Res je,» sem rekel jaz, ko so se mi oči ustavile na lepo zaobljeni ritki.

Potem smo odšli.

Res je bila lepa. To se nisem zlagal.

Jurčeta in Dostojevskega sem našel v Ortiču za šankom. Jurče je bil že prijetno nadelan in je bentil nekaj čez vreme, pa tudi ženske so ga po stari navadi spravljale ob živce. Jurče je rad govoril o sebi. Tokrat mi je postregel s pravo štorijo, ki jo je imel z neko svojo priležnico, jaz pa sem ga dokaj zavzeto poslušal. Tu moram omeniti, da se njegove štorije večkrat izkažejo za neresnične, kar pa meni sploh ni pomembno. Pomembno je to, da jih zna pripovedovati, in prav fletno se mi jebe, če je vse to res ali pač ne.

Mojca je bila pravi žakelj seksapila, je pravil Jurče. Jurče je pesnik in v skladu s tem svojim poslanstvom se tudi izraža. Imela je vse. Joške, rit in našminkan obraz. Vse skupaj zavito v tesno prilegajoč se črni žamet. Zvečer jih je kazala kakšnih dvajset, zjutraj kakšno dekado več. Jebiga. Večinoma se je videval z njo zvečer in ponoči. Tisti večer ji je natrosil laž, pobrano iz nekega romana, ki ga je prebiral. Jaz ga nisem, zato o njem ne bom sodil. Jurče se je dečvi predstavil kot pravi moški, ozdravljen narkoman, živeč v velikem in sploh joj Londonu. Tam da ima ženo in otroka, ki sta oba džankija. Sam se noče več preizkušati v tem, ji je pravil. Da bi rad živel človeka dostojno življenje in vsa ta sranja, in zato ju je zapustil. Strinjala se je z njim, je trdil Jurče. Veselo sta popivala, se utapljala v sočnem vincu in vse to, Jurče ji je izkazoval vso lirično nežnost, kar jo je premogel, igral tudi malce na karto usmiljenja, njej, jebiga, pa je godila vsa ta pozornost, kajti dečva njenih oblin in vse to le ne sreča vsak dan tako patetičnega lepotca. Pa je napočil čas, ko se je morala posloviti. Sicer težkega srca, pa vendar … Ura ni bila več najbolj zgodna. Jurče, kot je pravil, pa je šele prav začel. S popivanjem, namreč. To njegovo početje se je zavleklo vse do zgodnjega jutra.

Tako je pravil Jurče in si venomer popravljal nazaj počesane lase, utrjene z briljantino. Nosila sva podobne frizure. No, Jurče je potem še pravil, da se je potem, ko so ob jutranjih urah zaprli Orto bar, s peščico tako imenovanih prijateljev prestavil v že standardni Tir bar na štacjonu in, jebiga, nadaljeval s popivanjem. Ob že skoraj obveznem provociranju ajzenponarjev in po kakšnih ducat kozarcih, si je, kaj pa drugega, omislil, da se bo oglasil pri svoji seksapila polni Mojci. Rečeno – storjeno. Pozvonil je na njenih vratih in … In tu je ampak. Ampak, pazi, ni mu hotela odpreti. Pa Jurče ne bi bil Jurče, če se v trenutku ne bi domislil štorije. Prav veselo se mi je smejal, ko mi je to razlagal. Pa ne samo on. Tudi Dostojevski, naš prijatelj, pa Dragan in jaz. Torej, je pravil Jurče, tam pred njenimi vrati je s solzami v očeh zdrdral svojo izpoved. Da je klonil, je nalagal svojo seksapila polno Mojco. Da je spet začel z drogo. Tisto noč. Da si je vbrizgal prekleti dope in da ne ve, kaj storiti. In rahločutna ženska mu je seveda odprla in … Jebiga, Jurče je v trenutku pozabil na solze in svojo igro. Zvalil se je v naslonjač, si iz njenega frižiderja sam postregel z buteljko rujnega in se na koncu še zvalil nanjo.

Patos, pravi Jurče, je zlata vreden.

Strinjam se, res.

Zgodbi smo nazdravili vsi, ki smo stali naokoli. Jurče je res znal pripovedovati štorije. Smejal sem se jaz, smejal se je naš prijatelj Dostojevski in smejal se je Dragan. Draganu je bil Jurče všeč. Poznata se že kar nekaj časa in ob prvem srečanju sta se hotela na vsak način stepsti, pa sta se na koncu dogovorila, da se bosta pomerila samo v polaganju rok. Ne vem, kdo je bil boljši, in me niti ne zanima. Le Miša, bebavi Supermen, se ni smejal in je izpod svojega nizkega čela nezaupljivo gledal okoli sebe, prepričan, da se smejimo na njegov račun. Ej!

No, naše izterjave, naš nastop, je ponavadi takole potekal. Vedno smo potem zavili v kakšen lokal, še največkrat v Orto, ki nam je bil kot nekakšna postojanka, če se razumemo. Tako je potekalo to delo. Nič kaj zavidanja vredna stvar, ampak kot že rečeno, dobro plačana. Potem smo se ga navadno na hitro in prijetno napili, se nasmejali na račun klientov in njihovih polnih gat in tako. V večini, jebiga. Včasih pa smo naleteli tudi na kakšne jebe z oblastjo in podobno. Smo se ga pa vedno napili, pošnofali malce koke in to je to. In tako je bilo tudi včeraj. Prehitro in preveč sem se ga pribil. Naredil sem nekaj, kot že omenjeno, začetniških napak. Spravil sem se na Mišo. Najprej verbalno, potem pa sem hotel tudi fizično obračunati z njim. Razlog ni bil samo Jurče, ki mu je hotel zabrisati kozarec v glavo, tudi Dostojevski mu je povedal par krepkih. To je bebavega Mišo seveda samo podžgalo, saj je, kot je večkrat poudaril, že a priori sovražil vse umetnike. Mene, Jurčeta in Dostojevskega. Ne vem, kaj mu je storil ubogi Fjodor Mihajlovič, kajti naš Dostojevski ni nikakršen beležnik dogajanja okoli sebe. Pravzaprav sploh ne vem, zakaj ga tako kličemo. Mislim, da zaradi tega, ker je nor na vse, kar je rusko, in ker mu je nekoč njegov stari postavil vprašanje, kakšna je razlika med njim, torej njegovim očetom in Dostojevskim. Ker ni dobil odgovora, mu je kar sam razložil. Torej, je pravil njegov oče, Dostojevski je idiota napisal, on pa ga je naredil. Nesramen tale njegov očka, kajne? Je pa naš Dostojevski daleč od idiota, takšnega ali drugačnega. Spoznal sem ga že pred leti, ko sem bil na neki privat zabavi v takratnem B-51, v bunkerju po domače. In z Dostojevskim sva se postavila za šank in naročila, pazi! devetindevetdeset bambusov. Ne spomnim se, pa niti on, kaj se je dogajalo potem. Mislim, ali sva jih spila ali pač ne. No, pustimo to. Kakorkoli že, do pretepa ni bilo daleč in Dragan me je začel miriti in je govoril, da se moramo resno pomeniti. Jebiga. Dejo, lahko bi rekel moj osebni natakar v Ortiču, je pred mene pridno postavljal kozarce in jaz sem jih pridno praznil. Res je, da sem se kmalu pomiril, kajti Miša je šel.

Potem smo Jurče, Dragan, jaz in Dostojevski še nadaljevali s popivanjem. Dejo nam je pokazal svojo novo mašinerijo, svoj motor, čoperja, katerega si je ravnokar kupil. Dejo je navdušen motorist. Ponoči dela v Ortiču, podnevi se preganja naokoli na svojem jeklenem konjičku. Ob strežbi meče kocke ledu visoko v zrak in jih lovi v kozarec, prepeva pesmi, ki se vrtijo v baru in zna jih vse na pamet, saj jih, jebiga, posluša vsak večer. Mene in moje prijatelje navadno nikoli ne vpraša, kaj bomo pili, samo «malega ali velikega«. To ga zanima in mi vemo, da ga zanima, ali naj postreže mali bambus ali veliki. Takšen je ta naš Dejo in všeč nam je. No, vsaj meni.

Pili smo torej »male ali velike« in se še naprej smejali raznoraznim dogodivščinam. In kot bi trenil, sem se potem ob petih in še nekaj zjutraj na smrt pijan vlekel po neskončni Šmartinski. Noge so me še kar nekako nosile, tako je pač že od nekdaj, glava pa je bila utrujena, zmedena in še kaj. In tudi tako je že od nekdaj. Zeblo me je, pa čeprav smo bili šele na začetku jeseni, jebiga. Roke sem tiščal globoko v žepe, skozi tanko poletno majico pa me je nažiral mraz in strah pred pozebo. Kot nekakšna pofukana rastlina sem se počutil. Istočasno s strahom pred kafkovsko preobrazbo pa me je prešinilo, da sem najverjetneje kopriva, ki nikoli ne pozebe. Verjetno bo tako. In tako, jebiga, je tudi že od nekdaj. Tam iznad Interšpara se je že dvigovalo nekaj soncu podobnega, mene pa je premetavalo po cesti sem in tja. Vmes sem šel po moje kar nekajkrat scat, ker sem doma opazil, da imam gate povsem vlažne in rumene, šlic pa odprt. Vseeno sem se potem doma zatekel v hladilnik, s poscanimi rokami grabil po kruhu, siru, kumaricah in nepogrešljivi majonezi, potem pa sem se zvalil v zakonsko posteljo in …

Pa to sem vam že tako in tako povedal nekje na začetku in bom s tem zaključil, ker …

Ker zdaj, amiši moji, sem v tem bednem kafiču, z neko suhljato papigo za šankom, in pivo, na katerega čakaš celo večnost, ima okus po scalini. Ob meni je Tin, ki je že polizal svoj jebeni sladoled in me že cuka za rokav.

»Ata, greva!«

»Ja, ja.«

»Daj no, ata!«

Proseče? Kurac! Zvito, če se mene vpraša. Poznal sem ga, mulca. V fundus sem ga poznal, saj sem se večino časa JAZ ukvarjal z njim. No, to ne drži v celoti, pa vseeno. Spil sem pivo, plačal zapitek in se spet znašel na ulici. Tu je treba povedati, da so me noge že prekleto bolele, saj pot iz Jarš do Fužin niti približno ni mačji kašelj. Pa sem vseeno prišel še pravočasno na Fužine, kjer sem bil domenjen z Draganom. Da se pogovorimo.

Čakal me je že. V svojem novem audiju z zatemnjenimi šipami je sedel pri odprtih vratih in mi mahal. Bil je sam, kar me ni ne vem kako presenetilo, čeprav sem poleg pričakoval tudi Mišo, s katerim, se mi zdi, bi bilo potrebno razčistiti nekaj stvari. Sploh z njim. Pa jebiga.

»Kako?« sem ga pozdravil.

»U redu, u redu,« je rekel Dragan. »To ti je mali, a?«

»To mi je mali,« sem rekel.

»Kako je, pjesniče? Pišeš li kaj?«

»Pišem kurac,« sem rekel.

»To je u redu,« je rekel Dragan. »Dobro je pisati kurac!«

Pokimal sem.

»E, pa …« je začel Dragan, takrat pa je Tin že začel s svojim večnim cukanjem za rokav.

»Mir!« sem rekel.

Ni odnehal.

»Ata, greva!«

»Tiho bodi, vidiš, da se pogovarjam,« sem mu rekel in ga strogo ošinil.

Zaleglo je.

»Kaj je, Dragan?« sem se potem obrnil k Draganu.

»E, pa …« je začel in … Ne bi vam zdaj dobesedno nalagal najinega pogovora. Na kratko, takole: strinjala sva se, da bo treba Mišo malce umiriti, da gre res predaleč s tem svojim nasiljem, da bi se tudi jaz moral malce umiriti. Da naj ga razumem, Mišo namreč, da je takšen tip človeka in vsa ta sranja, da jaz sem pameten, samo … Morda, je bil prepričan Dragan, za spoznanje preveč pijem in vlečem tisti »sneg« vase. Da sem zaradi tega preveč napet, kar pa ni dobro za posel in to.

»E, pa zato,« je rekel Dragan, »bova zdaj jaz in ti in tvoj mali sedli u moj avto in boš ti se malo sprostil. Zrelaksirao!«

Nisem vedel, o čem govori.

»O čem ti pravzaprav …« sem vprašal, pa me je Dragan prekinil:

»Ne se skrbet. Nemoj, da se skrbiš, pjesniče moj! Boš vido, vse bo u redu!«

Kurac je bilo v redu. Skozi možgane mi je takoj udarila scena iz raznoraznih filmov, ko so nekoga peljali na vožnjo in mu potem odpihnili glavo ali pač ovili žico okoli vratu.

»Mislim, Dragan …« sem rekel in avtomatsko prijel malega za roko.

»Ajde, Čateru! Bo ti super, boš vido!« je rekel in me kar nekako kot potegnil v avto.

»Kaj pa mali?« sem vprašal.

»Bom jaz poskrbo za njega,« je rekel Dragan.

Mislim, ej! Boš ti skrbel, ja? Kdaj? Ko boste mene pihnili, ali kaj? Moram priznati, da mi je bilo kar malce nelagodno. Pa ne samo malce. Ful! Ampak sem vseeno sedel v avto, popokal malega na zadnji sedež in že smo se peljali. Pa kako peljali! Dragan je vozil kot za stavo. Kot bi bil na kakšnem prekletem mestnem reliju. Iz radija pa je na ves glas donela tista njegova o crnih danih, koji se redjaju u nizu. Pesniško sranje! Zla slutnja, mater. Ampak ta mu je bila najljubša, mislim seveda na pesem, in jo je venomer navijal, meni pa se je zdela že kar preroška. Tako!

Pred hotelom Lipa, tam v Dravljah, smo bili, kot bi trenil. Kar bi lahko rekel tudi za malega. Niti trenil ni, niti pisnil ni, tako mu je bila ta divja vožnja všeč. Pomislil sem, da mi manjka samo še tega, da bo doma Loli razlagal o enkratni vratolomni vožnji, da bo spet sranje v hiši. Dragan je s cvilečimi gumami ustavil, se obrnil k meni in rekel:

»Eto! Tu ti je ključ. Soba deset dvanajst. To ti znači deseti štuk in dvanaesta soba. Kapišo?«

Spravil sem ključ v žep in pokimal, še vedno nezaupljiv. »Kapišo!«

»Samo ti odkleni in vstopi. Sve ostalo bo šlo samo od sebe, boš vido!« je rekel Dragan.

Obrnil sem se nazaj k Tinu, pa me je Dragan ustavil.

»Ne skrbi se, človek, sam ti reko že! Bom jaz poskrbeo za maloga! Eto,« je rekel in se nagnil k meni, »tu imaš malo spodbude!«

Pod nos mi je pomolil v bel papirček zavit prašek bele barve in mi podal v rolico zvit bankovec za sto mark. Primaknil sem ga k nosu in hotel povleči zadevo.

»Jebote, človek. Si normalan. Otrok ti je pozadi. Sagni se malo, ej!« me je spet ustavil Dragan.

Pa sem se sklonil in vlekel tisto koko vase in poslušal Dragana, ki je sam sebi pravil: »E, budale od človeka, ejej, ejej, ejej!« Potem sem vrgel glavo vznak, malce pošmrkal in si v vzvratnem ogledalu ogledal nos, če imam kaj belega praška na njem. Obrisal sem se, si še popravil z briljantino počesane lase in hotel Draganu vrniti bankovec.

»To boš pustio u sobi, ko boš končao. Ajde, pejd zdaj!« je rekel Dragan.

In sem šel. Malce zmeden, ampak nabit kot meteor.

Hotel Lipa sem dobro poznal. Pravzaprav ga še vedno. V njem sem preživel kar nekaj študentskih let. Postavil sem se pred dvigalo in čakal, čakal, čakal, čakal, čakal, čakal, čakal, čakal in spet čakal, čakal, čakal, čakal, čakal. Bil sem nabit z energijo in vsako čakanje me je ubijalo. Končno. Vstopil sem in pritisnil na gumb številka ena nič. Ko so se avtomatska vrata že počasi zapirala, se je skoznja še na brzino prerinil neki invalid na vozičku. Spet tista zla slutnja ... Pomislil sem na najhujše. Da me s tem tipčkom samo svarijo, kako hitro lahko človek odfrči skozi okno. Nije čovek tica da leti. Čista paranoja, amiši moji! Invalid me je zaprosil, ali lahko namesto njega stisnem gumb številka dvanajst, ker ga on s svojega jeklenega konjička pač ne doseže. Pa sem mu odvrnil, da to ne bi bilo dobro, kajti obstaja možnost, da bi se peljala najprej v dvanajstega, pa šele potem v desetega, meni pa se strašno mudi in to. Neumno me je gledal, pa sem mu še navrgel, da poznam takšne zadeve, da so se v tem liftu že dogajale, to dobro vem, saj sem kar nekaj let preživel v tem posranem hotelu. Še naprej me je prav bedasto gledal, meni pa se je sladko jebalo, kaj si misli o meni ter o dvigalih in hotelu nasploh. Potem sva se ustavila v šestem štuku. Nekdo je hotel vstopiti, pa sem takoj začel:

»Gor, gor gremo!«

Tisti čakajoči se je potem umaknil izmed vrat in peljala sva se naprej. Preden sem v desetem izstopil, sem še pritisnil na gumb številka dvanajst in se prav nesramno nasmehnil invalidu v obraz.

»Tako,« sem rekel in izstopil.

Ne vem, kaj si je tisti tip mislil o meni, pa mi je bilo tudi vseeno. Bil sem prav prijetno zadet, jebiga. Šel sem po hodniku in takoj naletel na sobo z oznako dvanajst. Izvlekel sem ključ iz žepa in odklenil, ne da bi sploh pomislil, kaj me čaka za vrati. Kar planil sem noter in – ej … Bejba. Dobra bejba. Prestrašila se me je, se pomaknila malce k oknu, potem pa se je že zbrala in se nasmehnila. Res je bila prava baba. Dal bi ji kakšnih sedemindvajset, osemindvajset let. Bila je v samem spodnjem perilu svetlomodre barve in videti je bila … o fak!

»Živjo,« je rekla.

»Živjo,« sem rekel jaz.

Prav nesramno se je naslonila na okno s prekrižanimi nogami.

»Šarlota,« je rekla in proti meni stegnila roko s tremi zlatimi prstani.

Bil sem presenečen. Dobesedno. Pričakoval sem ne vem kakšnega budžovana iz mafijskih krogov, da se pomenimo o stvari in sploh, namesto njega pa mi Dragan namesti kurbo. O njenem poslanstvu ni bilo dvoma, to je jasno verjetno tudi vam, a ne, amiši? Sedel sem na posteljo, si prižgal cigareto in mislil: Kurac moj si ti Šarlota!, rekel pa sem:

»Ata! Jaz sem Ata!«

Šarlota je stopila k meni, sedla poleg in mi stisnila roko.

»Zdravo, Ata!« je rekla.

»Oj,« sem rekel jaz.

»Torej … Ata,« je rekla Šarlota in se nasmehnila. »Kaj bova počela?«

»Kaj pa se da?«

»Kaj pa bi?«

»Kaj pa se da?«

In mi je začela naštevati vse možne variante. In poleg ceno. Samo fafanje – petdeset, fafanje s seksom – sto, analno brez fafanja – sto, analno s fafanjem – sto petdeset. Da je svoj cenik prilagodila markam, konvertibilni valuti, je bilo jasno. Trda valuta je trda valuta. Za vsake sadomazo igrice, bičanje, ugašanje čikov na njej in podobno, je posebej zaračunavala.

»Dokaj ugodno, se mi zdi,« je rekla. »Konkurenčno obnašanje!«

»Konkurenčno obnašanje,« sem ponovil za njo.

»In?« je bila neučakana. Mudilo se ji je. »Čas je denar!«

Verjetno je čakala novo stranko.

»Fafanje s seksom,« sem rekel.

»Prav,« je rekla moja Šarlota in se takoj sklonila k mojemu šlicu. Pustil sem ji, da ga je odprla, izvlekla na plano mojega korenjaka, potem pa sem jo odrinil. Nežno, to moram povedati, in ugasnil cigareto.

»To bova vmes,« sem rekel. »Najprej malo fukajva, potem pa ti ga bom dal v usta!«

Šarlota tudi proti temu ni imela nič. Legla je na posteljo poleg mene in vprašala: »Me boš ti slekel ali naj se sama?«

»A je kaj popusta, če te jaz?« sem jo vprašal.

Odkimala je. Z nasmeškom. Lepim. Prijaznim. Bila je dobra baba in prepričan sem bil, da tudi dobra kurba.

»Potem se daj pa kar sama,« sem rekel.

In Šarlota je pričela s slačenjem. Pri tem se ni ne vem kako trudila, da bi to storila zapeljivo in seksi. Slekla se je, kot bi se spravljala pod tuš, pa sem še jaz storil isto, jebiga. Ko sva bila oba slečena, je iz predala nočne omarice izvlekla kondom in mi ga hotela natakniti. Ustavil sem jo.

»Dajva najprej fafanje,« sem rekel, ker mi je bilo jasno, da ga potem ne bom mogel sneti, kondom, mislim, in bo tisto njeno fafanje kot lizanje ovitka čokolade namesto njene vsebine, če se razumemo.

In je pričela. S fafanjem. Kar dobro ji je šlo od rok, pardon! … od ust. Znala je. Res je znala in to mi je bilo všeč. Božal sem jo po njenih svetlih laseh in si na nek način držal ritem njenega cuzljanja. Gor in dol in gor in dol. Ko mi je dodobra stopil, pa sem si nataknil prekleto gumico in se brez obotavljanja zaril vanjo. Meni je bilo lepo, za njo pa ne vem. Je pa takoj pričela z dretjem, kričanjem, vzdihovanjem, opolzkostmi in kaj jaz vem čem še, ampak sem vedel, da je to le del igre. Da je tako naučena, kot mi pri izterjavi konec koncev, pa mi je bilo povsem vseeno. Prav užival sem v tem. Pa ne za dolgo. Namreč, koka je opravila svoje. Že res, da sem bil pravi pavijan, z rdečo ritjo in z vsem tem, poln moči in sploh, pa vendar … Začelo me je počasi odnašati, pa čeprav se mi po koki to zelo redko dogaja. Začel sem razmišljati o Draganu in Tinu, ki je ostal z njim. Nekakšna paranoja me je pograbila. Celo ugrabitev mi je prišla na misel, res. In razmišljal sem o tem, če je pametno, da sem ju pustil sama. Pa potem o tem, če je Šarlota nonstop zaklenjena v tej sobi in če si moški kar podajajo ključ in kljuko njenih vrat. In … Jebiga, kaj če bi namesto mene oziroma stranke vstopil v sobo kakšen prekleti hišnik in bi ona, Šarlota, mislila, da je ena od strank, in bi se mu brez nadaljnjega vrgla okoli vratu in razširila noge? Ali pa bi vstopili taplavi v civilu … da bi s tistim svojim vitrihom odklenili vrata, ona pa bi jim začela ponujati storitve in poleg naštevati ceno. Jebote, jebote! In če bi zdaj, ko sem jaz na njej, vstopila nova stranka in zagledala mojo rdečo in prepoteno rit. Mehansko sem se zarival vanjo in mislim, da mi celo večnost ni prišlo. Kako le? Te misli, mamica moja. In potem … Še o tem, na koliko časa ji tisti njen zvodnik pravzaprav prinese kakšno hrano, pijačo, če je ona pač venomer zaklenjena tu notri. In potem … Ali je Šarlotica moja samo mafijska princesa ali pa se jo da dobiti tudi preko oglasa. Pa spet o Tinu in kaj se dogaja z njim. Ali bi se Dragan lahko znesel nad otrokom in vse to. In potem … Potem je glasni krik mojega orgazma pretrgal zmedene misli, kmalu pa se mu je pridružil tudi njen krik olajšanja, orgazma, ne vem. Pa mi je bilo povsem vseeno. Prav?

Okej! S Šarloto sem opravil. Vlekel sem hlače nase, se počutil bedasto, kot se vedno v podobnih situacijah, ji nekako osramočen vrgel marke na posteljo in se odpravil k vratom.

»Adijo, Ata. Še kaj se oglasi,« je rekla Šarlota.

Pokimal sem. Šel sem. Na hodniku sem si takoj prižgal cigareto in šel z njo v dvigalo, na katerega sem spet čakal celo večnost. Tega pač nikoli ne počnem, tega, da grem s cigareto v dvigalo, ker sem mnenja, da če človek nečesa ne prenaša, je prav, da potem tudi sam ne počne tega. In jaz sploh in nikakor ne prenašam, da nekdo kadi v dvigalu. Tako pač je in takšen sem JAZ, ata Čatko.

V avtu, pravzaprav pred njim, sta Dragan in Tin bezala čričke iz njihovih lukenj. Šele to me je naredilo povsem živčnega. Ravno obratno, kot je bil Draganov namen. Sedel sem v avto in čakal. Kmalu sta se tudi onadva spravila vanj. Mali zadaj, Dragan poleg mene. Prikrito se mi je nasmihal.

»E, Njegošu moj! Bil si hitar ko kak zajec!« je rekel.

Jaz sem odvrgel napol zgorelo cigareto skozi okno, z gumbom zaprl šipo do konca in s pogledom nekam v tri krasne spregovoril kratko in jasno: »Vozi!«

Jebenti takšno relaksacijo. Imel sem eno samo veliko željo. Napiti se. Napiti se ga kot pravi pujs. Da bo jebeni Ata spet pijan.

2.

Pri svojih dvaintridesetih, čeprav Lola vztrajno trdi, da jih imam leto več, sem, kot se mi zdi, popolnoma zagreznil. Dobesedno odneslo me je. Pa ne mislim s tem na nič patetičnega, v smislu, joj, pa kaj se dogaja z mano in vse to. Ne! Ko rečem zagreznil, mislim to predvsem dobesedno. Zagreznil sem v življenje, kot naj bi ga živel moški mojih let. To jasno ni nič slabega, pa vendar … Jaz bi vendarle rad nekaj več. Ne rečem, da mi je vse to, kakorkoli se je že pač izšlo, odveč, je pa nekaj, kar me zelo nervira. Primer: ko sem bil mali, sem bil prepričan, da bom leta dva tisoč, se pravi zdaj, ko bom imel celih svojih dvaintrideset let, nekakšen … kako bi rekel, uslužbenec nečesa, še sam ne vem česa sploh. Da bom pač hodil v redno službo in vse to. Živel bi v Izoli, zato bi verjetno delal v Delamarisu, sem si mislil, ker se mi je beseda pač globoko vtisnila v spomin. Zdela se mi je nekako eksotična, romantična, če že hočete. Imel bi dva otroka. Hči bi bila štiri leta starejša od sina. Anja in Matic bi se klicala. Vozil bi kombi, s katerim bi ob vikendih redno hodili na izlete, večkrat pa bi s svojo staro barkačo, ki bi jo po možnosti sam izklesal, po svojem okusu in to, odšel na ribolov. Tako! Redno bi se ukvarjal s športom, mislim da z nogometom, kot hobi pa bi si omislil jadranje. Tako sem si začrtal svojo pot, svoj ideal, jaz, mali Duško, kot so me klicali in kot sem se rad predstavljal. Ampak, ej, jebiga, a ne? V življenju se pač vse ne zasuče tako, kot bi si človek želel, pa še to ne vem, če bi si zdaj, tega jebenega dvatisočega, to res želel. Mislim to z Delamarisom, hobijem in dvema frocoma. Danes sem tu, po domače povedano, zagreznjen v življenje in, jebiga, kar je, je. Ni mi najbolj všeč, spreminjati pa se mi tudi ničesar ne da, če se razumemo. Stara zgodba. Pustimo jo pri miru, pa bo.

Tisti večer sem se potem res izgubil. Ja, res je. Izgubil. Povsem. Ne v smislu osebnosti in vse to, ampak res izgubil. Tako, da nisem vedel, kje sem, čeprav sem se na tisti ulici nahajal vsak božji dan.

Izgubiti se, kako se to lepo sliši. Tako lepo, da bi se človek kar izgubil. Namenoma. Za vedno. In ptice niso drugega kot pesem z dreves.

Ojoj! Me pa res nosi, a?

Vzrok? Čisti standard, dragi moji. Preveč maliganov. Takšnih in drugačnih. Žganje je s svojim alkoholom poskrbelo, da sem malone kot po metanolu oslepel, pojoča travica in črtice čistega »snega« pa za moje možgančke, ki pa tako in tako že nekaj let ne delujejo več, kot bi si želel jaz in še posebej ljudje okoli mene. Čisti standard, ekola.

Malega sem odložil doma. Kot špecerijo, mater! Porinil sem ga Loli v naročje in se po obveznem prepiru spravil ven. Sedel sem v taksi in hajdi-ho. Po mestu se nisem hotel prevažati z avtom. Nikoli. Ker, jebiga, pač nikoli nisem vedel, kako se bo stvar končala. Zgodilo se je že, da sem povsem pozabil, kje sem pustil prekleti avto, pa sva ga z Lolo po par dni iskala, da o kaznih zaradi vožnje pod vplivom prepovedanega sploh ne izgubljam besed. In sploh: kakšne hujše nesreče si niti pod razno nisem mogel niti smel privoščiti.

Izstopil sem v centru. Hodil sem po ulicah starega mestnega jedra in se razgledoval po vrtovih, če bi slučajno naletel na koga od znancev, milo rečeno, pijancev. Ni jih bilo, pa sem venomer pogledoval v nebo, če bi bile vsaj ptice tam. Pa, jebiga, tudi njih ni bilo. Le golobi so bili, ti se pa ponavadi vedno zadržujejo na tleh, a ne? Predvsem tam okoli smetnjakov jih je zaslediti. Leteče podgane! Ptice, ta pesem z dreves, to je nekaj lepega. Ne pa ti golobi … In verjetno se sprašujete, amiši moji radovedni, zakaj se zdaj sploh ukvarjam s temi stvarmi. Preprosto. Na poti domov me je mali vprašal nekaj povsem čudnega. Pa tudi pametnega, če se mene vpraša. Namreč, zanimalo ga je, zakaj nekateri golobi živijo v Jaršah, kjer sploh ni lepo, ko pa bi vendarle lahko živeli, recimo, je pravil in se praskal za ušesom, v Rožni dolini, tam pri živalskem vrtu. Saj nimajo doma, a ne? In če bi on bil golob, bi vsekakor živel in brskal za hrano v Rožni dolini, kjer je vse zeleno, ne pa med tem jarškim betonom. Milo se mi je storilo, res. Pogledal sem ga in se takoj strinjal z njim. Še več! Spoznal sem, pa ne da bi kdajkoli dvomil o tem, da se razumemo, da mi je pravi sin. Moja kri, jebiga. Kajti tudi jaz sem kot otrok za vedno hotel ostati pri babici na podeželju, če se spominjate, ko so me starci vlekli v tisto novo blokovsko naselje, kjer je bila edina rjava stvar, ki sem jo videl z balkona, z mastnimi črvi napolnjen peskovnik.

Takole sem se ubadal sam s sabo in svojim življenjem, ko sem se premetaval iz ulice v ulico, z eno samo željo v svojih že dokaj skisanih možganih. Napiti se ga. Najti nekoga ali pač nekaj in se napiti. Ne vem, zakaj sem si tega tako želel. Včasih me pač pograbi neizmerna žeja. Ne želim si ne drog ne ne vem česa, samo pijače. Neka čudna želja je to, jebiga. Je pa močna. V bistvu je tako, da me tu in tam popade in takrat si zaželim, da bi šel na dopust, ja, prav na dopust, v prvi lokal, na katerega bi nabasal, se zasidral tam za tistim šankom in bi samo pil in gledal ljudi. Tiste, ki prihajajo, in tiste, ki odhajajo. Včasih me tako popade, jebiga. Spet drugič me popade, da bi sedel na eni od velikih peščenih plaž, veliko pil in spet gledal. Pa ne ljudi. Pač pa ladje. Tiste, ki prihajajo, in tiste, ki odhajajo. Pa tisti dan nisem nabasal ne na tak lokal in ne na tako plažo, pač pa sem nabasal na Dostojevskega. Tam izpred nekega zelo znanega lokala je pulil klop iz zemlje. Pa se je motil. Mislim, ni bila v zemlji. Prav nemarno je bila z nekimi kot steklenica debelimi vijaki pritrjena ob beton.

»Ne bo šlo,« je rekel.

Gledal sem ga. Njega in pritrjeno klop.

»Kaj ne bo šlo?« sem ga vprašal.

»Tale klop! Zašraufali so jo,« je rekel.

Sklonil sem se, kot bi me njegovo početje ne vem kako zanimalo.

»Ja, res je,« sem rekel.

»Mater,« je preklinjal Dostojevski. »Izpulil jo bom!«

»Ne bo šlo!«

»Po ključ bo treba!« je ugotovil.

»Treba bo po ključ,« sem se strinjal z njim.

Zravnal se je in se počohal za ušesom. Nasmehnil se mi je.

»Kako kaj drugače?« me je vprašal.

»Drugače,« sem mu rekel in se mu nasmehnil. Nekaj časa me je neumno gledal. Bil je res fino pijan, zato verjetno ni razumel mojega štosiranja. Pokimal mi je, se obrnil in se odpravil proti domu. Jaz pa za njim, saj tako in tako nisem imel kaj drugega početi. Torej sva šla. Brez besed sem mu sledil. Dostojevski je doma v centru in do tistega ključa ni bilo tako daleč, kot bi si marsikdo mislil ter nevede in krivično ocenil najino dejanje za čisto bedarijo. Kot že rečeno, bil je precej pijan ali pa kaj drugega, ne vem. Sledil sem mu, ko ga je kar malce zanašalo in sem še jaz hodil malce sem in malce tja. Tako za štos! Tisti redki ljudje, ki so se sprehajali na tisti nemogoči dan, so naju čudno gledali, ampak tega sva bila tako jaz kot on mislim da že precej navajena. Prečkala sva eno samo samcato križišče in še to je bilo skoraj življenjsko nevarno. Dostojevski je kot slep zakoračil pred drveči avto in zadnji hip sem ga potegnil nazaj, da ni končal pod njegovimi kolesi.

»Pazi no malo,« sem rekel, vidno znerviran.

»Kaj pazi, kaj pazi,« se ni dal.

Prav. To je bilo res edino križišče na najini poti, pa sem se malce pomiril. Počakala sva na dovoljenje za prehod, signalizirano z zeleno lučjo. Takoj na drugi strani ceste pa sva se že ustavila pred velikimi rdečimi železnimi vrati, pred njegovim domom pravzaprav, katerih Dostojevski nikakor ni mogel odkleniti.

»Pomagaj,« je rekel.

Pomagal sem mu. Pa ne v celoti, mislim. Dal mi je ključe v roke, ampak noben ni bil pravi. Tiščal sem jih v ključavnico, enega za drugim, a zaman. Velika železna vrata se nikakor niso vdala.

»A si prepričan, da imaš prave ključe?« sem ga vprašal.

»Ja.«

»Si res prepričan?«

»Ja,« je rekel Dostojevski. »Možno pa je …«

»Kaj?«

»Da so pizde zamenjale ključavnico …«

»Ah, ne seri ga no. Zakaj pa bi to storile?«

»Ne vem,« je rekel Dostojevski. »Ne vem, ne vem, ne vem!«

Gledal sem ga. Pravzaprav sem mu verjel, da ne ve, zakaj bi pizde to storile, ampak, ej, Dostojevski je takrat – in mislim, da še danes – živel s tremi ženskami, kot pravi Rus. In če kot pravi Rus živiš s tremi ženskami, je povsem možno, da ti slej kot prej zamenjajo ključavnico, a ne? Kdo so bile te tri ženske in kako so se znašle ob njem, pa vam raje ne bom razlagal, ker bi prizadel tako njega kot tiste tri babure. Babuške. Sicer pa je bajta, kjer je živel Dostojevski, velika vila, družinska bajta, in poleg njega in njegovih treh babušk, ki so bile pravzaprav podnajemnice, študentke ne vem česa pač, in so vsi skupaj živeli v kletnih prostorih, je v taisti bajti stanovala še cela njegova bližnja in daljna žlahta. Pa to ni tako pomembno. Pomembno je, da se vrata niso dala odpreti, pa mi je Dostojevski naložil dokaj hudo breme, in sicer da naj jih preplezam in jih odprem z druge strani. Ker … ker so tiste vrste vrata, ki se zaklepajo samo na eni strani, na zunanji, jasno, z druge strani pa jih odpreš samo s pritiskom na kljuko, če se razumemo. No, vsekakor ste jih že videli, o tem ne dvomim. In nalagal mi je, da naj to storim jaz, ker on je preveč pijan in bi se lahko ubil in vse to. No, v to nisem dvomil, je bila pa komanda res težko breme, če vam takoj in pri priči povem, da so tista vrata visoka najmanj dva metra in da zapovrh vsega na drugi strani čaka pes. Ne sicer kak pitbul terijer, ampak neki kraški ovčar, ovčarka, če sem povsem natančen, pa vseeno. Mislim, da me ne mara, to mi je psica večkrat pokazala.

»Daj, daj, ne bodi no taka reva,« me je prepričeval.

Dvomljivo sem gledal vanj, pa v visoka vrata.

»Pes …« sem se izmotaval.

»Nič ti ne bo naredil!« je rekel. »Počakaj …«

In je prislonil svojo betulo k mali odprtini v višini glave in pričel s klicanjem zverine.

»Orka, Orka!«

Mislim, že ime vse pove, a ne? Pes ubijalec, mater.

»Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka, Orka …«

In tako naprej. V nedogled, mater. In mu je uspelo, kajti potem je že govoril, pa spet v nedogled: »Pridna, Orka! Pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna, pridna …« Etc.

»Pridna, Orka,« sem rekel še sam, da bi me mrcina slišala in mi prizanesla, potem pa sem se že zavihtel čez vrata. Ponosno! Strumno in ponosno. In kot bi trenil, sem se znašel na drugi strani, iz oči v oči s p … prekleto p … požrešno kraško ovčarko. Zdelo se mi je, da se oblizuje ob pogledu na moje slastno telesce, pa sem spet skočil na vrata, se z nogo uprl na kljuko in ta so se odprla. Dostojevski na drugi strani je umiral od smeha, meni pa ni bilo niti najmanj smešno, če me razumete. Kako le?

Obvisel sem tam na tistih vratih, nihal sem in tja in gledal psa, ki jo je ucvrl naravnost na cesto. Dostojevski je klical za njim:

»Orka! Orka! Orka! Orka! Orka! …«

Potem se je še sam pognal za psico, jaz pa sem se končno skobacal z vrat. Pomislil sem, da bi jih kar zaprl za sabo, z notranje strani, seveda, da bi prekleta požrešna mrcina za vekomaj ostala zunaj in po možnosti končala pod kolesi kakšnega tovornjaka, pa … Nisem iz takšnega testa, amiši moji, verjemite mi, prosim. Konec koncev sem le oče, Ata imenovani, in s takšnimi zadevščinami na vesti ne bi bil nikakršen zgled mojemu mulcu. No, pa kakorkoli že, Dostojevski se je kmalu vrnil, ob njem pa je pridno tacala tista mrcina. Orka.

»Gremo not!« je rekel in šel mimo mene. Orka se je seveda še obregnila vame, me ovohala, kot me ne bi spoznala, pa vem, da me je, saj so se ji spet pocedile sline, kot vedno, kadar me ima priložnost videti, potem pa jo je mahnila naprej, za njim, Dostojevskim.

Jaz pa tudi. Za obema, seveda, v varni razdalji, če bi si pes morda premislil. Pa si na srečo ni in to je vse, kar sem tisti trenutek potreboval. Midva z Dostojevskim sva potem skozi zadnji vhod vstopila v bajto, pes pa je ostal zunaj. Bilo je odklenjeno, v ključavnici pa so tičali ključi.

»Moji ključi,« je rekel Dostojevski.

»Tvoji ključi?« sem ponovil za njim, vendar moje besede niso zvenele kot ugotovitev, temveč kot vprašanje.

»Moji ključi!« Spet Dostojevski.

»Tvoji ključi?« Jaz.

»Moji ključi!« On.

»Ja kaj pa …« sem pomignil proti ključem, ki jih je še vedno držal v roki.

»Nimam pojma!«

»Daj sem,« sem rekel in mu jih izpulil iz rok. Premetaval sem jih po rokah, dokler nisem na plastičnem obesku zagledal nek napis. Rokopis, če sem povsem natančen.

»Natalija Le … Ledlar … mater, ne znam prebrat,« sem mu rekel

Dostojevski mi je iztrgal ključe iz roke.

»Natalija Leder ... Ja, od Natke so,« je rekel.

»Kako? Od katere Natke?«

»Ma od te, kot piše!«

»Kaj piše?«

»Ne me jebat, Čatko, ne znam prebrat! Pomotoma sem vzel njene ključe,« je rekel Dostojevski, potem pa mi je razložil, da se je zmotil, da je pomotoma vzel ključe neke prijateljice, pri kateri je bil, preden se je lotil tiste klopi. Bil je pijan, je še mimogrede navrgel, in ker je svoje pozabil v vratih, prisotnost ključev v njegovem žepu pa se mu je zdela nujno potrebna, je verjetno vzel njene. Dodal pa je, da je le ona lahko taka »klamfa«, da si na ključe obesi ime, priimek in naslov.

»Mislim, klamfa pa taka,« je pravil. »Si predstavljaš, da jih izgubi in da tistemu, ki jih najde, lepo olajša vso stvar? Mu da lepo nagrado za najdbo. Stanovanje, z vsemi dragocenostmi v njem. Klamfa, jebiga.«

Nasmehnil sem se mu. To res ni najbolj pametna ideja, to z naslovom na ključih. Seveda pa nama je bilo takoj jasno, da ga tiste njegove tri ženščine niso zabrisale ven, na cesto, in da niso zamenjale ključavnice.

»Lepo, Dostojevski, lepo si si postlal. Res,« sem mu rekel, on pa je samo skomignil z rameni.

No, v bajti, v pritličju, kjer je domoval in verjetno še vedno domuje, pa je bilo brez posebnega napora opaziti, da je pred kratkim imel pravo pravcato zabavo. Steklenice in čips vsepovsod. Polni pepelniki, pepel na mizi, na parketu sledi ugašanja čikov in kup umazane posode v umivalniku. Sedel sem za mizo in si prižgal cigareto.

»Postrezi si,« je rekel, »v tisti flaši je še malo vina!«

Nisem si dal dvakrat reči. Nagnil sem, kar je še bilo v flaškonu in se udobno zleknil tam na tisti klopi.

»Kar privošči si,« je spet rekel Dostojevski, »jaz pa grem iskat tisti ključ, da odšraufava klop!«

»Okej!«

In je izginil nekam na hodnik. Nekaj časa sem poslušal ves hrup, ki ga je ustvarjal z odpiranjem omar, predalov in kaj vem česa še. Velik zalogaj si je nakopal na vrat, sem pomislil, s to klopjo. In kaj hudiča bo sploh z njo, me je zanimalo. Gledal sem po kuhinji, kam bi jo lahko postavil, pa ni bilo prostora. Res je, da bi jo lahko dal na vrt in tam presedel nekaj njemu ljubih popoldnevov, s kakšno knjigo njemu ljubega avtorja ef ema Dostojevskega v roki, sicer pa … Ne vem! Še naprej sem se razgledoval naokoli. Predvsem sem se oziral po steklenicah. Tistih, ki so stale pokonci in tistih, ki so prevrnjene ležale nekje na tleh. Niti kapljice, ej. Vse so popili. Pijanci! Meni pa se je pilo, kot že dolgo ne, res. Pogledal sem še v hladilnik, če je mogoče tam kaj pijače, pa tudi nič. Bil pa je prav lično naložen pladenj s pecivom. Bili so neki kolački, podobni rumovim kroglicam, povaljani v kokosu. Rumove kroglice sem imel od nekdaj rad, sploh najraje, če sem povsem iskren. Pa še kokos, mater. Stegnil sem svojo rokco in pobasal največji kolač. Zbasal sem si ga v usta in imel je dokaj čuden okus. Čutil pa sem rum in to mi je bilo všeč. Pa sem, ne bodi len, spet stegnil roko in si zbasal še enega v usta. Pa potem še enega. Jebiga, sem si rekel, saj sploh opazil ne bo, kajti verjetno gostom to pecivo ni šlo najbolj v slast, sicer bi ga že pojedli, a ne?

Ko sem tako žvečil kolač in se čudil okusu in suhim ustom, je v kuhinjo vstopila meni neznana dečva.

»Živjo,« me je pozdravila.

»Živ …« sem nekako zmencal skozi polna usta.

»Kje pa je?« je vprašala.

»Kdo?«

»Dostojevski!«

»Ključ išče,« sem ji odgovoril.

»Kakšne ključe?«

Končno mi je uspelo pogoltniti prekleti kolač. Odkašljal sem se in nadaljeval pogovor.

»Ključ! Za klop! Ključ za klop!«

Nejeverno, z dvomom, kot da ne bi vedela, ali jo zajebavam ali pa sem samo malo nor, se je nasmehnila.

»Ja, ja,« je potem rekla.

»Ja,« sem rekel jaz.

Takrat se je v kuhinjo vrnil Dostojevski. S ključem v roki. Zdel se mi je še bolj pijan kot je bil.

»O, sta se že spoznala,« je rekel.

Odkimala sva. Jaz in ona.

»Natka,« je rekel in pokazal na njo, potem pa name in me predstavil kot Čatra. Podala sva si roki. To, če se malce razgovorim, mi je šlo od nekdaj na živce. To bedasto rokovanje. Sploh pa imena. Kaj kurac pa mene briga, kdo je ona, tako in tako bom že jutri pozabil njeno ime. Pa te roke. Zakaj se ne bi kar poljubila od same sreče, da sva se končno spoznala. Mislim, ej!

»Si našel ključe?« je Natka vprašala Dostojevskega.

»Kakšne ključe?«

»Tale je rekel, da iščeš ključe,« je rekla in pokazala name.

Tale, kakor me je imenovala, ker si jasno ni zapomnila mojega imena, jo je potem malce popravil: »Ključ, ključ je iskal, ne pa ključe!« S poudarkom na e, kot ste verjetno tudi sami opazili.

Spet se mi je nasmehnila. Zdaj bolj prisiljeno. V smislu, poglej si ga no, duhoviteža.

»A ključe?« se ni dal zmesti Dostojevski. »Ja, v vratih so bili! V vratih sem jih pozabil!«

»A!« je rekla Natka.

Jaz pa sem neumno gledal zdaj v njega, Dostojevskega, zdaj v njo, Natko. In počutil sem se malce zadetega.

»Kaj pa moji ključi? Vzel si moje ključe!«

»Tu so,« je rekel Dostojevski in na mizo vrgel šop ključev s tistim informativnim obeskom. To je torej tista Natka, me je prešinilo, tista klamfa.

»Kaj pa ključ, si našel pravega?« sem ga vprašal jaz.

»Mislim, da,« je rekel Dostojevski, jaz pa sem zmagoslavno in, po pravici povedano, malce nagajivo in otročje domišljavo pogledal Natko, kajti zdaj je bila ona tista, ki ni imela pojma, o čem se pravzaprav pogovarjava z Dostojevskim. Ona pa se ni dala zmesti. Kot da se ne bi nič zgodilo, ga je vprašala:

»Kaj pa kolački? So že ohlajeni?«

»So,« je rekel Dostojevski, potem pa se je obrnil k meni. »Boš tudi ti enega, kajne, Čatko?«

Moram priznati, da se mi je v glavi že prav božansko meglilo in sem samo pokimal. In Dostojevski je stopil do hladilnika, ga odprl in se spet obrnil k meni.

»Pa saj si si že postregel,« je rekel.

»Kaj? A s kolački?«

»Ja, s kolački!«

»Sem,« sem priznal.

»Koliko pa si jih pojedel?« je bil radoveden Dostojevski.

»Ne vem … Tri ali štiri!«

»Fak!« je rekel Dostojevski in se nasmehnil. »Ti si nor,« je rekel. »Ma to so kukiji, kolački iz trave, narejeni iz hašiša, razumeš?«

»Seveda vem, kaj so kukiji, mater, za koga me pa imaš!« sem pizdil. V sebi pa sem pomislil na najhujše, karkoli je že to. Namreč, ne maram trave in njenega tehaceja.

»Ja, in?« sem rekel in bil videti resno zadet. Tako se mi je vsaj zdelo.

Natka se je na ves glas nasmejala. Potem še jaz in potem še on, Fjodor Mihajlovič Dostojevski.

»Ti si nor,« je spet rekel in jaz sem mu samo kimal.

Potem smo posedli okoli nasvinjane mize. Dostojevski je od nekod povlekel še celo steklenico vinca, meni ljubega haložana, kar se mi je takrat zdelo celo razkošje. Natka je povedala, da odhaja v Prago. V Prago? me je zanimalo, pa je navrgla, da gre tja študirat filmsko montažo, ker pri nas tega študija pač ni. Jebiga, smo si vsi trije pokimali, zagamana država pač, jaz sem ji zaželel srečno pot, ona pa je po kratkem hvala dodala, da ima tako in tako danes poslovilno zabavo, katere namen so tudi kukiji, ki jih je spekel Dostojevski, ona pa mu je dala tono listja, tako imenovanega perja, kajti ona jih doma ni mogla narediti, češ da živi z materjo in da saj razumem. Razumem, razumem, sem ji kimal in se krohotal. Počasi sem postajal zadet. Od kurčevega tehaceja. Ni mi bilo všeč. Pa tista nesrečna klop, ki jo je treba še odviti s tal ... Tudi tisto je del priprav na zabavo. Klop da bi odnesli k Jurčetu, kajti tam naj bi se zgodilo zabavno slovo, tam pa ljudje nimajo kje sedeti, ker se je Jurče nekega lepega dne odločil, da bo vse stole, fotelje in tiste kuhinjske, zmetal skozi okno. Rečeno, storjeno. Zdaj rabimo klop, je po moško nastopil Dostojevski.

Spili smo vino in se odpravili po tisto klop. Natka je takoj stekla skozi vrata, Dostojevski si je v žep zatlačil ključ, jaz pa sem ga na brzino nažical, da naj ga da meni, ker zunaj je vendar bila Orka, pes ubijalec, in bi mi v primeru njenega napada kakršnokoli orožje prišlo še kako prav.

»Reva,« mi je rekel Dostojevski na vse to, a ključ mi je vseeno dal.

»Hvala.«

»Pazi, to ni navaden ključ,« je rekel. »To so klešče. Pa spet ne navadne klešče. To so klešče papagajke!«

»Kaj so?« sem ga slabo slišal.

»Papagajke,« je ponovil Dostojevski, »klešče papagajke. Posebne klešče!«

Ogledal sem si jih, mu pomembno pokimal, potem pa sem jih spravil v žep.

»Pazil bom nanje,« sem mu rekel.

»Res?«

»Res!«

In res sem pazil nanje. Niti na psu mi jih ni bilo treba uporabiti. Pa sem si močno želel, res. Lopniti psico s papagajkami po pasji buči, a? Težka železna vrata so se zaprla za nami in Dostojevski je ugotovil, da je spet pozabil ključe v vratih. Jebiga, šli smo naprej, prečkali, kot že veste, eno samo samcato križišče in se že znašli pred kafičem, kjer je bila naša k … Pravzaprav: ni je bilo. Preklete klopi ni bilo in to pa je, verjetno se boste strinjali z mano, amiši moji, bilo do amena neverjetno.

»Kaj pa je zdaj to za ena pizdarija?« je rekel Dostojevski.

»Ej, svašta!« je rekla Natka.

»Neverjetno. Ne-ver-je-tno.« sem rekel jaz.

Pa spet Dostojevski: »Mislim, ej …«

Pa Natka: »Za popizdit!«

Jaz: »To je pa že preveč!«

Dostojevski: »A si lahko predstavljaš?«

Natka: »Štala, totalna štala!«

Sedli smo na ograjo, ki je bila včasih za klopjo, zdaj pa je samo preprosto bila, in se smejali.

»Ja, nič! Treba bo drugam po klop,« je rekel vedno racionalni Dostojevski.

»Čakaj, malo,» je rekla Natka. »Tole je pa …«

»Misliš, da nas je kdo prehitel, da so nam jo spizdili izpred nosa?« Res me je zanimalo, kaj se je zgodilo s prekleto klopjo.

»Pa saj niso imeli papagajk!« je rekel Dostojevski, zdaj že popolnoma pijan.

»Česa?« je bila radovedna Natka.

»Papagajk … Posebnih klešč,« sem ji odgovoril.

Natka je pokimala. Samo gledali smo se in se smejali.

»Saj ne moreš verjet,« je rekla Natka.

»Treba bo v Tivoli!« spet on, Dostojevski.

»V Tivoli?« sem ga debelo pogledal. »A si nor? Ne bom čez celo mesto in pri belem dnevu nosil klopi. Si nor?«

»Pa saj nas bodo še zaprli,« je bila prepričana Natka.

»Res je, Dostojevski,« sem se strinjal z njo.

»Ah, kje,« se ni dal prepričati.

»Če že tako nujno rabiš to klop, jo vzemimo tam nekje blizu Jurčetove bajte. Ne me jebat, da bom čez celo mesto nosil klop,« sem mu pravil.

»Okej,« je rekel Dostojevski.

In smo hodili naprej. Proti Jurčetovi bajti. Ni se mi dalo, res. Kukiji so bili na delu. Glava se mi je zdela težka kot macola, telo lahko kot peresce, pa vendar … Mataste noge niso bile sposobne nositi macolaste glave na peresnem telesu.

»Tam ob Ljubljanici jo lahko zmaknemo!« je nenadoma rekel Dostojevski.

Vem, da je mislil na klop. Na kaj drugega pa naj bi mislil, jebiga.

»Tam so klopi in to je samo kakšnih dvajset metrov od Jurčeta,« je rekel.

Res je, sem pomislil. A vseeno mi ni bilo do tega, da bi šraufal in nosil klop, pa četudi samo dvajset metrov, ej. Pa še utrujen sem bil. Ne ravno utrujen, pač pa len. A vseeno smo se nekako spravili pred Križevniško pet, kjer je domoval Jurče. In res so bile tam na koncu ulice, ob Ljubljanici, klopi. Dostojevski je s prstom pokazal v tisto smer, me prijel pod roko in me kar vlekel dol na nabrežje.

»Bom kar tu počakala, da opravita,« je rekla Natka.

»Ne, ne,« je rekel Dostojevski. To so bili njegovi trenutki. Akcijski premiki in sploh. »Rabiva te. Boš gledala naokoli, da ne pride kdo, ki ga ne rabimo.«

»Saj lahko od tod,« je rekla.

»A-a,« je rekel Dostojevski. »Ne bo šlo. Moraš z nama.«

Natka se je nejevoljna podala za nama. Oziral sem se nazaj na njo, ko me je Dostojevski vlekel tja dol. Mislil sem si, da je kar prav, da gre poleg. Jebiga, če so že mene pahnili v tole sranje, da bom sredi belega dneva kradel klop za njen poslovilni žur, je prav, da še ona doživi malce sramu in vsega tega, kar nas čaka.

Prišli smo do klopi in sedli nanjo. Razgledovali smo se naokoli.

»Daj klešče!« je potem rekel naš vodja.

Okleval sem.

»Pa daj mi že pofukane klešče,« je spet rekel, »da odšraufam tole klop!«

Pogledal sem klop, na kateri sem sedel.

»A, tole klop bi …« sem zavlačeval.

»Ja, tole klop,« je rekel. »Daj klešče! In glej naokoli, če je kje kak plavi!«

Moral sem vstati, da sem izvlekel klešče, in to se mi je zdel napor ena a. Zavzdihnil sem, potem pa je Natka rekla:

»Pa saj sploh ni pritrjena!«

Z Dostojevskim sva se sklonila in se prepričala v njene besede. Klop ni bila pritrjena. Ni bila zašraufana. Vseeno sem mu ponudil klešče, pa jih je zavrnil, rekoč: »Pazi nanje! To so papagajke!«

Jebenti papagajke, sem pomislil. In tvoja pijanost. Zdaj naj s tole klopjo v rokah hodim čez mesto, ali kaj.

»Bom jaz hodila par metrov pred vama in gledala, če se bo kje pojavil kak policaj,« je rekla Natka, jaz pa vem, da je bil to le en dober izgovor, da ji ni bilo treba hoditi z nama, ker ji je bilo preprosto nerodno. Pa sem jo povsem razumel, res.

Pa smo imeli srečo. Pravzaprav sva jo imela. Ulice so bile prazne. Nedeljsko prazne. Sploh tisti del mesta, kjer smo se nahajali. Nihče naju ni videl, nihče izmed tistih, ki jim to najino početje ne bi bilo všeč in bi glede tega lahko kaj naredili.

Kot bi trenil, smo bili pred Križevniško pet. Tam, kjer, kot že rečeno, je bil nastanjen Jurče. V stari mestni bajti, povsem na vrhu, z majceno teraso pred vrati. Lep plac, ampak bajta komaj da je še stala, res. Lesene stopnice so škripale in se upogibale pod nami, da sem že mislil, da se bodo vdrle. Pa se niso in … Klop in jaz in Natka in Dostojevski smo že stali pred vrati in trkali. Nič! Še smo trkali in še en nič! In potem smo tam na vratih zagledali listek, nekakšno sporočilce. Stopil sem do tja in pričel na glas brati:

»Iskala sem te, ti nori pesnik! In podpis: Katarina Čas!«

Dostojevski je planil v tak krohot, da sem mislil, da ga bo konec.

»Kaj je? Kaj je tako smešno?« me je zanimalo.

»Tale listek,« je rekel in se še vedno na ves glas krohotal. »Tale listek, madona. Sam si ga je napisal in ga nalepil na vrata, da bi ljudje mislili, kako se mu Katarina meče okoli vratu. Sam ga je napisal!«

»Ne me jebat!«

»Pa ja. Res no. Bil sem poleg, ko ga je pisal, a nisem niti v sanjah pomislil, da ga bo res nalepil na vrata!«

»Ne me jebat,« sem še enkrat rekel.

»Ta je pa res čisto nor,« je rekla Natka.

»Čisto,« je rekel Dostojevski, mene pa je tale Jurčetova gesta, sicer res odbita do amena, spravila v malenkost boljšo voljo.

In potem: še enkrat smo potrkali, pa spet nič. Pa nič, smo si rekli, odložili klop in sedli nanjo. Natka je izvlekla travo in papirčke, pa smo si še enega zvili, kar pa ni bilo najbolj pametno, če sem povsem iskren, kajti že tako in tako smo bili, predvsem jaz, da ne bom posploševal, popolnoma in jaojao zadeti. Ampak dima se nisem branil, kako le, dušica požrešna, kar sem že od nekdaj. Sicer bi raje naredil kakšen požirek vinca, haložana, pa ga ni bilo, jasno.

»Ko bi le lahko dobili kje vino, mater,« sem zastokal.

»Kaj ti bo vino?« je rekla ali pa vprašala Natka.

»Rabim ga,« sem rekel. »Je nekako kot … kako bi rekel … Z njim si lahko zbijam ali kontroliram zadetost!«

»Ne seri,« je rekel Dostojevski.

»Res, no,« se nisem dal. »Rabim ga!«

»Ne seri,« je še enkrat rekel Dostojevski, Natka pa mi je ponudila špinel. Seveda sem potegnil, kaj pa? In … Zvrtelo se mi je. Totalka se mi je zvrtelo, amiši moji. Postalo mi je slabo in sem rekel, da grem malce na sprehod. Pa sem vstal, pa se mi je še bolj zvrtelo in sem spet sedel. Ni bila trava tista, ki mi je tole zakuhala, no, vsaj ne trava, katere dim sem ravnokar potegnil, pač pa prekleti kukiji, katere sem si zbasal v gobec. To sem vedel. Zato … zato, jebiga, sem naredil še en dimček povsem nedolžne travce. Tako. Potem pa …

…ej, ne vem. Samo govoril sem. Neke popolne bedarije. Govoričil sem in govoričil. Čvekal in čvekal. Gobcal sem in spet gobcal. Nalagal, da sta Natka in Dostojevski že čisto ponorela. Natka je vstala in pričela tolči po vratih, češ mogoče pa naš Jurče spi in nas ne sliši, Dostojevski je hodil gor in dol po terasici, jaz pa sem še kar pleteničil. Še kar in še kar, mater. Govoril sem o tem, da se pri tipkanju vedno zmotim, se pravi zatipkam, ko hočem napisati besedo jebiga. Da se mi vedno nekako noter vrine črka r in potem vse skupaj izpade jerbiga, zatorej me beseda jebiga vedno spominja na jerebice, kaj pa drugega. In če smo že pri ptičih, to so sploh čudna bitja … Golobi, na primer … zakaj živijo v Jaršah, če bi lahko živeli v Rožni dolini? Zakaj ne preletijo tisti pofukani Rožnik, a? Spraševal sem ju, kot je zjutraj mene moj tamali, če morda vesta zakaj, in da bi jaz stoprocentno živel v Rožni, če bi bil golob in to. Pa da ni vse samo v ptičih, tudi druge živali so pomembne. Psi, na primer. Tista njegova Orka, mislil sem na Dostojevskega, jasno, kaj je sploh to? Po vsej verjetnosti je dvospolnik, ker jo/ga enkrat imenujem on, se pravi pes, spet drugič pa ona, psica. In da je po vsej verjetnosti mešanec med kraškim ovčarjem in kraško ovčarko. Čistokrvni mešanec ali mešanka? Za posrat, a ne. In potem … da če bi bili v Celju, od koder sem doma, ne bi bilo nikakršnih težav z vinom, ker … Poglejta, sem težil, preprosto bi izvlekli mobitel in poklicali firmo Žan de o o. Halo Žan! in prinesli bi nam vino haložan. Kot Halo pica, ej. Ja tako je to v Celju, knežjem mestu, ne pa v tej pofukani ljubljanski vasi. Pa jerb … pardon, jebiga, bil sem zadet kot pes, kot ptič, kot telefon, če že hočete. Tako!

Potem sem povsem umolknil, še odgovarjati se mi ni dalo na njuna vprašanja. Ja, vlekel pa sem, vlekel, tisto travco. Natka se mi je smejala, Dostojevski pa je postajal vidno nervozen. Tega, če povem po pravici, me je bilo kar malo strah, kajti ko je Dostojevski v takem stanju, se, amiši moji, lahko zgodi marsikaj, verjemite mi, prosim. Hotel sem ga pomiriti, pa se mi sploh ni dalo odpreti ust. No, pa je kmalu vse skupaj rešil naš Jurče.

»Evo ga, prihaja!« je rekla Natka, ko smo od spodaj zaslišali hrup in ropot. Sklonili smo se prek majave ograje, ki je obdajala teraso in pogledali dol. In, ej, imeli smo kaj videti. Jurče in Mičo sta se vlekla po stopnicah navzgor in … Ni za verjet, res ne! Vlekla sta tudi klop, mater. Mater, ej, kam gre ta svet, a? Ali pa: kako je majhen tale svet, a? A? Za znoret, res. Mislim, že tako in tako sem bil do amena zadet, potem pa še tole. Kar sesedel sem se, res. Na rit. Na klop. Dostojevski in Natka pa sta se naslajala z razpotegnjenimi usti, ko sta gledala Jurčeta in Mičota, kako se borita s prekleto klopjo.

Bilo je malce težavno spraviti obe klopi v že tako in tako tesno Jurčetovo stanovanje. No, pa vseeno. Eno smo dali ob mizo, eno pa pač nekam, jebiga. In zdaj vas, amiši dragi, verjetno zanima, od kod jima klop. Mičotu in Jurčetu, namreč, kajne? No, malce čudno bi bilo, za zgodbo, jasno, če to ne bi bila tista klop, po katero sva se vrnila jaz in Dostojevski, pa je medtem že izginila, a ne? Torej ja, to je bila tista klop izpred znanega lokala.

»Kako pa sta jo spravila od tam? Saj je bila vendarle pritrjena ob beton?« nas je zanimalo.

Z nekim železnim drogom sta jo odbila stran, sta zatrjevala, jebiga. Potem je Mičo iz svoje rjave usnjene torbe, od katere, pravi, se nikoli ne loči, in če mene vprašate, je kar prav tako, saj je to tisti Mičo, za katerega bi že zdavnaj moral spisati roman, in je torej … ni težko ugotoviti, malce logike, pa bo … izvlekel ven darilo. Darilce, ej. Kot pravi gospod je odhajajoči Natki kupil darilo, mi pa nič. No, jaz niti nisem imel slabe vesti, saj sem Natko komajda spoznal, da pa bi še vedel, da odhaja na študij v daljno Češko, pa je, ej, im-po-si-bi-le, a ne? In pod šelestečim papirjem se je skrivala peresnica. Pa kakšna peresnica, mater. Moderna! Peresnica, kakršne bi si želel vsak otrok, in, ej, tak vsak otrok, jebiga, sem tudi jaz.

»Nekaj za uspešnejši študij,« je rekel Mičo

»Ja, da boš pridna tam gor,« je rekel Dostojevski.

»Da ne boš pozabila na nas. Da si ne boš našla kakšno ljubezen tam u pizdi materni,« je rekel Jurče, jaz pa, zadet kot meteor, si nisem mogel kaj, da me ne bi zaneslo v otroštvo, da se ne bi spomnil šolskih dni, ljubezni in travme v zvezi s tem.

Khm, khm.

To zgodbo svojega življenja imenujem Travma peresnic. Se pravi, da je nekaj v zvezi s temi peresnicami. In seveda z ljubeznijo. Spet, jebiga. Ne gre drugače. Bilo je v osnovni šoli, in tu moram nujno povedati, da imam starejšega brata, verjetno ga poznate, saj dela na nacionalni televiziji, tudi pred kamero. Res. No, in ta moj brat je le eno leto starejši od mene. Ampak to ne drži v celoti. Starejši je nekaj dni manj kot eno leto, če sem povsem iskren. Torej je bil vedno razred pred mano. No, pa tudi to ne drži v celoti, saj je tam nekje, ne spomnim se več, v katerem letniku, pogrnil in sem ga dohitel. Ampak to je bilo že v srednji šoli, v osnovni pa je bil ve-dno en razred pred mano, kar je imelo za posledico to, da je on vsako leto dobil nove knjige, nove hlače, nove telovadke in seveda novo peresnico, jaz pa sem vse to naslednje leto podedoval za njim. Kar s solzami v očeh se spominjam jeseni, ko je vedno razkazoval svojo novo garderobo in sploh novo peresnico. Ne vem, če se spomnite tistih peresnic, ki so se odpirale kot knjiga. Z zadrgo. Na eni strani so bile džoli barvice, jolly, kot se pravzaprav imenujejo, na drugi pa svinčnik, nalivnik, šilček, kratko ravnilce in, nad čemer sem bil še najbolj navdušen, dišeča radirka. In če se ne motim, je bilo v četrtem razredu, ko je, kot že rečeno, moj brat spet dobil novo, najbolj moderno peresnico, z vsemi možnimi barvicami, tudi zlata in srebrna sta bili med njimi, z nekim posebnim, še nikoli videnim flumastrom in vsem tem, jaz pa sem spet podedoval njegovo lansko peresnico, v kateri so sicer res bile vse te zadevščine, ampak, ej, vse je bilo avt, iz mode. In jaz sem potem celo leto nosil to peresnico, v kateri je bila najbolj in stvar bela džoli barvica, hit lanskega leta, ošiljena skoraj do konca, in pa neki zgriženi ostanek predpotopne dišeče radirke. Ni mi bilo lepo, verjemite. Prav sramoval sem se te svoje peresnice, ko so vsi sošolci pri likovnem pouku že delali zlate in srebrne risbe, jaz pa … Joj, žalost! Glavo v tla in, ajde, slikaj naprej svoj črno-beli svet. In za nameček sem bil tiste čase zaljubljen v sošolko. Leht Romano. Pa ne samo jaz. Vsi v razredu smo bili zaljubljeni vanjo. In prav tekmovali smo, kdo bo naredil večji vtis nanjo. Jaz sem sicer imel občutek, da me še kar obrajta, večkrat sem jo tudi zasačil, kako skrivaj pogleduje proti meni, ampak …. Ampak, gledala je tudi mojega takrat dobrega prijatelja Roner Frenkija. Joj, kako sva se potegovala za njeno naklonjenost. Jaz sem bil v malenkostni prednosti, ker sem obvladal skoraj vse športe bolje od Frenkija in sem bil v vseh razrednih reprezentancah, vključno z nogometno, kar je bilo takrat nekaj zelo zelo velikega, pa tudi moj učni uspeh je bil še kar, bi lahko rekel. Boljši od Frenkijevega, to vsekakor.

Na končnem izletu, nekje ob Velenjskem jezeru, ko smo se pomerili tudi v nogometu, pa se je zgodilo. Nekaj, kar je le še povečalo moj sram zaradi peresnice. Še danes se spominjam tega z nekako grenkim cmokom v grlu. Takrat je namreč Leht Romana stopila k meni in mi šepnila na uho.

»Dušan,« je rekla, »saj jaz bi bila s tabo. Kar v redu fant se mi zdiš. Pridno se učiš pa tudi v nogometu si dober, ampak … Dušan, tvoja peresnica pa ni za nikamor in …«

»Ampak …« sem hotel nekaj reči, se pokazati še v drugi luči, pa me je takoj prekinila.

»Ampak, Dušan, tvoja peresnica …« je rekla in zmajevala z glavo.

V zemljo bi se ugreznil, res. Mislim, že tako in tako sem se sam že čisto dovolj sramoval te peresnice in zguljene bele džolike v njej, ampak … Kako so ljudje lahko kruti. Tudi otroci. To danes zelo dobro vem, verjemite. Obsedel sem na klopi tam ob Velenjskem jezeru in gledal za njo. Za svojo ljubeznijo. Leht Romano. Ona pa je sedla poleg Roner Frenkija in slišal sem jo še, ko ga je milo prosila:

»A mi boš v ponedeljek posodil srebrno džoliko?«

Ej, kar slabo mi je postalo od samega razočaranja. Ne vem, mislim, da sem takrat preklel vse živo, kar sem srečal v življenju. Družino, šolo in sošolce pa peresnice in seveda vse barve tega sveta. Danes mi je sicer še vedno hudo ob misli na te dogodke, sploh pa ob pogledu na kakršnekoli peresnice. Ampak gre. Starejši sem. Morda tudi zrelejši, ne vem. Kaj čemo, Leht Romana mi ni bila usojena. Roner Frenki ni imel starejšega brata, jebiga.

Travma, travma, travma, travma, travma, travma, travma, travma, travma …

»Kakšna travma,« me je iz spominov vrnil Jurče in mi pod nos molil kozarec vina. Haložana. In zavedel sem se, da sem malone na glas razmišljal.

»Ah, jebiga, travma pač,« sem mu rekel in na dušek zvrnil kozarček.

»Saj se kmalu vrnem,« je rekla Natka.

Klamfa. Pokimal sem ji in v roke vzel njeno peresnico. Odprl sem jo in se razgledal po njeni vsebini. Tudi ovohal sem jo, sploh radirko. Kaj naj rečem? Bila je slaba peresnica. Danes ne delajo več takih kot nekoč, jebiga.

Pozneje smo še vedno sedeli okoli mize. Samo na eni klopi, samo nas pet. Nikogar drugega ni bilo na poslovilno zabavo naše Natke, ki se odpravlja na študij v Prago. Malce prej, pred začetkom predavanj, da vse uredi, natrenira jezik, nam je povedala, in vse to, a ne? Govorili smo. Veliko smo govorili in veliko pili. Dostojevski je zbrani družbi ponudil kukije. Jaz sem jih vljudno odklonil in mislim, da sem ravnal povsem v skladu s pravili. Hecam se, ampak ... Imel sem dovolj. Za nekaj časa. Jurče je pogreval prepir, ki sva ga imela z Mišo v Orto baru in me hkrati nagovarjal, da naj ga kdaj pa kdaj vzamem s sabo na izterjavo. Njega, seveda.

»Ne morem, pizda,« sem mu razlagal.

»Pa daj no, samo enkrat. Nekaj denarja bi mi prav prišlo!«

»Ne morem, Jurče. Ekipa smo. Tim, razumeš?«

»Pa vrzi ven tistega bebca!«

»A Mišo?«

»Pa ja, idiota. Saj bo še koga zares ubil!«

»Kako pa lahko koga samo napol zares ubiješ?« se je vmešala Natka.

»Ne mešaj se, mala,« je bil prepričljiv Jurče. »Tip bo še koga zares ubil.« Spet proti meni.

Gledal sem ga. Jurče ima, že omenjeno, seveda, podobno frizuro kot jaz. Mislim na nazaj počesane lase in en kilogram briljantine na njih. Mislim, da bi bil dober za delo, ki ga opravljamo. Konec koncev imamo v ekipi vsi takšne pričeske. Ampak v tistem trenutku je bil precej pijan, pa je njegov obraz že dobil neke, za delo v ekipi nič kaj primerne poteze.

»Ne vem, Jurče. Nisem jaz glavni. Poskusil bom kaj narediti. Ampak obljubi, da takrat ne boš pijan, ker zna biti potem cela štala, če me razumeš,« sem mu rekel.

»Valjda, stari.«

»Okej.«

»Ajde,« je rekel Jurče in trčil z mano.

»Ajde,« sem rekel jaz in trčil z njim. Jebiga.

Razgledal sem se po sobi. Natka je zvijala nov džoint. Dostojevski in Mičo sta si nalivala v kozarce in se pogovarjala o šahu. Dostojevski je spraševal, Mičo odgovarjal. Mičo je bil nekoč tovrstni mladinski prvak, potem pa je stvar povsem opustil. Zdaj se vrača na teren, je svečano izjavil. Natka ju je poslušala, pa ne preveč zavzeto. Slinila je tisti svoj ogromni džoint, se smejala sama sebi v brado in si ponavljala Jurčetove besede:

»Zares ubil, zares ubil … Mater, za hec ubil!«

»Tiho bodi, smrklja,« ji je vračal Jurče, jaz pa sem samo gledal okoli in nisem mislil na nič. Ne na peresnico, ne na ljubezen, ne na šah in ne na tri p. m. Potem je nanesla beseda na literaturo, pa tudi na to nisem hotel misliti, ker me že sama beseda literatura kar malce znervira. Torej sem se še naprej oziral po prisotnih, pogledoval proti glasbenemu stolpu, ker sem na vsak način hotel zamenjati glasbo, pa se mi je že ob sami misli na to, da bi vstal s klopi in se premaknil do sterea, zvrtelo v glavi od vsega hudega. Strinjal pa sem se s sedečimi okoli okrogle Jurčetove mize, da bi bilo treba v literaturi marsikaj spremeniti. Predvsem v inštitucijah, sem jih slišal govoriti. Da bi morali prefukati Društvo pisateljev. Da to pa res ni nič, kar se tam dogaja. Da bi lahko naredili neke vrste puč, odbor neodvisnih članov ipd. Pomislil sem, da je vse to res, ampak da se meni čisto nič ne da. Nekdo je omenil besedo statut in Jurče je rekel:

»Jutri grem na društvo, da mi dajo svoj statut. Da ga preučimo!«

»Ja, pojdi,« je rekel Mičo.

Natka je zvila džoint in ga prižgala. Ponudila ga je naokoli.

»Ni prav, da greš, Natka,« je rekel Dostojevski in od nje prevzel džoint. »Kako, da v tej državi ni šole za montažo?«

»Jebiga,« je rekla Natka.

»Jebiga,« se je strinjal Mičo.

»To ja, stari! Statut jim preučimo, potem pa jim jebemo mater!« Jurče se je očitno zelo navdušil nad pučem v društvu. »Zakaj, pizda, bi samo trije, štirje pesniki in pisatelji, sploh taki, ki že deset let niso napisali nobene knjige, pa še tisto, kar so, je čisto sranje, hodili po svetu in predstavljali našo literaturo. Slovensko literaturo. Zakaj, a?«

»Seveda,« se je strinjal Mičo.

»Zbasali so si levji delež,« je rekel Dostojevski.

»Ata, kaj praviš, Ata?« me je vprašal Jurče.

»Ko jih jebe,« sem rekel.

»Ata je z nami, Ateju se vedno jebe. Ata je nor,« je rekel Jurče.

»To, Ata,« je rekel Mičo.

»Ata, na zdravje,« je rekel Dostojevski in trčil ob moj kozarec, da me je skoraj celega polil. Hotel sem mu nekaj reči, pa mi je bilo, milo rečeno, preveč slabo.

»Zakaj pa ga kličete Ata?« je bila radovedna Natka.

»Zato, ker je ata!« je rekel Jurče.

»A si poročen?« je nato vprašala mene.

Odkimal sem.

»Zakaj pa potem?«

Nihče ji ni odgovoril, meni pa se tudi ni dalo. Tehace me je čedalje bolj zdeloval. Pa mislim, da alko tudi.

»Ustanovimo odbor neodvisnih članov!« je rekel Jurče.

»Kakšnih članov, pizda?« Dostojevski namreč.

»Društva pisateljev! Članov društva pisateljev!«

»Pa saj ni nihče odvisen,« se je štosirala Natka. »Ali pač?«

Jurče jo je strogo ošinil s pogledom in nadaljeval: »Ustanovimo neodvisni odbor, zahtevamo volitve novega predsednika in odbora … Ponudimo svojega kandidata … Predsedniku je mandat že zdavnaj potekel, jebiga …«

»Res je! Mandat mu je že zdavnaj potekel, pa sploh še ni sklical novih volitev!«

»Res je! Šaman bi bil rad dosmrtni predsednik DSP-ja! Kot Tito, ej!«

»Ej, stari, moramo to narediti. Dovolj je bilo slovenskega hlapčevstva,« je rekel Mičo in strumno smo nazdravili njegovi presoji. Jaz sem samo malce privzdignil kozarček, pa se mi je roka na pol poti do ust že ustavila.

»In cankarjanstva in ostalega modernističnega sranja in stokanja nad majhnostjo in … A veš, da ima šestintrideset evropskih držav manj kot tri milijone prebivalcev, a veš? Res, pizda! Pa nihče ne stoka nad majhnostjo kot mi! A misliš da je Švedov, Fincev in ostalih … teh, no … kaj več? Samo dežele so večje, prebivalcev je pa isti kurac kot nas. No, mogoče malce več, ampak … A veš?«

»No, ja.« Nekdo pač. Ne spomnim se.

Jurče je bil odločen. In prav je tako. Pomislil sem, da sem plačal članarino Društvu pisateljev samo prvo leto. In tudi to se mi zdi prav, jebiga. In pomislil sem, katere so te države z manj kot tremi milijoni prebivalcev, pa se nisem mogel spomniti nič konkretnega.

»Ej, ti. Izvoli,« me je dregnila Natka in mi ponujala džoint.

»N … ne morem. Grem,« sem nekako kot izjecljal in hotel vstati, pa me je nekaj tako svinjsko prilepilo ob tisto klop, da sem kar obsedel tam.

»Jebe se njemu,« je spet rekel Jurče.

Gledal sem ga, kolikor sem sploh bil sposoben gledanja. Motil se je. Ne veliko, ampak se je. Ni se mi jebalo. Ne povsem. Je pa tako, da jaz na tem svetu ne bi ničesar spreminjal. Res ne. Prav je tako, kot je. Mora biti tako, jebiga. Nič, nič ne bi spreminjal. Prav nič. Vse je tako, kot mora biti. Svet, politika, predsedniki in vojne. Tudi vojne se mi zdijo čisto okej, jebiga. Ker, amiši moji, če ne bi bilo vojn, kako bi potem sploh vedeli, kako lep je mir, a ne? To se mi je pretakalo po zadeti glavi, a rekel nisem nič. Ni šlo, jebiga.

Potem mi je končno le uspelo vstati. Obrnil sem se proti vsem prisotnim, pogledal njihove razpotegnjene obraze in rekel:

»Grem!«

Na hodniku sem potem na brzino pobrskal po žepu. Zatipal sem majceno polivinilasto vrečko. Izvlekel sem jo. V njej je še bilo nekaj belega prahu. Šel sem na stranišče in na kotliček nad školjko stresel ves prah, kar sem ga premogel. Bilo mi je vseeno za vso tisto umazanijo na kotličku. Bilo mi je vseeno, kaj porečejo ljudje in sploh in oh. Potem sem iz žepa potegnil kartico za bančni avtomat in iz tistega prahu naredil dokaj debelo črtico. Že kar črto, mater. Niti s tem se nisem ubadal, da bi bilo za varnejši zaužitek potrebno tiste malo bolj sprijete grudice razdrobiti. Enostavno sem si iz prvega bankovca, ki sem ga zatipal, šlampasto naredil rolco, jo postavil pred nos in … Vuuuššš! … vrgel črto v nos. Potem sem še s prstom pomazal po vrečki in si še tisto nekaj prahu, ki se je nabral na prstu, razmazal po dlesni. Jebiga! Bil sem mnenja, da me bo brez tega pobralo. Da nujno rabim nekaj za moč, nekakšno poživilo, pa, spet jebiga, sem se motil. Za trenutek me je sicer res streznilo, ampak, ej, ko sem po mučnem sestopu po stopnicah prišel na ulico, mi je srce udarjalo dvesto udarcev na minuto in kmalu se mi je pred očmi povsem zmračilo. Dobesedno nisem vedel, kje sem. Gledal sem okoli sebe, pa nič. Nobene znane stavbe, ulice, nobene trgovine, gostilne … Nič. Ne ljudi ne avtov nisem videl. Nič. Ama baš ništa. Gledal sem kot kakšen psihič okoli sebe in preklinjal nekje v sebi. Srce mi je razbijalo in mislil sem, da me bo pobralo. In … Nikjer nič. Nič, samo … Ja, nekaj pa je vendarle bilo! Bile so ptice. Ne vem, ali jutranje ali kakšne druge vrste. Ptice. Pele so mi. Pele so meni neko ljubo melodijo, ki sem jo, to sem se še zadnji hip spomnil, hotel zavrteti že na Jurčetovem stereu, pa se mi ni dalo premakniti s preklete ukradene klopi. Bilo je lepo. Bila je lepa pesem z dreves in prav je tako, pa najsi ljudje blebečejo, kar hočejo. Jaz pa … Izgubil sem se. Pa ne namenoma. Sorry.

3.

»A ti nekaj priznam?«

Nasmehnil sem se. Kika je vedno nekaj priznavala. Večkrat se je takole nasmehnila in rekla: »A ti nekaj priznam?«

»Ajde,« sem rekel.

»Hm, malce mi je nerodno, ampak tebi lahko povem!«

»Ajde!«

Kika se je spet nasmehnila. Zdaj bolj glasno. »A veš, kaj ponavadi naredim, kadar prdnem?

»A-a.«

Jaz sem ravnokar spustil enega prav svinjskega in to je razlog, da je beseda tekla o teh zadevah.

»Hm … prdnem, potem pa hitro pobegnem stran …«

»Ma daj …«

»Res. Prdnem, potem pa zbežim pred smradom. Če to storim tu, v sobi, potem pobegnem na stranišče in tam počakam, da neha smrdeti!«

Kika se je na ves glas smejala, ko mi je to pripovedovala. Jaz pa tudi. Takšna mi je bila všeč. Takšna, razigrana. Predvsem pa mi je bila všeč, ker je bila dobra v postelji. Pohotna in razuzdana. Dama stare šole. Kurtizana. Strogo se držeč načel svoje babice, ki ji je že v rani mladosti dala nasvet verjetno svoje vzornice, gospe Mae West: »V družbi dama, v kuhinji služkinja, v postelji kurba!« Čestitam! Če-sti-tam, gospa babica, in hvala lepa.

»Obljubi, da tega ne boš povedal Jurčetu in drugim svojim frendom!« mi je rekla.

»Ah, kje,« sem rekel in se seveda prav fletno zlagal, kajti ravnokar pišem o tem na dolgo in široko, a ne?

»Res ne boš?« jo je zanimalo.

»Res,« sem rekel. »Koga pa misliš, da zanimajo takšne stvari. In da bom šel ljudem razlagat, da imam ljubico, ki ji prdec tako smrdi, da mora zbežati pred njim!«

»No ja,« je rekla Kika in se spet smejala.

Kika je že skoraj leto dni moja ljubica. Jebiga, zakaj pa ne. Spoznal sem jo na neki zabavi povsem po naključju, ko sem nevede vzel njen dežnik, pa je punca hočeš nočeš morala po dežju teči kakšnih petsto metrov za mano. Takrat sem se seveda ponudil, da jo pospremim, kamor pač gre, a dežnika ji ne dam. Da mi je povsem vseeno, čigava je prekleta marela, a da je ne mislim kar tako izpustiti iz rok. Takrat me je povsem opsovala in me verjetno na smrt zasovražila, a jebiga, kmalu je v njej nekaj umrlo, kot mi je pozneje priznala, jaz pa mislim, da je bilo to nekaj tisto sovraštvo, namenjeno meni. Pozneje enkrat sem ji v Orto baru na smrt pijan po nesreči, ponavljam: po nesreči! zlil cel kozarec bambusa na njene nove čevlje, ona pa je, kot mi je pozneje povedala, rekla svojemu prijatelju, tipičnemu ljubljanskemu šminkerju: »Tale mi je pa všeč!« In on: »A s prfuknjena al kva? A veš, kdo je to?« Kika: »Kdo?« On, kreten: »Čater, največ pjanc u Lublan!« Res, majke mi. No, vseeno mi je potem rekla, da sem ji dolžan dežnik, jaz pa njej, da naj kar pride ponj, in je padla telefonska mojega mobija itd., itd., itd. So it goes, kot bi rekel stanovski kolega … Kdo že?

»Midva sva si tako intimna. Tako blizu,« je rekla Kika.

»A misliš?« sem bil malce zadirčen. Pravzaprav se nisem najbolje počutil.

Tri dni in tri noči sem ležal doma. V postelji, z vročino, s temperaturo tam nekje blizu smrti, kot takrat, ko so mi ubili prvo ljubezen Suzi. A tokrat je bil razlog povsem drug, ki pa ga ne bi omenjal, saj je mislim da vsem znan. Dopoldne, ko sem bil sam doma – mulc v šoli, Lola pa v službi – je bilo še kar v redu. Popoldne pa … Lola mi je namesto čajčkov v posteljo nosila same očitke, Tin pa se je valjal po meni in me nagovarjal v neke neskončne igrice.

»Ali nimaš domače naloge?« sem se ga na vsak način hotel otresti.

»Že naredil!« je rekel.

»Pa Lola? A ji ne bi malo pomagal?«

»Že naredil!«

»Pa …«

»Že naredil!«

Baraba mala. Namenoma me je takole … Pa mu ni bilo nič očitati, res ne. Konec koncev je bil posrečena baraba. Kot jaz, se mi zdi. Pa vendar! Moja glava je bila kot skala, da o želodčnih tegobah sploh ne izgubljam besed. Pa še iz nosa se mi je tu in tam izluščila kakšna krasta, grinta, za njo pa nekaj kapljic krvi, kar je posledica tistega slabo zdrobljenega kokaina, ki sem si ga nametal v surlo na Jurčetovem sekretu. Mobi mi je neprestano brnel, Lola pa mi je ob vsakem klicu kričala tam iz kuhinje: »Dostojevski je! A boš dvignil?«

Ne.

Pa spet: »Jurče je! A boš dvignil?«

Ne.

In: »Tvoja mama. A boš dvignil?«

Ne.

In tako naprej in tako naprej. Ni mi bilo do ničesar. Kot že tolikokrat sem si obljubil, da bom malce izpregel, kot rečemo v naši družbi, da bom malce prenehal s tem početjem, in s tem početjem mislim na to početje, pa če me razumete ali pač ne. Vseeno mi je. Kot mi je bilo vseeno, ko sem pozneje, ko sem se končno rešil Tina in hotel malce oddremati, slišal pogovor iz dnevne sobe. Pogovor med materjo in njenim sinom.

Sin: »A je ata spet pijan?«

Mati: »Ne, sine, bolan je!«

Sin: »Ne, ni. Spet je pijan!«

Jebiga. Bilo mi je vseeno. Kot že rečeno, hotel sem malce zaspati. Odpočiti utrujene oči. Ne vem, kako je z vami, amiši moji, ampak jaz najlažje in najboljše zaspim podnevi. Popoldne, če sem povsem natančen. Ponoči pa nikakor, res. Večkrat do jutra buljim v prekleti televizor, pa čeprav ni tam nič takega, kar bi moral ali si sploh želel videti. Insomnia. Takrat največ razmišljam o sebi, o Loli, o Tinu, o delu s povsem črno vestjo, mimogrede pa o prijateljih pa konec koncev o Kiki pa nasploh o ljudeh okoli sebe. In nemalokrat me zanese v malodušje, v pofukan patos. V takih trenutkih se rad spominjam, kako sva se z Lolo spoznala. In ko pravim spoznala, mislim na to dobesedno. Mimogrede, da se malce pohecam, to je bilo še pred vojno, še za časa stare Jugoslavije. In to je to. Ne mislim tumbati o prvem srečanju, o prvem poljubu, prvem kavsu in takšnih jajcih, ampak o spoznanju, se pravi o tem, kako sva se skozi leta in leta skupnega življenja, skupne poti, če že hočete, spoznavala. Jaz njo in ona mene. Skozi solze in smeh, jebiga. Skozi norčije v postelji, skozi neposrečena doma narejena kosila, skozi tisoč in dvesto prepirov, skozi nekaj prav šarmantnih pretepov, skozi skupna popivanja, skozi poskuse kakšne nove, nama še neznane droge, skozi denarne težave, skozi izgube, skozi dobitke, skozi branje novoodkritih avtorjev, skozi filme, glasbo, ples, nove znance, stare pijance. Skozi čas. Rad se spominjam, kako sva varčevala za prvi, dokaj cenen dvosed, z enim samim namenom, ne boste verjeli, da bi lahko v ritmu glasbe poskakovala po njem, ker … Ker se nama je to zdelo nekaj najinega in sploh. Ker so bile to najine stvari. In rad se tudi spominjam, ko so naju, no ja, mene, če sem povsem natančen, vrgli z avtobusa, ker sem bil pijan, pa je šla dol še Lola in sva šoferju dvignila sredinec in tako. Vsega tega se rad spominjam. Noč je pač tak čas, jebiga. In rad se spominjam ali pač razmišljam, po želji, jebiga, o naših podvigih. Izterjevalskih in tistih drugih, bolj kulturnih. In rad sanjam. Še vedno sanjam svoje sanje. O barki, na kateri bi živel, o daljnih krajih, kjer bi rad živel, o avtodomu, v katerem bi živel, o stanovanju, v kakršnem bi rad živel, o ženski, ipak, jebiga, ob kateri bi rad eno noč preživel.

Takšne so te noči. Večina njih. In potem navadno pride jutro in z njim ptice, kaj pa drugega, in … In to me ubije. Ne vem, če v takšnih nočeh kaj bolj sovražim kot pa jutranje petje ptic, res. Ampak to samo v treznem stanju. Pa ne zaradi ptic samih in njihovega petja, kao grdo pojejo, brez posluha in to. Sovražim jih zato, ker me opomnijo, da je novo jutro, nov dan, jaz pa spet nisem naredil niti koraka bliže svojim sanjam: svoji barki, daljnim krajem, avtodomu, ženski …

Zbudil sem se proti večeru. Obsedel sem pred televizorjem in si trebil strjene kokainske mačke iz nosu. Pridno, v skladu z nekakšno notranjo samokontrolo, sem jih odlagal v pepelnik, ki je bil že dodobra napolnjen s čiki. Lola in mulc sta bila v otroški sobi. Ne vem, ali mu je brala pravljice ali pa ga je spet tolažila, da stari vendarle ni spet pijan, kot me ima mulo na sumu. Malo bolje sem se počutil in sem že razmišljal, da bi se podal ven. Med ljudi. V bližino sebi enakih duš. Po treh dneh osame, postelje, slabih samopripravljenih čajčkov in očitkov se mi je zdelo, da sem bil tega nujno potreben. In za nameček je bil še četrtek, meni najljubši dan za obisk Ortiča. Petkov ne maram. V Orto baru, mislim. Takrat se tam zgrnejo vsi jebeni študentki pa ostala mrgolazen, ki si sredi tedna zaradi kurčeve službe ne more privoščiti svinjske pijanščine, pa se potem v petek in po možnosti, če le dajo mati, družina, telo in denarnica, tudi v soboto nalivajo z vsem mogočim, kar je pač trenutno in, jebiga. In potem skačejo po tistem plesišču, migajo s tistimi kodrčki, ki jim zaradi nekakšnega uporništva silijo na oči, in so prepričani, da so najbolj kul, najbolj brezskrbni, da jim za vse na svetu dobesedno dol visi. In njihove spremljevalke … Z napihnjenimi trebuhi od vsega tistega popitega piva, sicer pa naplodrane in našminkane do amena. In tisti, ki so bili že več petkov v taistem placu, pa ob kakršnikoli znani melodiji nekam v tri krasne odpirajo usta, pretvarjajoč se, da znajo celo besedilo angleškega hita, ki se trenutno rola. Za posrat. Torej je odveč besedì, da raje ždim za tistim šankom v četrtek in tisti dan je bil … Ja, četrtek, kaj pa. Pa vendarle! Telo me je še vedno malce bolelo, pa sem nekako nihal med tem, ali naj ostanem ali grem. Should I stay or should I go. Potreboval sem nekak vzgib, če se lahko tako učeno izrazim. Nekaj, kar bi me spravilo v pogon, ali pač nekaj, kar bi me prikovalo na fotelj pred televizorjem. Takšne pomembne odločitve zelo težko sprejemam sam od sebe, brez zunanjega faktorja, če se razumemo. Pomembne odločitve ipak zahtevajo celega človeka, a ne?

No, pa je tisti vzgib kaj kmalu prišel. Preko žice. Telefona. Zazvonil je. Prvič pa drugič pa na pol tretjič, ko sem v roki že držal slušalko.

»Halo?«

»Halo? Je to Dušan Čater?« Lep ženski glas.

»Ja.«

»Tukaj Tainta iz mariborskega Večera. Rada bi …«

Da se takoj razumemo, ni da bi v imenu korektnosti, strahu in kaj jaz vem česa še, prikrival njeno ime. »Tainta« jo imenujem iz preprostega razloga, ker sem njeno ime pozabil in ga nekam založil, pa se mi trenutno ne da brskati po predalih. Torej:

»… rada bi naredila z vami krajši pogovor za naš časopis. Ne vem, če poznate našo rubriko …?«

»Poznam,« sem jo prekinil in se bajdevej zlagal.

»No, če bi bili tako prijazni, da bi …«

Takrat je v sobo stopila Lola. To je njena navada. Grda, slaba, dobra, lepa, ne vem. Vseeno.

»A je zame?« je bila radovedna.

»Samo trenutek,« sem rekel v slušalko, potem pa Loli: »Ne, zame je!«

In Lola: »A zame?«

»Ne, ZAME!« sem poudaril in Lola je sedla poleg mene in si prižgala cigareto. Njena navada, da je ob mojih telefonskih pogovorih vedno ob meni. Grda, slaba, dobra, lepa navada, ne vem. Jebe se mi. Potem sem spet pogledal v slušalko in rekel: »Ja, halo?«

»Ja, se opravičujem, da motim ob tej uri, ampak …«

»V redu je,« sem rekel. »Torej, intervju za časopis Večer, za rubriko …« sem poudaril, da bi Lola videla, da ni pogovor niti najmanj sumljiv in da si dobim alibi.

»Ja, za našo stalno rubriko. Če bi se lahko kje dobila in se pogovorila? Če se ne motim, vam je pred časom izšla nova knjiga, pa me zanima, če bi bili pripravljeni povedati kaj o njej in sebi?« je rekel prijeten glas na drugi strani žice.

»Bi, seveda bi,« sem rekel, mimogrede pa sem jo še popravil: »No, knjiga je izšla že pred kakšnim letom, pa vseeno …«

»No, saj vemo, ampak vseeno se mi zdi, da še ni prepozno za krajši pogovor.«

»Ne, ni!«

»Torej, če bi lahko jutri …«

»Kaj pa danes? Veste, jutri namreč navsezgodaj odpotujem za dlje časa, pa če bi …« sem na brzino našel izgovor, nekakšen povod, vzgib, jebiga, da se splazim v noč.

»A ni malce pozno?«

»Kakor za koga,« sem se pohecal. »Ampak potem me res ne bo več tednov in … Hja, škoda bi bilo!«

»Razumem, razumem,« je rekel glas iz slušalke.

»No, če vam je prav,« in potem sem malce pomolčal, »… saj ste tu v Ljubljani, kajne, dopisništvo, a ne, niste menda v Mariboru?«

»Ne, ne, ne. V Ljubljani sem …«

»Super, potem pa bi se lahko čez kakšno urco dobila v … Kje?«

»Joj, ne vem, ne vem … Morala bom še poklicati fotografa, za fotko, pa …«

»Ja, saj razumem,« sem rekel in pogledal Lolo. Kadila je in pihala pod strop. Z glavo je pokimala, kot bi me hotela vprašati, kaj se dogaja, ali pa preprosto reči: Kaj buljiš? Ne vem. Saj je vseeno. Glas na drugi strani žice pa:

»Ja, lahko bi uredila. Torej, čez eno uro ... ali pa raje čez dve, v … Kje?«

»Kaj pa vem! Mogoče v …« V glavi sem premleval variante. Orto ne, prehrupen. Reformator? Ne, ni šans. Preveč poznanih obrazov. Nostalgija? Mogoče. Šminkerska, ampak tam so smrklje, ki bi se jim sigurno zdel faca, takole dajajoč intervju. Pa vseeno ne. Preveč ogaben lokal, jebiga. Kaj pa Čarli? Ja, to. Čarli je nekak neuradno uradni lokal Dnevnikovih novinarjev, pa jih menda ne bi motilo, če bi bil tam še kdo iz Večera.

»Čarli? Bo pri Čarliju v redu?« sem vprašal.

»Bo, super,« je rekla Tainta.

»Super,« sem ponovil za njo. »Torej čez dve uri v Čarliju?«

»Zmenjeno. Čav čav!« je rekel glas na drugi strani žice in ob pozdravu Čav čav! mi že ni bil več tako všeč. Sovražim ta pozdrav. Zdi se mi pederski, sploh če to reče ženska, kar se sliši malce nesmiselno, pa jebiga. Slušalka je naredila tu tu, pa sem jo še jaz odložil in se zagledal v Lolo.

»Kaj?« sem jo vprašal.

»Nič,« je rekla, jaz pa sem vedel, da ta nič ni navaden nič. Da je ta nič nekaj, iz česar bo zraslo še zelo zelo veliko. Pa sem si še jaz prižgal cigareto in čakal, čakal, čakal. Pa ne dolgo.

»Torej greš spet ven, kaj?« je začela Lola.

Pokimal sem.

»Služba, kaj?« je bila zajedljiva.

»Služba,« sem rekel in gledal v televizor. Na sporedu je bila oddaja o nekih mladoporočencih, ki se blamirajo pred kamero. Pomislil sem na naju z Lolo.

»Lepo službo imaš,« je rekla.

Zavzdihnil sem. Vedel sem, kaj sledi. Plaz besed in očitkov. Pobrskal sem si po nosu, ker me je nenadoma močno zasrbel.

»In kdaj prideš?«

»Pridem, ko pridem,« sem rekel.

»Kdaj?«

»Ob pol desetih!«

»Zjutraj ali zvečer?«

»Ma, ob pol desetih, saj sem ti povedal!«

»Že, ampak kdaj? Danes ali jutri?«

Mater, tole me je živciralo.

»Ob pol desetih,« sem rekel.

»Jutri bodi doma. Gremo v BTC. Tin rabi novo garderobo,« je rekla Lola, ugasnila cigareto v pepelnik in se dvignila s fotelja. »Midva greva spat, ti pa glej, da ne boš zbudil cele bajte, ko prideš. Jaz imam službo, malo drugačno kot ti, Tin pa šolo.«

Šla je. Šla iz sobe in me pustila povsem presenečenega. Ni bilo plazu besed in očitkov. Torej je vendarle res, kar mi vseskozi pripovedujejo. Da sem tudi jaz zmotljiv. Da se lahko tudi jaz zmotim. No, malce heca ne škodi, kaj? Res pa je, da sem bil dobre volje. Imel sem vzgib. In imel sem veliko željo skočiti v noč. In noč je obetala, res. Četrtek, lepo vreme, lepa noč, pravzaprav, in moje lepo in zdravo telo. Ne povsem, ne eno ne drugo, jebiga, pa vseeno. Imel sem še dve uri časa do intervjuja in sem naredil potezo, kot bi jo vsak pravi moški na mojem mestu. V roke sem vzel mobi. Pobrskal sem po imeniku in se ustavil pri črki D. Tam sem poiskal prijatelja, ki ga imam za boljši pregled nad imenikom zapisanega pod zaporedno črko D-diler. Pritisk tipke YES in …

»Halo, živjo, Duš tukaj. Ti, a bi se lahko oglasil pri tebi? Ja, ja, saj razumem, obiski in to, ja, ja. Poslušaj, pripravi mi za, samo malo … En, dva … Za dvajset čukcev, če mi lahko pripraviš. Ja, ja. Okej, tam na vratih mi daš, pa je, valjda. Okej, ajde, takoj bom tam,« sem rekel in odložil.

Urejeno.

Pa spet mobi. Noč ima svojo moč, jebiga. Imenik, črka … YES.

»Halo, živjo. Jaz sem. Ti, kaj počneš? Nič? Daj, pridi okoli enajstih v Ortiča! … Kako ne moreš? Ma jebeš službo! Saj ti ni treba pit, jebiga. Okej, okej! Ja, ja, razumem. Ti, pa če jaz potem pridem do tebe? A lahko? Superca, stara (tu sem se že malce pačil, priznam). Okej, bom prišel. Ajde, se vidiva. Čao.«

Urejeno, jebiga.

Udobno sem se namestil v fotelju in od same sreče zavzdihnil. Vse je urejeno. Moram priznati, da sem prav ponosen nase, ker znam vse urediti, res. Kar pa ne preseneča, če me slučajno osebno poznate, kajti tudi sicer sem dokaj urejen človek, a ne? No, kakorkoli že, potem sem se dvignil in se v skladu s svojo trditvijo počasi odpravil v kopalnico. Tuš, britje, ščetkanje zob, zajetna količina briljantine v lase pa česanje pa špric špric pod pazduho. Vse to! In to v naslednjem vrstnem redu: tuš, britje, ščetkanje zob, zajetna količina briljantine v lase pa česanje in na koncu špric špric pod pazduho. Spet se štosiram, pa jebiga, dobra volja pač. Potem sem šel v spalnico, da se oblečem. Lola je brala knjigo.

»Mater si se našprical,« je rekla in jaz sem rekel:

»Služba, saj veš!«

»Vem,« je rekla Lola in se spet lotila knjige.

Oblačil sem se in si požvižgaval. Res sem bil dobre volje.

»Nehaj z žvižganjem. Malega boš zbudil,« je rekla.

»Okej, okej,« sem rekel jaz. Izbiral sem med srajcami. Bela se mi je zdela preveč načičkana. Črno imam vedno. Ma, jebiga, jo bom imel pa še danes, sem si rekel.

»In kakšen intervju imaš?« je zanimalo Lolo.

»Za Večer!«

»In kaj te bodo spraševali? O pisanju ali izterjevanju?«

Pogledal sem jo. Pravzaprav mi je bil ta njen cinizem všeč. Nasmehnil sem se ji in Lola se je nasmehnila meni.

»Ne vem še,« sem rekel.

»Kakorkoli, glej da ne boš spet govoril kakšnih neumnosti. In ne napij se že prej. Počakaj vsaj do konca intervjuja.«

»Bom,« sem rekel in ji pomežiknil. Umaknila je pogled v knjigo. »Ajde, se vidiva,« sem rekel in s hlačami in nogavicami v rokah odšel v dnevno sobo.

Sedel sem pred televizor, si spet prižgal cigareto, jo takoj odložil v pepelnik in se lotil obuvanja nogavic. Na televiziji je bila še vedno tista neumna oddaja o mladoporočencih, jaz pa sem se spet spomnil Lole, kako drugačna, kako prekleto drugačna sva od teh idiotov na ekranu in kako prav je, da je tako. Konec koncev, kaj pa nama manjka? Čisto okej sva drug do drugega, pa naj se sliši še tako čudno, glede na vse, kar je bilo povedanega o naju. Z dobro mero cinizma in samoironije, o tem sem prepričan, se lahko prebijeva skozi vsako, še tako zajebano in odfukano stvar. Pa se bova verjetno tudi skozi življenje. Zakaj pa ne, a ne, amiši moji?

V hlače sem dobesedno skočil in že sem bil pred blokom, kjer sem po mobiju klical taksi. Ni mi bilo treba dolgo čakati. Na taksi, mislim. In to mi je bilo v tem mestu všeč. To, da je toliko taksi služb in v vsaki službi toliko voznikov, da je vedno nekdo v bližini, ko ga rabiš. No, konec koncev pa je tudi res, da ni povsem zaupati njihovi dispečerki, ki ti vedno reče, da pride taksi čez pet, sedem minut. Je pa blizu.

Peljala sva se hitro in varno, jebiga. Na drugi konec mesta. Nisva veliko govorila in nasploh s taksisti nikoli ne govorim veliko, če nisem totalka pijan. Takrat pa po navadi znam, še kako znam besedičiti in težiti ubogemu, vsega hudega vajenemu taksistu. Ponavadi jih najprej vprašam, če imajo pištolo, ker je mesto bojda nevarno, da je kaj. Nasmehnejo se mi in odkimajo, jaz pa vem, da je to čisto navadna laž, kar sem tudi že občutil na svoji koži. In če vas zanima ta štorija, si jo lahko preberete v neki predpotopni številki časopisa Hopla, kjer se je po naključju znašla, ker pa vem, da vam bo to le stežka uspelo, vam iz čiste dobrote olajšam trud.

Torej: taksi zgodba. Po spominu.

Naslov članka v Hopli je bil »Vsega je kriva Helena Blagne«, s tistimi mastnimi črkami pa je, če se ne motim, spodaj pisalo: »V mlada slovenska literata je bil uperjen revolver!« No, tako nekako pa je tudi bilo. Z Jurčetom sva namreč v eni od mnogih oštarij veselo proslavljala veseli december, ko sva se odločila, da je bilo dovolj popivanja za tisto leto in sva se namenila domov. Vsak na svoj konec. Imela sva to srečo, da sva takrat stanovala v istem delu mesta, pa sva se lahko zbasala v en taksi. Se pravi, sva lahko šla del poti, brez prevelikega ovinka, skupaj. Sedla sva. Jaz kot plačnik spredaj, Jurče zadaj. In besedičila, kolikor se je le dalo. V takšnih in podobnih trenutkih, mislim na prepojenost z žlahtno kapljico in to, kot verjetno veste, se nič hudega sluteč pogovor lahko sprevrže v dokaj glasno razpravljanje, in tudi z nama je bilo nekako tako. Vse je bilo v redu, vsaj z nama, taksist pa, mislim, je bil že od samega začetka precej nervozen. Po vsej verjetnosti ga je na smrt morilo to, da je bil to čas, ko so ga vsi veselo žingali, on pa je moral sedeti za volanom službenega avta z nič cela nič promila v svoji vroči krvi. Nekajkrat naju je še na sami meji prijaznosti in strpnosti miril, češ naj malce stišava najina glasova in te stvari, pa sva midva za pol minute to res storila, potem pa pogovor spet, nič hudega sluteč, nadaljevala s prejšnjimi decibeli. Takrat pa se je zgodila Helena. Blagnetova Helena, takrat še ledik, se mi zdi. Iz radija se je kot cigaretni dim izvalil njen glas. Nežen in seksi. Pohoten, vabljiv. Če si mačo pravi … Z Jurčetom sva se spogledala. Imela sva iste misli, iste želje.

»Daj muziko bolj naglas,« sem rekel taksistu.

Da ne more, da ne bo slišal radio zveze in podobna sranja, mi je nalagal.

»Ma daj, ne seri. Daj muziko bolj naglas. Seveda boš slišal vezo,« se nisem dal.

»Če bo muzika glasna, se ne bom mogel pogovarjati!«

»Boš pa potem, če te bo kdo poklical, stišal, a ne?«

Ne morem, ne morem, je tvezil v nedogled. Hotel sem mu že reči, da naj bo, če že ne more naviti Helence, vsaj tiho, da jo bomo vsaj malce slišali, ko se je od zadaj zaslišal preteč Jurčetov glas:

»Si slišal, ti, kaj ti je rekel? Daj muziko bolj naglas, sicer ti odpihnem možgane!«

V trenutku smo se ustavili. Gume so zacvilile, mene pa je skoraj vrglo v prednjo šipo, ker nisem bil privezan. Obrnil sem se nazaj k Jurčetu in videl, kako mu na tilniku drži kazalec, improvizirajoč pištolo. Pa sem pogledal še taksista, ki je bil dobesedno bel kot sneg. Z odprtimi usti. Jurče pa:

»A si slišal? Bi rad videl svoj mozak na sprednji šipi, ali kaj?«

Tudi jaz sem onemel. Taksist je previdno stegnil roko proti radiu in navil glasbo. Če si mačo pravi … Z Jurčetom sva se nasmejala in se pridružila Heleni v prepevanju. … vabijo te moje ustnice … Jurče je umaknil prst z njegovega tilnika in mu ukazal:

»Vozi!«

Pa smo se peljali. Pa ne za dolgo. Ko sem takole obrnjen nazaj k Jurčetu krulil stihe Helene Blagne, je taksist spet naglo zavrl. Presenečenega me je spet zabrisalo v šipo, še bolj presenečen pa sem bil, ko sem na svojem sencu začutil kot led hladno cev, ej, prave pištole. Repetiral jo je. Mislil sem, da se bom posral, res. Meni je držal pištolo na glavi, Jurčetu zadaj pa je govoril:

»Daj mi pištolo. Daj mi pištolo, sicer ga ubijem!«

Mislim, ej. To pa že ni več zajebancija, sem pomislil.

»Nimam!« je rekel Jurče. »Nobene pištole nimam!«

»Daj mi pištolo. Ne zajebavam se. Ubil ga bom!« je še vedno kričal taksist. Mislim, da se mu je totalka strgalo. Mislim, da me je bil res pripravljen ubiti.

»Daj mu pištolo, Jurče,« sem bolj kot ne zaprosil, pa čeprav sem vedel, da nima Jurče nikakršne pištole pri sebi.

»Nimam, stari,« je rekel Jurče in mislim, da se je tudi on usral. »S prstom sem vas …« je govoril in kazal taksistu svoj kazalec.

Pa to taksista ni pomirilo. Nezaupljivo je gledal vame, pa nazaj v Jurčeta, pa potem spet v svojo pištolo in tako. Ko se v nekaj, meni kot celo večnost dolgih sekundah ni nič zgodilo, je umaknil pištolo z moje glave in še vedno na smrt znerviran rekel:

»Ven. Takoj. Oba!«

Seveda si nisva dala dvakrat reči. Odprla sva vrata, se spravila iz taksija in se takoj preselila na drugo stran ceste. Pa potem za prvi vogal, kjer naju njegov morebitni metek ne bi mogel več zadeti. Mislim, da sva šele tam normalno zadihala.

»Misli, da je neki mačo, a?« je rekel Jurče in planila sva v smeh.

In imela sva se za kaj smejati. Ne samo to, da sva odnesla celo kožo in sploh, tudi peljala sva se zastonj, saj nama je v navalu besa taksist pozabil zaračunati vožnjo. Kreten. Jebiga, ostalo nama je še nekaj denarja in sva šla v prvo oštarijo na pivo. Tam sva srečala neko znanko, ji natvezila zgodbo, jo malce prenapihnila, kot je to pač v navadi in, eto, nisva vedela, da je dečva novinarka nekega trač cajtunga, in to je to.

Ende.

Prispela sva. Molče, pa vendarle. Ustavila sva pred blokom na samem robu mesta, jaz pa sem taksistu še naročil, da naj me nujno počaka, ker se mi zelo mudi nazaj v mesto. V sam center, ej! In naprosil sem ga še, da naj ne vklopi tiste drage čakalne ure, ker, jebiga, tega si pa res ne morem privoščiti. Verjetno sem mu bil všeč, tak molčeč, kakršen sem bil celo pot, in povsem prijazna in vljudna stranka, pa mi je ustregel. Zbasal sem se iz taksija in se hitro podal proti bloku, ko je za mano izstopil tudi on, taksist.

»Alo,« je zaklical za mano, »takole pa ne bo šlo!«

»Kaj? Kaj pa je narobe?«

»Ali mi boš tole plačal ali pa mi pustil kak dokument!«

Mater, vedel sem, kaj ga je skrbelo. Bil je, po vsej verjetnosti je bil izkušen in pretkan voznik. Z dolgim delovnim stažem. Mislil je, da jo bom preprosto ucvrl. Da bom izginil v bloku ali pa jo morebiti popihal skozi zadnja vrata. Pa se je motil. Nič takšnega nisem imel na umu. Res ne. Kot ste se lahko sami prepričali, s taksisti ni zajebancije. Verjemite. So najbolj organizirana mafija pri nas. Pa še pištole imajo. Vsi. O tem sem prepričan.

»A misliš, da bom pobegnil?« sem ga vprašal.

»Nič jaz ne mislim,« je rekel. (Pa to sem si tako in tako tudi jaz mislil.) »Ali plačaj ali pa mi pusti dokument!«

»Okej,« sem rekel in stopil nazaj do taksija. Pogledal sem na taksimeter, izvlekel denarnico in plačal. Jurja. Na okroglo. Dal sem mu celo preveč in mu zabičal, da se vsekakor vrnem in da bova to vštela v celotno ceno.

»Se razume, šefe,« je rekel in jaz sem se pognal proti bloku.

Pozvonil sem na znani zvonec, čakal na bzzzzz!, ki je pomenil, da so vhodna vrata zdaj odklenjena, ključavnica sproščena in vse to, pa sem se zagnal pred dvigalo. Čakanje! Spet čakanje pred dvigalom. To me, kar sem že tudi večkrat povedal, ubija. Da bi šel peš v osmi štuk, to pa, jebiga, ne. Ne bi šlo. In sem čakal. Dolgo. Predolgo. Pa še potem, ko je lift končno le prišel in sem seveda po stari šegi moral počakati najprej na izstopajoče, sem hotel iti peš. Pozabil sem že, da je ta lift povsem in nasploh predpotopen, res. Ena tistih zadev, ko moraš ročno zapirati nihajna vrata, in takšni, verjemite mi, se najprej pokvarijo. Če ne celo vsak dan. In odveč je besedi, da je mene na smrt strah vsakršnih liftov, sploh pa takih, kot je ta, ki se je pokazal pred mano. Pa ni šlo drugače, kot da sem vstopil vanj in upal na najlepše. In to je: izstop v osmem štuku.

Tako se je tudi zgodilo. Uspelo mi je. Izstopil sem. V osmem štuku. Pa potem po znani poti, tudi v temi bi našel, brez zajebancije, pred vrata. Kratek cin cin in na vrata je prišel on, ki ga imam v imeniku pod črko D.

»Sori, Čatko. Obisk imam, pa te ne morem povabiti naprej,« je rekel.

»V redu je,« sem rekel in res sem mislil tako.

»Vseeno pa stopi v predsobo, jebiga, kaj pa veš, mogoče sosedje gledajo skozi kukalo!«

»Skozi kaj?«

»Kukalo, saj veš … Skozi tisto linico na vratih,« je rekel on, ki ga imam v imeniku pod črko D.

»A! To,« sem mu odgovoril in pokimal, čeprav če povem po pravici, nisem vedel, da se tisti luknjici reče kukalo. Vstopil sem v predsobo. Mojo dozo je imel pripravljeno na omarici. Podal mi jo je, rekoč:

»Ej, pazi. Tole je nova roba. Pred kratkim sem jo dobil. Zelo močna je. Fino jo zdrobi in delaj malo manjše črtice!«

»Okej,« sem rekel neučakano.

On pa: »Malce dražje je. Jurčka več za gram, ampak … No, saj boš sam videl! Vredno je svojega denarja.«

»Okej!«

Dal sem mu denar, si zbasal vrečkico v žep in Hola, señor D. Hasta luego! Potem pa nazaj na hodnik pa … Ne, ne v lift. Po stopnicah dol, kar so me nesle noge, pa pred taksi, pa v taksi in gremo. Destinacija: Center! Downtown!

Mestne luči so švigale mimo naju. Jaz sem spet molčal, pa je taksist navil svojo glasbo bolj naglas. Ni me motilo. Bila mi je všeč. Tihoma si je prepeval, jaz pa sem gledal skozi okno in tipal svojo vrečko v žepu. Mislim, da sva bila oba zadovoljna.

Ustavil je pred Čarlijem. Plačal sem mu, mu ves raznežen rekel, da naj zaokroži navzgor, da je to zaradi zaupanja in dobre glasbe in sploh, pa se mi je prijazno nasmehnil in to je to. Karkoli že, jebiga.

Sedel sem za šank. Obrnjen proti vhodnim vratom, tako da sem imel pregled nad tem, kdo vstopa, izstopa itd. Da sem imel pogled na tiste, ki so prihajali, in na tiste, ki so odhajali. Pa sem pomislil, da kako, hudiča, bom pa novinarko sploh prepoznal. Po glasu sodeč mora biti mlada. In lepa, po vseh pravilih. Ampak takih pride v Čarlija kar nekaj, se mi zdi. Težka bo, težka, sem si ponavljal in pogledoval na uro nad šankom. Časa je bilo še dovolj. Dovolj za en skok do veceja. Naročil sem pivo in šel. Kabina na sekretu je bila zasedena. Nekdo se je prav svinjsko napenjal, da bi iztisnil nekaj, sodeč po hrupu, ki ga je povzročal, še neprebavljene hrane iz črev. Pa smrdelo je tudi do … ne vem, menda do šanka. Torej sem stal pred ogledalom in si popravljal z briljantino poležane lase. Mislim, čeprav se ne spominjam več najbolje, da sem si bil všeč. Ampak to sem si tako in tako večkrat. Celo prevečkrat, če sem lahko malce samokritičen. No, kmalu sem izza vrat kabine zaslišal šelestenje papirja, poteg vode in šklepetanje pasu na … Na hlačah, po vsej verjetnosti. Vrata so se odprla in debelo sem pogledal, ko sem tam med podboji namesto zariplega moškega obraza, kot sem pričakoval, zagledal lep ženski fris.

»Opsa,« je rekla mladenka, ko me je videla tam na sekretu. »Sm mislla, da ni nbenga!« Mislim, da ji je bilo malce nerodno. »Tam na ženskem je gužva, pa ful je usran in smrdi!«

»Jebiga,« sem ji rekel in res sem tako mislil.

Umaknil sem se ji, da je šla mimo mene, potem pa sem se podal v kabino in zaklenil vrata za seboj. Ne vem, kako je s temi rečmi, ali sem jaz malce perverzen ali pa je kaj drugega na tem. Namreč, prej, ko sem še mislil, da je na sekretu kak star pijanec, se mi je zdelo, da smrdi do Marsa, zdaj, ko pa sem sprevidel, da je na poscano školjko naslanjala svojo rit brhka mladenka, pa smradu sploh ni bilo več. Ne vem, ne vem. Sploh pa, kaj čemo, bolje je tako. Mislim na to, da je smrad izginil in vse to. Sedel sem na školjko, no ja, še prej sem iz žepa potegnil prepovedano vrečko, si na kotličku pripravil črtico in jo na mah potegnil vase. Bum! On, ki ga imam v imeniku pod črko D, je imel prav. Stvar je bila vredna jurčka več. Vsekakor. Definitely!

Podal sem se nazaj za šank. Pivo me je že čakalo. Naredil sem dolg požirek in še dvakrat fino pošmrkal. V grlu se mi je pojavila dobro znana grenkoba in, ej, to je to. Prižgal sem si cigareto in čakal. Bil sem nervozen, pa ne zaradi intervjuja, zaradi treme in vsega tega, ampak preprosto zato, ker sem moral spet, jebiga, čakati. Imel sem občutek, da venomer samo na nekaj čakam. Vedno je nekaj, mater. Že v mladosti je moja mati nonstop ponavljala, da nič ne počnem, da samo čakam na boljše čase. Ej, kako blizu resnice je bila, pa sploh ne ve, jebiga.

Pivo je hitro pošlo, pa sem naročil novo. In takrat se je pojavila. Ona. Novinarka časopisa Večer. Mislim, že ko je vstopila skozi vrata, sem vedel, da je ona. Ne vem kako, ampak vedel sem. In ona tudi. Ona je tudi vedela. Oboje. In to, da sem jaz vedel, kdo je ona, in kdo sem jaz. Pozdravila sva se, kot bi se poznala že sto let.

»Živjo!«

»Živjo. Dušan,« sem rekel in ji podal roko.

»Tainta,« je rekla, sprejela mojo roko in se nasmehnila. Imela je lep nasmeh. Kot bi šel glas k njenemu nasmehu. »Mitja bo malce zamudil, midva pa lahko kar začneva.«

Gledal sem jo. Ona pa mene. Nisem se motil. Bila je lepa. Zelo. Potem se je na ves glas zasmejala in se popravila.

»Pardon,« je rekla. »Mitja je naš fotograf!«

»A!« sem ji pokimal.

»Mislim, da bo najbolje, če greva v sobo zadaj. Tam so mize in bolj mirno je,« je rekla.

Strinjal sem se, kaj pa naj bi, jebiga. Vzel sem svoje pivo v roke in se odpravil za njo. Tam pri vratih v drugo sobo se je obrnila in pomahala natakarju. »Čarli,« je rekla, »prinesi mi eno kavo s smetano in …«

Obrat proti meni.

»Pivo,« sem rekel.

»In še eno pivo!«

Natakar ji je pokimal in sva šla. Sedla sva za prvo mizo, ona je iz malega nahrbtnika izvlekla diktafon, ga nevklopljenega položila na mizo in si prižgala cigareto. Bila je lepa s cigareto v ustih. To je treba priznati.

»Torej,« je začela. »Malce se bova pomenila o tvoji zadnji knjigi pa o novi, če jo pišeš, in …«

»Ne pišem,« sem jo prekinil.

Nasmehnila se je.

»Aha,« je rekla. »Potem pa o zadnji in o kakšni novi, če že slučajno nastaja nekje v …«

Pokazala je na svojo glavo.

»Okej,« sem rekel in si še sam prižgal cigareto.

»A lahko začneva?«

Pokimal sem ji. Iz nahrbtnika je izvlekla nekakšno beležko, v kateri je imela, kot sem videl, napisana vprašanja zame. Začela je. Vklopila je diktafon. Spraševala me je in jaz sem ji odgovarjal. Nekaj vprašanj je bilo povsem neumnih in jaz sem ji povsem neumno odgovoril. Nekaj vprašanj je bilo pametno zastavljenih in jaz, kot sem bral pozneje v časopisu, sem ji spet neumno odgovoril. In tako naprej in tako naprej. Ni se dala motiti. Spraševala je in spraševala, se navezovala na moje odgovore, hotela iz mene izvleči kaj več od navadnega ja in ne in sploh je delovala precej resno, se mi zdi. Jaz ne. Niti najmanj. Hotel sem nekaj duhovičiti. Hotel sem narediti vtis nanjo, pa ne kot veliki umetnik, ki bo spremenil svet, ampak kot čisto navadna baraba, ki bi jo skavsala za prvim ovinkom. Ni se dala zmesti. Le takrat, ko je prišel natakar, je odvrnila pogled od mene, se mu zahvalila in nadaljevala s svojo službo. Prvi požirek kave je naredila šele, ko je prišel njen fotograf, Mitja ali kaj, če se ne motim. Takrat si je vzela premor, mu naročila, pod kakšnim kotom naj me fotka, na kateri fotki naj se vidi že druga steklenica piva in podobno. Fant jo je poslušal, meni pa tudi ni preostalo nič drugega. Jebiga. Potem je spet nadaljevala z vprašanji. Nekatera so bila tako zamotana, da sem se počutil kot na kakšnem kvizu, res. Sploh nisem znal odgovoriti nanja. Spoznal sem, da ta del sebe niti sam ne poznam. In da se, resnici na ljubo, sploh nikoli nisem kaj podobnega spraševal. Pa bi se po vsej verjetnosti moral, ker se mi zdi, da sem pred njo izpadel totalni idiot pa verjetno pred bralci Večera prav tako. Ampak to je že druga zgodba. Oni me niso zanimali. Po domače: jebalo se mi je. Ni pa mi bilo vseeno zanjo, kajti kot že rečeno, nanjo sem hotel narediti vtis intelektualnega hudiča, ki bi jo z vsem intelektom, kar ga premore širni svet, skavsal magari na taisti mizi, ki jo je krasil njen diktafon. Pa ni šlo. Kako le?

Končala sva prijateljsko. Ona se je zahvalila za pogovor, jaz njej za pivo in sva si podala roki. Izključila je diktafon. Malce, taka je verjetno postava, je še posedela z mano, da bi neobvezno pokramljala. Vprašala me je, kam odpotujem, kot sem se ji poČtelefonu zlagal, pa sem rekel, da nekam ob morje.

»Na morje?« jo je zanimalo.

»Ne,« sem rekel. »Ne na morje. Ob morje!«

Pokimala mi je. Tudi tisti njen fotograf mi je pokimal, kot bi ga to ne vem kako zanimalo.

»A za dolgo?«

»Verjetno,« sem rekel.

»Piran, Portorož?«

Nemo sem odkimal.

»Hrvaška? Dalmacija?«

Spet sem ji odkimal. Naredil sem dolg požirek, potem pa sem ji začel nalagati o morju, pravzaprav o oceanu, in o velikih peščenih plažah in o velikih ladjah. Bedarije. Kako me včasih popade ta neizmerna želja, da bi nabasal na kakšno tako plažo. Popolne bedarije. Že takrat sem se počutil totalnega bedaka. Pa sem še kar pleteničil in pleteničil, ona pa mi je kimala. Spet. In njen fotograf tudi. Spet. Pa sva si spet podala roke in to je to. Konec pogovora. Šla je, jaz pa sem obsedel tam za tisto mizo in se počutil kot zadnji drek. Ne vem, kaj mi je bilo, da sem ji šel srat to o ladjah. Bedak. Zdaj je pa res ne bom nikoli položil, sem si rekel. Res sem se počutil kot sam drek. Sedel sem tam za mizo in gledal za njo, ko je tam pri šanku plačevala pijačo. Še tega je nisem vprašal, kdaj bo intervju objavljen. Sem se delal, kot da me ne zanima, pa čeprav sem v sebi vedel, da bom vsak dan listal prekleti časopis, iskal kulturne strani in svojo fotko na njih. Tako pač je.

Spil sem pivo do konca in se spet podal na stranišče. Kabina, ključ, ostalo pa vam je verjetno znano.

Orto bar je bil poln. Poln znancev, pa tudi tisti drugi so se znašli vmes. Dostojevski je sedel za šankom. Sam. Pred sabo je imel liter vina in liter radenske. Pa to ne drži v celoti. Namreč, liter je bil že skoraj prazen, radenska pa komajda načeta. Pomahal mi je. Sedel sem poleg njega.

»Kako?« sem ga pozdravil.

»Super,« je rekel, kar pa bi lahko tudi sam ugotovil.

Dejo je prišel do mene in me vprašal, če mi prinese kozarec. Pokimal sem mu. Bilo mu je jasno, nekako, kako bi rekel, samoumevno se mu je zdelo, da se bom pridružil Dostojevskemu ob njegovem litru. Ko sem dobil kozarec, je Dostojevski naročil nov liter.

»Opa!« sem mu rekel, pa mi je takoj razložil, da je dobil penzijo po mami, in to, ne boš verjel, je rekel, za šest mesecev nazaj.

»Zato pij!« je rekel Dostojevski.

Na to sem moral nazdraviti z njim. Ni bilo druge. Trčila sva. Dejo je pred naju postavil nov liter.

»To vaju jaz častim,« je rekel.

To je Orto, jebiga. To se ti lahko zgodi samo v Ortiču. Kar nekaj lukenj je, v katerih sem tičal po cele dneve in noči, zapravil na tone denarja, pa me niso niti enkrat počastili, res. Kaj šele, da bi vedeli moje ime in podobno. V Orto baru pa je to nekaj povsem običajnega. Mislim na to, da te tu in tam počastijo, če le dovolj dolgo presediš za njihovim šankom. Prav je tako.

Dostojevski je bil že prijetno nadelan. V takšnih trenutkih, ki pa so, roko na srce, dokaj pogosti, se zgodi z njegovim jezikom nekaj nenavadnega. Kot bi mu otrpnil. In posledica tega je, da ga je zelo težko zastopiti. Glasovi iz njegovega grla in njegovih ust so tako popačeni in nerazumljivi, kot bi poslušal kakšnega napol mutca. Je pa še nekaj, kar se mi zdi totalka smešno. V takih situacijah, ko je njegov jezik paraliziran in to, je Dostojevski najbolj zgovoren. Bolj kot kdajkoli. Na vsak način hoče sodelovati v vsakršni debati, pa čeprav ni sposoben iztisniti iz sebe niti ene razumljive besede, kaj šele, da bi mu uspelo spraviti skupaj kakšen smiseln in sploh razumljiv stavek.

»Včasih mi prav paše, da se totalka pobebavim,« mi je že večkrat povedal razlog otopelosti svojega jezika.

Jebiga. Mene to ni nikoli preveč motilo, res ne.

Kot rečeno, nazdravljala sva. Na vse. Na srečanje, na druženje in konec koncev na četrtek. Zakaj pa ne! Dostojevski je bil že dokaj pobebavljen, kot pravi, jaz pa sem bil na dobri poti k temu. Ogledovala sva si mladenke. Bilo jih je kar nekaj, večinoma napravljenih v rokersko uniformo. V zgornjem štuku, v drugem nadstropju pravzaprav, ki so ga odprli šele pred kakšnim letom, je bil koncert. Ne vem, kdo je igral, kdo se je trudil na odru, pa sem se razgledoval po stenah, če bi kje zagledal kakšen plakat. Nisem ga videl, Dostojevski pa tudi ni vedel, kdo igra.

»Neki fipiji,« je zamomljal.

Ni mi bilo do hipijev. Nikakršnih. Ne do klasičnih in ne do tistih novodobnih. Vse se mi zdi eno in isto sranje. Natočila sva si nova kozarca. Trčila, potem pa sem Dostojevskemu naznanil, naj se čez kakšni dve minuti nariše na veceju, potrka na vrata kabine in se predstavi. Pokimal mi je, jaz pa sem se podal v klet, na sekret. Pred ženskim vecejem je bila vrsta. Vedno je in vedno mi je všeč. Nič nimam proti temu, da si lahko človek pred scanjem ali pač sranjem, odvisno, ogleda nekaj brhkih deklet, kako stiskajo mehur. Tudi zaradi teh malenkosti, če se lahko tako izrazim, sem v Ortiču kar pogosto na sekretu. Podal sem se v kabino. Kotliček je bil polit od pijače, pa sem spustil desko na školjki, se s hlačami usedel nanjo, da bi jo malce obrisal, vstal, potem pa sem že stresel nekaj sanjskega prahu nanjo. Niti razdrobiti ga še nisem uspel, ko je že potrkalo na vrata.

»Jaz sem,« je dokaj nerazločno zamomljal Dostojevski.

»Kdo jaz?« sem ga malce zajebaval.

»Ma jaz, Dostojevski!«

»Dostojevski?«

»Ma ja, saj veš, pizda!«

»Dokaži,« sem mu rekel.

»Dostojevskij, Fjodor Mihajlovič,« je rekel z ruskim naglasom in še kar razumljivo. »Rojen drugega enajstega, tisočosemstoenaindvajsetega v Moskvi. Baje. Kot pripadnik kroga utopičnih socialistov sem bil od carske oblasti obsojen na smrt, pa so me potem tik pred zdajci pomilostili in me strpali v čuzo v Omsku. Potem so me poslali v Sibirijo in mi šele devetinpetdesetega dovolili vrnitev v Petrograd. Še?«

»Še,« sem rekel. Dostojevski je študent slovanskih jezikov, sicer pa tudi ljubitelj le-teh. Te podatke o dotičnem gospodu bi mi lahko zrecitiral tudi po rusko, pa verjetno ne bi imelo nikakršnega smisla, ker jaz ne bi razumel niti besede.

»Svoje romane gradim na zanimivih fabulah, večidel povezanih z umori in sodstvom, njihov cilj pa je, da bralcu razkrijem psihološko in etično plat človeškega značaja. Največkrat podajam to psihološko stran skozi notranje monologe, moralna, etična in filozofska vprašanja pa razvijam v dialogih, v diskusijah med dvema protagonistoma, ki največkrat iščeta svoj prav v sodni dvorani in tako. A še?«

»Še!«

»Moja najbolj znana dela so …«

»Okej, okej! Dovolj bodi besedi,« sem rekel, hoteč še sam izzveneti vsaj malce pametno in razgledano. Občudoval sem ga, res. In zanimivo: stvari, ki jih zna na pamet, kot to o F. M.-u, lahko še tako pobebavljen dokaj razločno zdrdra, kaj drugega, recimo improviziranega, pa ne. Odklenil sem mu vrata. Dostojevski je vstopil, zaklenil za sabo in takoj pokleknil pred črtico, ki sem jo uspel sproducirati. Prišel je z že kar v rolco zvitim bankovcem in kot bi trenil, je vrgel vase ljubo kokico.

»Ej,« sem mu rekel. »Tole je bilo za dva. Moral bi jo še razdeliti na dva dela,« sem mu rekel in seveda mislil na črtico.

»Boš pa še eno naredil,« je rekel Dostojevski in, jebiga, kaj pa mi je drugega preostalo, kot da sem na brzaka še sebi naredil podobno dozo.

Uh! Super me je našponalo, Dostojevskega pa tudi, saj sem imel občutek, da se je v trenutku streznil. On pa tudi.

»Uau! Čiste misli, čiste misli,« je rekel.

In to je tisto, kar mi je pri koki najbolj všeč. To, da te ne odrola kot kakšna cenena trava, ampak te enostavno zbrihta, strezni, ti da jasen pogled na vse jebe okoli tebe. To je tisto.

Obrisala sva se pod nosom, še dvakrat, trikrat dobro pošmrkala, potem pa odklenila vrata in se podala ven. Nek mladec je stal pred pisoarjem in se trudil, da mu iz smokija priteče nekaj tekočine. Neumno se je zagledal v naju, pa sem mu namignil:

»Pedra sva. Malo sva se pomečkala!«

»Propaganda je na drugi strani,« je rekel mladec in mislil na rejverski klub Propaganda, zbirališče toplih bratcev, ki je v isti hiši kot Orto, le da je vhod z druge strani.

»Varava njegovega partnerja. Skrivava se,« sem rekel in mali mi je zarotniško pokimal.

Za šankom sva spet trčila. Zdaj tudi Dostojevski z mnogo manj bebavim pogledom. Spet sva ogledovala mladenke. Dajala sva takšne in drugačne opazke in moram reči, da je kar nekaj smrkelj pogledovalo proti nama. Jebiga. Takšnih, lovač, kot jih imenujem, je v Ortiču kar nekaj, ampak, po pravici povedano, meni se ne da z njimi ukvarjati. Dostojevskemu pa! Večkrat se poda do kakšne mize, kjer sedita dve hobotnici, s povsod naokoli razprtimi lovkami, in se razgovori. O čem, ne vem. Imam pa ga na sumu, da o svojem junaku Dostojevskem, kajti vsaka njegova poslušalka jo kar hitro pobriše. Mladine pač ne zanimajo takšne stvari, dragi moj Dostojevski.

»Jaz bi še,« je rekel Dostojevski.

»Kaj? A koko?«

»Aha!«

»Jebenti, počakaj no malo!« sem rekel.

»Zakaj?«

Mislim, prav ima. Zakaj pa, jebiga, bi čakal? In na kaj? Dal sem mu vrečko in ga poslal na sekret. Šel je, k meni pa je takoj pristopil tisti mladec iz veceja.

»Ali je dečko odšel?« je osladno rekel.

Pokimal sem mu.

»Moj tudi,« je rekel.

Pogledal sem ga in se mu nasmehnil.

»Propaganda je na drugi strani,« sem mu rekel.

»Tudi jaz se skrivam. Moj je tako posesiven,« je rekel mladec. Stegnil sem roko in izza šanka pobral kozarec. Natočil sem mu.

»Spij tole, pa bo,« sem mu rekel. »Nisem tvoje sorte. S prijateljem sva se drogirala v sekretu.«

»Saj vem. Pa vseeno. A ne bi poskusil?«

»Raje ne! Se zelo hitro navlečem na stvari,« sem mu rekel.

Konec koncev pa, sem pomislil pri sebi, dečko je mlad, lep, če sem povsem iskren, verjetno, kot je videti, tudi čist. Zakaj pa mu ga ne bi dal malo v usta? Po vsej verjetnosti obvlada te zadeve bolje kot vsaka babnica, saj to počne malone vsak večer. Pa še ve, kaj moškemu paše, a ne?

»Če si premisliš …« je rekel in mi pomežiknil.

Tudi jaz sem mu pomežiknil in mu rekel, da grem spet na vece in da naj malo popazi na najino vino.

»Ni frke, stari,« mi je rekel in spet sem mu pomežiknil.

Tam na veceju me je Dostojevski metal na isto finto, kot poprej jaz njega. Tokrat sem moral jaz dokazati, da sem v resnici Čatko, Ata imenovani. Moral sem mu recitirati svoje življenje, svoje delo, svoje pisanje. Potem mi je odklenil, mi vrnil vrečko in potegnila sva. Šmrk, šmrk in s tem sva nadaljevala tudi za šankom. S šmrkanjem, mislim. Ko sva se vrnila, je mali še vedno stal za šankom, tam kjer sva pustila vino, cigarete in sploh vse najino življenje, jebiga. Mali se je izkazal. Čuval je najino vino, se zahvalil za kozarček in šel.

»Premisli,« je še enkrat rekel in za vedno izginil. Jebiga.

Dostojevskega je zanimalo, kaj je mali hotel. Povedal sem mu.

»Sem mu pač všeč,« sem rekel.

»Ma kurac si mu všeč,« je rekel Dostojevski.

»Povedal mi je,« sem mu rekel.

»To verjetno reče vsakemu,« je rekel Dostojevski in nagnil svoj kozarček.

»A misliš?«

Ni mi odgovoril. Pa sva molčala in pila. In tudi to je v redu. Pravzaprav mi je tudi to všeč v Ortu. To, da se ni treba veliko pogovarjati. Da je glasba tako hrupna, da lahko v miru opazuješ ljudi, predvsem nežnejši spol. Tu in tam sva spojila najine glasove s kakšnim znanim refrenom, skakala dol na vece, se vračala nazaj za šank, sicer pa sva veliko pila. Potem sem še jaz dal za en liter in nič se ni spremenilo. Pila sva, hodila na vece, se vračala in spet pila in gledala ljudi. Lep večer, jebiga. Večer, kakršnih, upam, se ne bom nikoli naveličal. Ne vem, kaj se je po glavi pletlo mojemu kompanjonu, jaz sem razmišljal o tem, če bi si upal dati svojega smokija v moška usta. Verjetno ne. Imam se sicer za zelo liberalnega, ne motijo me fantje njegovega kova in to, ampak ne vem, če bi si upal.

»Jaz jih sicer ne prenašam,« je rekel Dostojevski. »Res je, da so samo predsodki. Vse je samo v glavi!«

»Vem, ampak vseeno. Mislim, da nimam jajc,« sem rekel

»Če pa nimaš jajc, ga pa verjetno sploh ne zanimaš,« je rekel ef em.

Potem sva dobila družbo. Prišli so neki znanci iz filmskega sveta. Z njimi sem se rad družil, ker so imeli ob sebi vedno nekaj lepih žensk. Manekenke, študentke igre in taka sranja. Nov liter in kakšna črtica za eno od mladenk. Stiskanje na veceju, kao nenamerno otipavanje in šmrk šmrk. Ko so zapirali moj priljubljeni lokal, sem imel glavo kot pralni stroj. Brnelo mi je in centrifuga je bila vklopljena. Lučke so gorele, možgani so bili do suhega izžeti, pranje umazanega perila je bilo končano. Iskanje taksija pred Ortičem, destinacija znana in še zadnje vprašanje pred zatemnitvijo.

»A misliš, da to res vsakemu reče?«

»Kdo? Kaj?« Dostojevski je bil že objet z eno od bodočih interpretatork Salome in županove Micke.

»Tisti pederček! A misliš, da res vsakemu reče, da mu je všeč?«

Dostojevski je zamahnil s prosto roko. Ni mi odgovoril.

»A misliš?« sem še enkrat vprašal, ampak taksimeter je neusmiljeno štel stoječe kilometre. Treba je bilo iti.

»Midva sva si tako intimna. Tako blizu,« je rekla Kika.

»A misliš?« sem bil malce zadirčen. Spet se nisem najbolje počutil.

Ura je bila pet popoldne. Zbudila me je, ko je prišla iz službe. Spet sem prespal cel dan. Še vedno sem bil zaspan. Bilo mi je slabo in bolela me je glava, ona pa o bližini in o intimi. No ja, ponoči, zgodaj zjutraj, če sem povsem natančen, sva si bila res intimna. Še celo preveč, čeprav, jebiga, ne vem, kje je meja te zadevščine. Kaj je premalo, dovolj ali preveč? Bilo pa je veliko tega, intimnosti seveda, ponoči in zdaj popoldne spet. Namreč, svinjskega, tistega pijanskega sem spohal in Kika mi je začela govoriti o tem, kako večkrat pobegne pred svojim prdcem. Smejal sem se ji, pa čeprav, kot že rečeno, se nisem najbolje počutil. Ko sem ob pol šestih zjutraj pozvonil na vrata njenega podstrešnega stanovanja, se je zunaj že danilo, meni pa po vsej tisti zaužiti koki ni bilo niti najmanj do spanca. Pa sem se spravil nanjo in jo obdeloval. Kika, kot že rečeno, rada počne te stvari, pa ni bilo niti najmanjšega problema se dajati dol vse do njenega šihta. Meni je stal kot sablja, pa sem ji ga vtikal v vse možne odprtine. Ne vem, kako je bilo z njo, jaz sem se namreč potem, ko je odšla, zvalil v njeno posteljo in, jebiga, spal do petih. Prespal sem cel njen šiht. Ko sem jo zagledal na vratih s tremi vrečkami v rokah, se mi je takoj oglasila slaba vest. Predvsem zaradi tega, ker sem prespal dan. Ker nisem naredil ničesar pametnega, kar se mi zadnje čase dogaja zelo pogosto, pa se zaradi tega potem malce žrem. Največja jeba pa je bila, dobro, že res, da je v njenem stanovanju svinjsko zaudarjalo po pijanskem prdcu, pa ni to tisto glavno … Največja jeba je bila, da nisem šel s tamalim v prekleti BTC. Po novo garderobo, kot sem obljubil. To je tisto, kar me je najbolj živciralo. Mobi mi je v nedogled zvonil, bila je Lola, kdo pa drug, pa sploh nisem dvigoval. Nisem vedel, kaj naj si izmislim. Kika se je že v samem spodnjem perilu valjala ob meni po postelji, se hotela na vsak način še enkrat dati dol, pa sem se ji zlagal, da sem si ga, tam nekje okoli desetih, ko sem se za nekaj časa zbudil, fliknil na roko. Vseeno ga je mencala po rokah in ga hotela narediti pripravljenega. Jebiga, ni šlo. Koka je popustila, novih črtic pa tudi ni bilo več, kajti z Dostojevskim sva vse pošnofala.

»Moral bom iti,« sem rekel.

»Ne še. Počakaj še malo,« je bila vztrajna Kika.

»Res bi moral iti. Zajebal sem tisoč stvari,« sem rekel.

»Če greš … Če zdaj greš,« je rekla Kika, »boš zajebal še mene!«

»Ne seri!«

»Resno ti pravim. Ali misliš, da boš samo prihajal in odhajal, kadar se ti bo dvignil, ali kaj? Zdaj se meni jebe, pa naredi kaj, da bom zadovoljna!«

Gledal sem jo. Takšne in drugačne besede so večkrat letele iz njenih ust. To me je nerviralo.

»Okej,« sem rekel. »Če ti ga uspe dvigniti, ajde! Če pa ne, jebiga, to je pač stvar narave!«

»Okej,« je rekla Kika in ga dala v usta. Ni bilo treba dolgo, da mi je stopil, kot se temu lepo reče, in že sva se hopsala in drajsala po njeni postelji. Pa ni, da bi vam zdaj opisoval najino združitev ali kakorkoli že pravite temu, amiši moji, povem naj le, da mi je v trenutku prišlo, Kiki ne, pa sem potem moral še nekaj minut obležati ob njej, jo stiskati in božati po njenih joških, ko je sama končevala. Glasni vzdihi so nakazali njeno potešitev. In, jebiga, mojo odrešitev. Potem sem pokadil še eno cigareto, se počasi oblačil in … Ciao, bella! Se vidjamo.

In na ulici? Nič. Jeba. Noge so me bolele, vest me je pekla, želodec se je obračal v nasprotno, nepravo smer. Jaz pa sem kljub vsemu ubral pravo smer. Prodajalno šolskih potrebščin. Odveč je besedi, kaj sem kupil, pa vseeno! Peresnico. Tisto, ki se odpira z zadrgo, kjer so na eni strani vsi mogoči flumastri in džoli barvice, na drugi pa dišeča radirka, šilček v obliki slončka in tako. Slaba vest me je zdelovala, to je pač treba povedati. In peresnica je bila lep primerek svoje vrste. To pa!

4.

V krvavi roki sem držal odlomljeno vodno pipo in se spominjal brigade. Mladinske delovne akcije. Če še pomnite, tovariši, to je tista povojna partijska zadeva, ko smo kleni mladci iz cele bivše države nesebično pomagali graditi nov svet, novo prihodnost. Brez plačila smo odšli na raboto, v srcu noseč upanje na lepši jutri. Za koga? Za Tita, smo kričali, ampak v mojem primeru in nasploh v mojih časih so bile te delovne akcije vse prej kot kakšno patriotsko sranje. Tam smo bili zato, da smo lahko prej končali s poukom, da so se nam velike poletne počitnice pričele kakšen mesec poprej in da so nam glavne predmete, matematiko, fiziko, samoupravljanje s temelji marksizma, v žargonu STM, in to, v smislu vsak nekaj prispeva k lepšemu jutri, zaključili absolutno navzgor.

Pisalo se je leto 1985, in jaz sem se tistega leta sredi junija, skupaj še z nekimi lenuhi, znašel na mladinski delovni akciji. Najprej nekje na Goričkem, v brigadi Pobratena mesta, kjer smo bili fantje in dekleta iz Celja, Doboja in Čuprije, pa so me že naslednji dan, mene in še nekaj zabušantov, zabrisali iz te brigade, češ da smo premalo bratski ali kaj, in nas posodili, kot so rekli, brigadi Prežihov Voranc iz Raven na Koroškem, ki je tisti čas kopala jarke za vodovod nekje v Suhi krajini, blizu mesta Žužemberk. No, Korošci so nas lepo sprejeli, predvsem fantje, saj smo tja dobesedno uleteli s kitarami in kanistrom belega, ki so nam ga dali v prejšnji brigadi za popotnico. Druženje se je lahko pričelo. Ima pa ta zgodba, kot večina mojih zgodb v zadnjem času, grenak srčni priokus. Spet je namreč vpletena ljubezen, in to me, roko na srce, že kar malce skrbi. V tekste se mi vpleta, v življenju zapleta. Jebiga.

Bila je Jasmina in imela je veliko snubcev za eno noč. Jaz sem hotel več. Kaj naj rečem? Bil sem mlad, srednješolec, končana dva letnika, matematiko, fiziko in es te em zaključeno navzgor. Bil sem prepričan, kot že tolikokrat, ej, da je ženska mojega življenja. Pa nisem vedel, kako naj ji to povem. Po cele dneve sem sedel in razmišljal o teh stvareh. Delal nisem skorajda nič. Dopoldne sem dal lopato prek izkopanega jarka, sedel na njej in tuhtal, tuhtal … Popoldne pa … Jebiga, sem sedel na žužemberškem mestnem obzidju, pil rum, pomešan z deitom eksotik, in spet tuhtal, tuhtal, tuhtal. Ponavadi mi je delal družbo kakšen dolgolasec, moj prijatelj še iz brigade pobratenih mest, mi igral na kitaro in tako. Dnevi so bili lepi, a lahko bi bili še lepši, a ne? Kot vedno. A jaz sem tuhtal in tuhtal. Takrat pa mi je eden od kitaristov namignil, da ima Jasmina svoj najljubši komad. Mislim na enega tistih, ki so ga fantje v nedogled preigravali na kitaro. Poslednji vlak se je imenoval, pa ne vem, kdo ga je prepeval, gre pa za neko priredbo, saj sem melodijo pozneje slišal tudi kot spremljavo nekemu angleškemu besedilu. In verjetno se boste strinjali z mano, amiši moji, da je težko verjetno, da bi kakšen Anglež ali Jenki spizdil melodijo kakšnemu po možnosti gorenjskemu ali koroškemu kantavtorju. No, mi je pa šinilo v glavo, kako naj se ji približam.

Enkrat okoli kosila je bilo. Mislim, da prav v vrsti za kosilo. Stopil sem k njej in … In izpadel totalni bedak. Ne da bi se sploh kdajkoli pogovarjala o glasbi, o čemerkoli, sem stopil tja do nje in rekel ali vprašal, ne vem: »Ti, kateri komad pa je tebi najbolj všeč? Meni je tisti Poslednji vlak, pa tebi?«

Mislim, pogledala me je kot kakšnega vesoljca, res, in najraje bi se ugreznil v zemljo. Sploh ni nič odgovorila, pa sem, kot največja beda sveta, sklonil glavo med ramena in se podal na svoje obzidje. Rum in deit eksotik do konca in naprej. Hotel sem domov. Stran od njenih oči.

Nekaj dni pozneje je spala z nekim mojim prijateljem, dolgolascem, ki je znal vse prijeme za jebeni Poslednji vlak. Brez komentarja!

Tisti dan je šlo že zjutraj vse narobe. Zgodaj zgodaj zjutraj, če sem povsem natančen. Pa o tem čez nekaj trenutkov. Potem, pozneje, nekje okoli desete zjutraj, smo se dobili pred Interšparom, da jo mahnemo na obvoznico, od tam pa na autobahn in tako. Miša, Dragan, Jurče in jaz. Izterjava. Izterjava nekje na Dolenjskem, končna destinacija meni še neznana. Nič velikega. Obisk in malce groženj. Rutinska stvar, pa sem poleg vzel še Jurčeta, ki si je tako neznansko želel biti navzoč pri teh stvareh.

»E, Njegošu moj! Kak si spet sjeban! Daj stavi očala gor,« me je pozdravil Dragan.

O soncu ni bilo niti najmanjšega sledu, pa sem to vseeno storil. Pa ne, da bi bil tako poslušen in to, ampak oči so me res skelele, ker, jebiga, sem človek, ki nikakor ne more zjutraj vstati. Sploh pa ne zgodaj zgodaj zjutraj.

»A si spet pio?«

»Nisem,« sem rekel in se seveda zlagal.

Dragan je samo zmajal z glavo in si prižgal cigareto. Z roko si je popravljal nazaj počesane lase. Imel je tono briljantine na sebi, jaz pa verjetno tudi, saj si ob takšnih priložnostih še posebej natremo lase, da se svetijo do lune.

»Gde je taj Miša? Spet kasni,« je rekel.

Tudi sam sem si prižgal cigareto in skoraj curiknil. Prvi dim me je povsem zadušil. Takoj sem jo odvrgel.

»Same pizdarije so z njim,« sem rekel.

Bil sem slabe volje. Spal sem bolj malo. Na teveju sem gledal vse živo, vse, kar je bilo kolikor toliko gledljivo. Predvsem sem gledal dokumentarce in potopisne oddaje. Nisem mogel spati. Sedel sem pred televizorjem in gledal satelitske kanale. Kot že rečeno, potopisne oddaje in dokumentarce, da so se le dogajali na meni ljubem jugu. Tja me je vleklo. Že nekaj časa. Da bi šel, jasno, tja dol in se popolnoma izgubil. Tam, to sem že večkrat slišal, tudi videl sem na televiziji, je svet velik in prostran. Sploh in prav tam.

Potovanja imam že od nekdaj rad. V poznem otroštvu sem si zadal cilj, da bom šel vsepovsod. In ko sem šel na primer v Ljubljano, sem si od tam prinesel kamen, na katerega sem doma napisal Ljubljana. In iz Zagreba sem spet prinesel kamen in nanj napisal Zagreb. Pa potem še nekaj bližnjih mest, pozneje pa sem to navado s kamni povsem opustil. Leta, jebiga, so naredila svoje. Potovanja, ja. Lastovka. Ptica selivka, to bi bil rad. Raje kot golob, ki bi živel v Rožni dolini. Lastovka, to je to. Ni naključje, da imam na levem ramenu vtetovirano to ptico selivko, obrnjeno, kot bi hotela odleteti z mojega telesa nekam na jug. Če se, jebiga, le pravilno obrnem. Ni, nikakor ni naključje. Si lahko predstavljate, amiši moji zlati, da bi imel vtetoviranega goloba?

In potem, nekje okoli dveh zjutraj, je poklical Dragan. Zdel se mi je fino zadet. Da naj pridem v Orto, je rekel. Da je tisti od Penta de o, ki smo mu s prižganim zipotom pred njegovim od bencina premočenim frisom pognali strah v kosti, končno plačal svoj dolg, in da naj, zaboga milega, pridem po svoj denar. Seveda sem šel. Z veseljem. Brez pozdrava, brez da bi Loli karkoli omenil, sem jo mahnil po stopnicah, upajoč, da me ni slišala, kajti ni se še povsem ohladila od prepira, ki sva ga imela, ko sem za čas večerje prišel domov, s slabo vestjo, ker sem zajebal obisk pofukanega BTC-ja. Poklical sem taksi in se že čez nekaj minut narisal v Ortiču. Dragan mi je takoj izročil zajetno ovojnico in takoj sem jo spravil v žep. Potem je šel. Še prej me je opozoril, da naj ga ne zaserjem predolgo, kajti jutri imamo izterjavo. Da gre za rutinsko stvar, je rekel, ampak vseeno naj se lepo naspim, si pomirim živčke in vse to. Pa seveda s svežnjem dišečih bankovcev nikakor nisem mogel domov, da ne bi poprej še spil kakšen ducat meni ljubih bambusov. In potem se je tam prikazal še Jurče in, jebiga, to je to. Povabil sem ga, da z nami opravi rutino, se ga fino naklestil in se proti jutru zavlekel v posteljo, pospremljen s prekletim ptičjim petjem. In komaj sem, majke mi, komaj sem zaprl oči, ko je zazvonil telefon. Stacionarni. Dvignil sem ga in …

Zgodilo se je nekaj, kar me je povsem vrglo iz tira. Grozili so mi. S smrtjo. Mislim, vedel sem, kdo bi lahko bil, ampak to nič ne pomeni, ne spremeni zadeve, če veste, o čem govorim. Vedel sem namreč, v čem je bila finta in kdo stoji za grožnjami, ampak nikoli ne moreš vedeti, kaj se ljudem plete po glavi. Kje in kdaj te bodo, če te sploh bodo in to. Verjetno poznate podobne zadeve, če pa ne, pač ne. Bolje za vas, jebiga. In potem sem ves živčen bedel do pofukane desete ure, ko sem moral pred Interšpar. Na, kot je rekel Dragan, rutinsko stvar.

»Evo ga! Miša dolazi!« je rekel Dragan.

Miša se je pripeljal v svojem razmajanem bemveju. Tudi on je imel tono briljantine na sebi. Parkiral je in izstopil.

»Bomo šli sa mojim avtom,« je rekel Dragan. »Prepakiraj ga tamo u sencu!«

Miša ga je nekaj časa samo gledal, kot bi hotel, da gremo z njegovo kripo, potem pa je le spet sedel za volan in avto prestavil pod krošnjo drevesa.

»Preparkiraj,« sem rekel Draganu.

»Kaj?«

»Reče se preparkiraj, ti pa si rekel prepakiraj. To je nekaj povsem drugega!«

»Ne seri, Njegošu. Ajde, sedi. Mudi nam se!« je rekel Dragan in mi odprl vrata svojega audija.

»Še Jurčeta moramo počakati,« sem rekel.

»E, pa …« Dragan me je neumno pogledal.

»Jebiga, želel si je biti zraven, pa sem mu rekel, naj pride. Saj gre samo za rutinsko stvar. Pa še nekaj se moram pogovoriti z njim in ga moram nujno videti.«

»Jebala te rutina, Čateru! Mogo bi me prej prašat, jel se ti ne zdi?«

»Jebiga, ni bilo časa,« sem rekel.

»E, Njegošu moj. Zdaj budeta dva Njegoša na mafijskim poslovima, a?«

Skomignil sem z rameni.

»Šta ima?« je vprašal Miša, ko je prišel do naju.

»Čekamo še enega pjesnika!« mu je odgovoril Dragan.

Miša je najprej pogledal mene, potem pa spet Dragana.

»Onaj Jurče gre s nama,« mu je rekel Dragan.

Miša je spet neumno pogledal mene. Ta njegov neumni fris me je naredil še bolj nervoznega.

»Kaj je? Imaš kaj proti?« sem mu navrgel.

Miša ni prenašal Jurčeta. Tako kot mene ne. Je eden tistih, ki misli, da dela zato, da lahko pesniki živijo. Kot, mater, da bi on kdaj plačeval davke. Izpolnjeval davčno napoved in podobna sranja.

»Kako si to predstavljaš, jebote ja! Misliš, da je to neka zajebancija ili šta, a?«

»Govori slovensko ali pa bodi tiho,« sem mu rekel.

»Šta?«

»Razbil ti bom ta čefurski gobec,« sem mu rekel.

Res sem bil živčen. Premalo spanja je naredilo svoje. Miša je stopil korak proti meni, pa ga je Dragan ustavil.

»Polako, polako!«

»Pazi se me, Čater. Enkrat jih boš dobil,« je rekel Miša, zdaj lepo po slovensko.

»Jebi se,« sem mu zabrusil nazaj.

Vrata Draganovega audija so bila še kar odprta. Dragan se je naslonil na streho, gledal naju z Mišo in zmajeval z glavo. Miša si je prižgal cigareto in umikal pogled pred mano.

»Majmune jedan,« je momljal sebi v brado.

Nasmehnil sem se mu in pljunil na tla. Miša me je ostro pogledal. Pokimal sem mu, češ, kaj bi ti sploh rad. Zmajal je z glavo in se sam pri sebi nasmehnil.

»Ma gdje ti je zdaj ta pjesnik? Mudi nam se. Daj ga poklič! Ma li on uopče telefon?« je bil nervozen Dragan.

Nič mu nisem odgovoril.

»Jebo te, Čater. Si ti skroz ponoreo?«

»Evo ga, prihaja!« sem rekel.

Vsi smo se obrnili v smeri mojega kazalca. Jurče je prihajal tam od BTC-ja. Lasje so se mu svetili vse do nas, oči pa je skrival za sončnimi očali. Napravil se je kot del ekipe. Jaz in Dragan sva se na ves glas nasmejala, Miša pa je spet nekaj nejevoljno momljal sebi v brado. Ko je Jurče z dvignjeno roko v pozdrav prišel do nas, mu je Dragan rekel:

»Ajde, ajde. Mudi nam se!«

»Zdravo, Ata,« je rekel Jurče, ko se je mimo mene plazil na zadnji sedež. Miša se je sklonil, da sede spredaj, pa sem ga povsem nepričakovano z vso močjo brcnil v rit. To, mislim, sem moral storiti. Ne vem zakaj, ampak vsekakor sem moral to storiti. Miša se je z glavo zaletel v streho avta, da je hudo počilo. Z rokama se je ujel na sedež in obrnil totalno rdeč obraz proti meni.

»E sad je stvarno dosta,« je rekel ves penast in se zagnal vame. Bil je hiter, res. Vsekakor pravi fajter, veliko večji kot jaz. Tudi fizično. Njegovih sto petdeset kil je butnilo vame. S prvim udarcem me je zadel v glavo, da so mi odletela sončna očala, jaz pa sem se komajda obdržal na nogah. Pa mu to še ni bilo dovolj. Stopil je korak naprej in me še enkrat sunil direkt na nos. Ulila se mi je kri. To mi je dalo novih moči. Adrenalinska bomba, jebiga. Zagnal sem se vanj in ga nekajkrat fino mahnil po obrazu. Pa verjetno moji udarci niso bili bogsigavedi kakšen primer moči, kajti Miša me je istočasno dvakrat ali trikrat nabil v trebuh. Sklonil sem se, se držal za trebuh, Miša pa je že izvlekel pištolo in mi jo potisnil na tilnik.

»Ubiču te, majke mi, ubiču te!« je ves penast kričal.

Nisem si upal niti dvigniti pogleda, a vedel sem, da sta Jurče in Dragan nekje v bližini, saj sem slišal, kako sta ga mirila.

»Jebo ja vas dva! A sta poludela? Daj mi bre tu pištolu,« sem slišal Dragana.

Jurče pa: »A si nor? Umakni to pištolo! Bodi dec, pa se fajtaj brez orožja!«

Miša je bil ves penast. Ni hotel kar tako končati tole stvar. Mislim, da me je bil res pripravljen ubiti. Tresel se je. To sem čutil. Čutil pa sem tudi neznansko bolečino v nosu in v želodcu.

»Majke mi, ubiču ga!« je ponavljal Miša in to je bila to jutro že druga grožnja s smrtjo, naslovljena name.

»Bod pametan! Daj mi pištolu,« je rekel Dragan.

»A si videl … A si videl, kako hinavsko me je brcnil?« je pravil Miša. Bil je popolnoma razpenjen. Nekaj časa je govoril slovensko, nekaj časa pa srbsko. »A si ga videl …? Majku mu nabijem!«

No, potem se je le umiril, umaknil pištolo z mojega tilnika in me odrinil. Opotekel sem se par korakov stran, še vedno držeč se za trebuh. Videl sem ga, kako je pištolo spravil nazaj v notranji žep usnjene jakne.

»Idiot!« sem mu rekel.

Miša pa se je samo obrnil in sedel v avto. Ni me registriral niti pet posto. Kri mi je v potokih tekla iz nosu. Ko sem si ga brisal, sem imel roke povsem krvave.

»Ima kdo kak robec?« sem vprašal.

Dragan in Jurče sta potipala po svojih žepih. Odkimala sta. Jurče me je gledal in se mi nasmihal. Poznam ga. Uživa v vsakršnih pizdarijah. Tole, kar se je zgodilo, mu je bilo na smrt všeč. Razgledal sem se naokoli, če je slučajno še kdo videl moj poraz, pa na srečo ni bilo nikogar. Bilo je, če še pomnite, tovariši, zgodaj zjutraj. Vsaj zame. Potem sem stopil do svojih sončnih očal, ki so ležala na tleh. Dvignil sem jih in razočaran spoznal, da so polomljena.

»Jebiga,« sem rekel Draganu. »Ne morem na pot!«

»Pa sredičemo taj tvoj nos!« je rekel Dragan.

»Ne gre za to,« sem rekel. »Nimam očal. Kako naj izterjujem brez sončnih očal?«

»Prec bomo jih kupili. Usput!«

»Kje?« Namenoma sem sitnaril. Bil sem še bolj slabe volje.

»Pa na benzinskoj postaji, jebo te!« je rekel Dragan. »Stat čemo na prvoj benzinskoj. U redu?«

»Okej,« sem rekel in sedel v avto. Sedel sem naravnost za Mišin hrbet. Takoj se je nagnil malo naprej, potem pa se nejeverno obrnil proti meni.

»Žico ti bom ovil okoli tvojega debelega vratu,« sem mu rekel.

Miša je bil v trenutku zunaj. Obrnil se je proti Draganu, ki se je spravljal za volan.

»Ne idem,« je rekel. »Ako ide ovaj majmun, ja ne idem s vama!«

Potem je Jurče sedel poleg mene in na ves glas sva se smejala. Takrat je Draganu prekipelo. Kričal je, da redkokdaj kaj podobnega, in iz njegovih krikov smo razumeli, da nas ima dovolj, predvsem mene in Miše, da naj bavbav že enkrat sede v avto, jaz pa naj se na zadnjem sedežu zamenjam z Jurčetom, da ne bom sedel direkt za Mišo. Pa smo se spet vsi skupaj znašli zunaj na parkirišču in se končno posedli, kot nas je razporedil Dragan. Potem je jezno zaloputnil vrata in divje speljal. Še preden je vključil tisto svojo o crnih danih, koji se redjaju u nizu, sem se sklonil k Miši in mu spet zabrusil na uho: »Vseeno ti bom ovil žico okoli tvojega prašičjega vratu!«

»Dosta više!« je rekel Dragan in vedel sem, da misli povsem resno.

Brez besed smo kot strela drveli po cesti. Kot bi trenil, smo bili na avtocesti in Dragan je vseskozi vozil po prehitevalnem pasu. S takšno brzino smo šibali mimo raznih katrc, jugotov in podobnega sranja, da me je prav zares zaskrbelo za njihove voznike. Namreč, lahko bi odprli vrata in izstopili, misleč, da stojijo, ker pač nekdo s takšno brzino drvi mimo njih. To pa, jebiga, bi bilo lahko zelo zelo nevarno. Se strinjate z mano? Okej! Glasba je nabijala, Dragan si je prepeval vse pesmi, ki so se zvrstile, jaz in Jurče sva tu in tam rekla kakšno povsem običajno o stvareh nasploh, Miša pa je trmasto molčal. Udobno sem se namestil in užival v vožnji. Hitri, pa vendarle varni, se mi zdi. Draganu sem v teh stvareh popolnoma zaupal. Gledal sem skozi okno. Tam izza dolenjskih gričev je že mežikalo sonce in jaz sem užival v potovanju. Samo da sem bil na poti. To me je zadnje čase držalo pokonci. Gibanje. Pot. Sonce je osvetljevalo hribe, vinske trte, razmajane zidanice in vse to, in vedel sem, da potujem na jug. Sicer ne na jug sveta, pač pa na jug naše deželice. Tam daleč naprej so se dvigovali Gorjanci. No, o tem nisem bil najbolj prepričan, Dolenjsko bolj slabo poznam, pa vendar, kaj drugega pa bi lahko bilo? Gledal sem v tiste hribe, pa potem dol v doline, da bi našel reko. Krka bi morala biti tam nekje. Ni je bilo, jebiga. Bili so neki potoki, pa to verjetno ni bilo to. Sonce se je že prav visoko dvignilo nad nas, pa so me oči hudo zaskelele. Ko se je glasba na eni strani kasete odvrtela do konca in smo čakali na škljoc, ki naznani autoreverse, sem rekel Draganu:

»Ustavi na pumpi. Rabim očala!«

Dragan me je pogledal v vzvratnem ogledalu in mi pokimal.

»Pa tudi kakšno pivo ne bi bilo odveč,« je dodal Jurče.

Res je, sem se strinjal z njim. Bil sem slabe volje in do amena znerviran. Pivce za živce res ne bi bilo odveč. Miša je seveda imel na moje in Jurčetove želje manjše pripombe, pa se mi trenutno ne zdijo niti omembe vredne.

Dragan je ustavil na prvi bencinski postaji. Kot raketa je zapeljal direkt pred vhod v trgovino.

»Pohitita,« je rekel. »Mudi nam se!«

Z Jurčetom sva se skobacala z zadnjega sedeža. Jurče se je podal v hladilnik, jaz pa k blagajni.

»Sončna očala imate?«

Prodajalec mi je odkimal. Žal.

»Šit,« sem rekel sam pri sebi, Jurče, ki pa je verjetno slišal najin pogovor oziroma moje vprašanje, je pred blagajnika postavil nekaj piv in rekel:

»Jebiga, Ata. Boš pač brez!«

Nekaj časa sem gledal v vse tiste pločevinke piva tam na pultu, potem pa ves znerviran dejal Jurčetu, naj pride čez nekaj časa za mano na stranišče. Šel sem mimo avta, kjer sta se Dragan in Miša nekaj zavzeto pogovarjala in se smejala. Pomahal sem jima in se prijel za tiča, češ, odtočit moram. Na stranišču sem si najprej umil krvavi nos, rok ne, potem pa se po stari navadi zaklenil v kabino, iz žepa potegnil ogledalce, denarnico in prah. Na brzino sem na ogledalcu narisal dve dolgi črti, ko je potrkal Jurče. Odprl sem mu in mu v roke potisnil ogledalce.

»Zvij bankovec,« sem mu rekel.

En dva tri sva uredila zadevo. Potem sva še malce postala pred ogledalom, si s konice nosu obrisala, kar je bilo belega, si popravila frizuro, malce šmrk šmrk in gremo dalje. Sedla sva v avto.

»Pelji, nimajo pofukanih špeglov,« sem rekel.

Dragan je v svojem slogu speljal, Jurče je odprl pločevinko, povprašal ostale, če se mu bodo pridružili pri tem opravilu. Nekaj odkimavanja in moj »Seveda!«. Naslonil sem se nazaj, hoteč spet uživati v potovanju, ko je Dragan nenadoma rekel:

»Rad bi sedel ob morju in gledal ladje. Tiste, ki prihajajo, in tiste, ki odhajajo. In po vsej verjetnosti bi mi bile bolj všeč tiste, ki odhajajo!« Dragan je ob volanu držal kos časopisa in bral iz njega, zato je bila njegova slovenščina brezhibna. Razen naglasa, ki je izdajal njegovo poreklo. Potem je nadaljeval: »Spodaj pa piše: Pogovor s pisateljem Dušanom Čaterom!«

»Čatrom!« sem ga popravil.

»Tako je. Čaterom!« je rekel Dragan. Smejal se je. In Miša tudi. Vedel sem za to. Ob osmih zjutraj, takoj po telefonskem klicu, sem še ves pijan in živčen stekel v trafiko in kupil Večer. Videl sem ta svoj intervju in se čudil, kako da je že objavljen. V borih dveh dneh, mater. In niti najmanj si nisem mislil, da bodo dali tako bedast naslov. Jebiga. Konec koncev tisti novinarki tega o veliki peščeni plaži, na katero bi nabasal, in o ladjah, sploh nisem povedal v mikrofon. Tožiti bi jo moral!

»Jebiga,« sem rekel in naredil dolg požirek piva.

»I kako si samo sladek na sliki!«

»Jebiga!« Še enkrat.

»E, Njegošu moj,« se je pačil Dragan.

Mislim, da bolj butaste slike, kot so jo natisnili, res ne bi mogli izbrati. Videti sem bil kot nekakšen zapit psihič, res. S tisto svojo brazgotino na konici nosu in z motnimi očmi.

»Daj, da vidim,« je rekel Jurče in Dragan mu je podal iztrgano stran iz časopisa. Bila je dokaj pomečkana.

»Super, Ata,« je rekel Jurče. »Dobro si si pobasal!«

»Kurac je super! Jebo imam zaradi tega intervjuja,« sem rekel.

»Kakšnu jebu?« me je vprašal Dragan, še vedno hihitajoč.

»Zaradi te slike! Tisti iz Velenja, saj veš, tisti gostilničar, me je prepoznal in mi grozi,« sem rekel.

»Koji gostilničar?«

»Ma veš, tisti, pri katerem smo bili in mu vse odpeljali,« sem rekel. Bil sem živčen. Zdaj morda zaradi zaužite koke in teme pogovora. Pravzaprav je to tista stvar, ki me je ob osmih zjutraj povsem vrgla iz tira. »Verjetno je videl mojo sliko, izvrtal, kje se me da dobiti in me poklical!«

»E, pa …«

Miša se je obrnil nazaj k meni. Gledal me je s svojim telečjim pogledom. Tudi Jurče je gledal vame.

»Kaj … kaj je reko?« je zanimalo Dragana. Tudi on me je gledal v vzvratnem ogledalu.

»Kaj kaj je rekel?« sem bil nervozen. »Kaj pa se reče v takih primerih? Kako pa se grozi? Da me bodo našli, pobili mene in mojo familijo! Eto, kaj je rekel!«

Fijuuu! je zažvižgal Dragan. Miša se je obrnil naprej, Jurče pa je zamomljal nekaj, kar bi lahko bilo Šit! In res je bilo sranje. Kot že rečeno, takšne stvari človeka res pretresejo. Nekaj časa smo molčali, potem pa sem moral Draganu vse do potankosti opisati, kaj je tip rekel, kakšen glas je imel, pa sem mu nonstop dopovedoval, da nima nikakršnega smisla mu razlagati vse to, da je treba kaj ukreniti, preden bo on, če sploh bo itd., itd., itd. Dragan se je strinjal z mano, da mu moramo dodobra izprašiti rit, da naj ve, s kom ima opravka, da nismo neka bedna periferijska mob, da ga bomo naučili reda in tako.

»Bomo to uredili. Ne skrbi se. Prec bomo uredili,« je rekel Dragan. »A dobro ti je to. To o ladjama. Kako? One što odhajaju, a? Odhajaju i prihajaju. Dobro ti je to, majke ti!«

»Jebiga,« sem rekel.

Miša je imel nekaj pripomb v smislu, kaj pa mi je bilo treba se slikati za cajtung, da naj me to izuči in podobna sranja, Jurče pa je na vsak način hotel izvedeti, kaj je bilo s tistim gostilničarjem. Ni se nam dalo govoriti o tem, pa se je Jurče zleknil na zadnjem sedežu, si prižgal cigareto in rekel Draganu: »Daj muziko bolj naglas!«

Zla slutnja je šinila skozi moje telo in se mi ustavila v možganih. Zgodili so se mi spomini. Spet. Spomin na tistega taksista in na tistega gostilničarja. Tip je nor, to je pač treba reči. Saj res! Kaj je pravzaprav bilo?

Bil je ena bolj trmastih strank. Že nekaj mesecev smo ga obdelovali, pa se ni dal. Ni imel ne družine ne otrok, pa mu nismo mogli z ničimer bolj konkretno zagroziti. In njegov dolg? Hotel je odpreti gostilno, pa se je zapufal pri nekem znancu, ki je imel dobro stoječo firmo, in ravno on nas je potem tudi najel, ko mu tedaj že gostilničar ni hotel vrniti denarja. Zgovarjal se je, da mu posel nikakor ne steče, da bo gostilno prodal, pravzaprav bi jo že, da je že dal oglas in vse to, če bi le imel primernega kupca.

Pa smo se oglasili pri njem.

Prvič: rutina. Malce groženj in malce pametovanja. Etika in podobna sranja. V smislu, da če se denar sposodi, ga je treba vrniti. Da naj malce razmišlja v tej smeri, mi pa se bomo oglasili čez kak teden, in če je pameten, se bomo lahko pogovorili in stvar uredili brez nebodigatreba zapletov.

Drugič: nič, pravzaprav. Tip se ni dal premakniti niti za centimeter, ej, kot pravimo v našem poslu. Naše grožnje so se povečale, to že skoraj ni bila več igrana živčnost, tip pa je postal že kar sovražno nastrojen, pa smo ga morali prebunkati. Fino smo ga. Mislim, da je bil celo v bolnišnici zaradi nekaj zlomov in to.

Tretjič itd., da ne naštevam: pričakal nas je s puško, res. Zajeban kaliber je bil, tale gostilničar. Pa nor tudi, se mi zdi. Namreč, ko je prišel iz bolnišnice, se je oglasil pri našem naročniku in njega spravil v bolnišnico. Tak je bil, res. Takrat smo mu samo zagrozili, da je šel pa res predaleč, da nas neka lokalna periferijska banda ne more ustrahovati, da naše korenine izhajajo vse tam od črnogorskega primorja in podobno in da se v kratkem vrnemo. Do streljanja nam ni bilo, jebiga. Zakaj le? Naše delo in od tega odvisno tudi plačilo je bilo, da dobimo denar, od katerega si potem vzamemo procente. Če bi ga ubili, kar bi, vsaj zdelo se mi je takrat tako, bila šala mala in kar bi denimo Miša z veseljem storil, bi se lahko za denar obrisali pod nosom. Naslednjič enkrat smo ga našli povsem nepripravljenega, ko smo ga izsledili nekje na Koroškem in mu polomili obe nogi, mu s kijem zdrobili kolena in vse to in mu s cevjo pištole v njegovem gobcu zagrozili, da če ne bo kmalu denarja, mu zažgemo pofukano gostilno. Za nameček pa smo ga še vprašali, kakšen je kaj občutek strahu, dečko? Pa denarja ni bilo od nikoder, kajti prepričan sem, da če bi ga imel in če bi mu uspelo za vsaj kolikor toliko zmerno ceno prodati pofukano oštarijo, bi nam ga rade volje dal. Tak zajeban kaliber pa le ni bil. Nihče ni, če sem povsem natančen. In jasno, da policije ni niti mogel niti upal poklicati.

In še zadnjič: zmagala je iznajdljivost. Nekdo od naših, pa ne operativcev ali terencev, da smo si na jasnem, ga je poklical in dejal, da je videl njegov oglas, da prodaja gostilno, on pa jo odpira in rabi gostilniško opremo in to. Bil je navdušen. Naš dečko mu je ponudil zajetno vsoto denarcev za iz lesa izrezljan šank, za vse tiste mize in stole, za vsa tista ogledala in tiste reflektorje itd. Zmenila sta se za ceno in dan, ko naj bi šla krama iz rok v roke.

Naši fantje, ki so navadno sedeli v kancelariji in sprejemali naročila, so si sposodili kamion in se podali na dolgo pot do Velenja. Mi trije, Miša, Dragan in jaz, smo se v drugem avtu peljali za njimi, saj nas gostilničar ni smel videti. Čakali smo malce stran, pripravljeni, da uletimo, če bi se našim zgodilo kaj nepredvidljivega. In opazovali smo, kako so vse tiste mize in tisti stoli končali v kamionu. In tisti iz lesa izrezljani šank in reflektorji in ogledala in ostala krama tudi. Gostilničar je bil celo tako navdušen, da je še sam, šepajoč s tistimi svojimi berglami, prijel za kakšen stol in ga nesel v kamion. Hitro je bilo opravljeno. Vsa oprema iz gostilne, vredna več, kot je znašal dolg gostilničarja, je bila naložena, pogodba o prodaji podpisana, in našim fantom ni preostalo drugega, kot da so iz svojih žepov namesto denarnice izvlekli pihalnike, jih nastavili presenečenemu gostilničarju na glavo in mu povedali razlog obiska. Takrat smo se pojavili še mi trije, se mu lepo zahvalili za njegovo prijaznost in pomoč, mu pred nosom raztrgali podpisano pogodbo, Miša ga je še enkrat brcnil v razdrobljeno koleno, kar sem, jebiga, označil kot nekaj povsem neprimernega, in odšli. Gostilničar je ves penast in v bolečinah gledal za nami, pa jebiga, kaj naj bi z njim. Kot rečeno, poklicati policijo si ni niti upal niti ni smel.

Mi smo potem gostilniško opremo dobro prodali, pri tem še nekaj malega profitirali, dali obljubljeni denar naročniku, si vzeli provizijo in jo, če se ne motim, delček odnesli v Orto bar. Končana zgodba. Vsaj mislil sem takrat tako, jebiga.

Udobno zleknjen na zadnjem sedežu in že s tretjo pločevinko piva v roki sem zagledal znan žužemberški grad. Dragan je zavil na cesto, ki je vodila navkreber, v sam center jebenega mesteca. Najprej smo se peljali mimo obzidja, na katerem sem davnega petinosemdesetega spil marsikateri liter ruma, pomešanega z deitom eksotik, potem pa mimo betonskega nogometnega igrišča, kjer smo se kleni brigadirji vsak dan preštevali, pa mimo ploščadi, kjer so trenutno rasle stolpnice visoko v nebo, v mojih časih pa so bile tam barake, v katerih se je izgubila marsikatera nedolžnost in v katerih se je staknil marsikateri triper in se rojevale sramne uši. Draganu sem rekel, naj vozi bolj počasi, da bi si lahko ogledoval mestece. Ustregel mi je, rekoč, da smo tako in tako skoraj celo uro prehitri, da ni vedel, kar mu seveda nisem niti najmanj verjel, da je njegov audi lahko tako hiter. Ni se mi dalo z njim o teh stvareh. Rekel sem mu, da naj, če smo že prehitri in vse to, ustavi v gostilnici na koncu mesta, vasi, kaj pa vem, kaj Žužemberk sploh je, tam da je lepo, da sem že bil in to. Nejeverno me je pogledal, pa ne samo on, tudi Miša se je obrnil nazaj in pokazal svoj telečji obraz, Jurče pa je samo trčil s svojo pločevinko ob mojo. Vseeno pa smo ustavili pred meni znano gostilnico, tam na robu nečesa pač.

Pred vstopom v oštarijo smo se vsi zagledali v Krko, ki se je leno vila daleč spodaj. Zdaj sem že vedel, da je to Krka, saj sem se na tem mestu že namakal v njej. Pa ne bi zdaj o tem. Tako in tako me je že nekaj časa gnalo v nove kraje ali pa na obiske v meni stare kraje. Kakorkoli že, nostalgičen in patetičen sem postajal iz dneva v dan bolj, se mi zdi. Ampak s temi stvarmi je pač tako, da jih ne moreš odgnati z enim samim zamahom roke, jih odpihniti in to. Namreč, ko sem vstopil v oštarijo, sem najprej iskal star džuboks, na katerem sem si tistega daljnega petinosemdesetega vrtel en in isti komad. Zora je svanula, od bosanske pevke Nede Ukraden, če se je kdo med vami, tovariši amiši, še spomni. Džuboksa seveda že zdavnaj ni bilo več, pa sem malce užaljen, kaj pa vem, sedel za mizo.

Bili smo mnenja, da je vsekakor treba poizkusiti vino, če smo že ravno na Dolenjskem. Padel je liter. Dragan ga je poskusil in trdil, da je to »cvičak«, jaz in Jurče pa sva mu dopovedovala, da je to navadni šmarjak. Šmarnica. Turbo rizling. Bebavi Miša se ni udeležil debate. Nemo je pljuckal svoj »džus od jagode«, kot ga je naročil. Pa vseeno! Že pivo me je dobro razgrelo, pa se šmarjaka niti malo nisem branil. Tudi Jurče ne. Padle so besede. Pijansko obujanje preteklosti, kdo je kdaj in kje in s kom in zakaj in … Kaj? Dragan, sicer vedno trezen, je pravil o prijatelju, ki se je zaradi babnice obesil za radiator.

»A si možeš predstavljat, kak je zategoval tisto uže okol svojeg vratu?« naju je spraševal.

Težko. Tip je moral biti res nekaj posebnega. In še uspelo mu je. Da se je ubil, namreč. Tako je vsaj pravil Dragan. Sedeč na tleh, z vratom, privezanim ob radiator, je tako dolgo vlekel stran, da je crknil, še preden so mu pošle moči. Neverjetno. Močan karakter, res.

»Bi se ti kdaj obesil zaradi ženske?« me je spraševal Jurče.

Odkimal sem. Ne bi se, res ne. Zakaj pa? Takšne ljubavne debate me nikoli niso preveč zanimale, mislim na te odnose med moškim in žensko. To so stvari, se mi zdi, ki naj ostanejo tam, kjer so se spočele. Med štirimi stenami. Zakaj razglašati to naokoli in podobna sranja. Jurče pa je po stari šegi takoj pograbil vrženo bilko pogovora in se vklopil. Družina, torej. Tema, o kateri se da marsikaj doreči. Njegovo družino poznam. Deloma. Sestra, pravzaprav polsestra, je lepotička. Mati tudi ne skriva svojih čarov, z njegovim očetom pa sva se ga nekajkrat prav fletno zapila. Dober pivec je in mislim, da ima Jurče to po njem, lepoto, na katero je tako ponosen, pa po sestri in materi. Pa kakorkoli že bodi, Jurče je jel razlagati o prijatelju, poročenem, z otrokom in vse to. In nekega dne je ta njegov prijatelj prišel domov, ves razkurjen, in bil je pravi tornado. Žena mu je nekaj sikala, pa jo je treščil, potem pa je iz sobe privreščal jokajoči se otrok, pa je še njega dvakrat ali trikrat lopnil okoli ušes. Da je bilo potem celo sranje, je pravil Jurče. Policija da je prišla in vse to, naslednji dan še sociala in mu vzela otroka.

»Jebenti še to našo socialno,« je zaključil Jurče. »Enkrat vržeš otroka ob zid, pa ti ga že vzamejo!«

Dragan in jaz sva se od srca nasmejala. Predvsem jaz, ki sem se takoj spomnil na svojega mulca, kako bi z njim večkrat najraje storil enako. Pa mislim, da nikoli ne bom. Ne odobravam takšnih stvari, če se razumemo. Le Miša je ostal smrtno resen, celo navrgel je, da kaj, hudiča, pa je v tem smešnega, in mislim, da smo vsi pomislili na to, da je Miša imel podobno otroštvo kot neimenovani deček, da je v svojem otroštvu večkrat iz čistega miru poletel v steno.

Dragan je dejal, da jo to čisto umetniško sranje, mislil je seveda na Jurčetov zaključek, pa je beseda nanesla na to, kako sva z Jurčetom večkrat nastopila skupaj na nekakšnih bralnih večerih. Vzel sem si besedo, že dodobra naphan s šmarjakom, katerega liter sva z Jurčetom veselo praznila. Kako sva nekoč zamenjala vlogi. Tako, da je Jurče bral moje zgodbe, jaz pa njegove pesmi. In kako sva se potem smejala tistim vrsticam v časopisu, kjer so hvalili moj pesniški talent in Jurčetov smisel za pripovedovanje zgodb. In spet: v Murski Soboti je bilo, sem pravil, ko se je zgodilo. Ne vem točno, kaj je bil razlog, da smo se znašli tam, zdi pa se mi, da je neki moj stanovski kolega, od tam doma, jasno, ob izidu prvenca povabil vse živo, kar je pišočega, na nekakšne Soboške dneve, češ da bomo tam povzdigovali lepo slovensko besedo daleč pod sonce. Bilo pa je nekako tako, če se prav spominjam, da so pred našim nastopom igrali neki cigani in dodobra razgreli občinstvo, ki so hoteli predvsem plesati in ne poslušati nekih bogaboječih stavkov iz ust mladih literatov. Pa so morali cigani s svojim petjem in plesom končati, kajti na vrsti je bilo branje. Pazi! B-r-a-n-j-e! Branje o neuslišanih ljubeznih, branje o krivicah, ki se godijo malemu Slovenčku, branje o nerazumljenih umetnikih, o spregledanih umetnikih in branje o treh p. m.! Občinstvo je negodovalo nad odločitvijo organizatorja, da naj se oder sprazni in pripravi za cvet slovenske intelektualnosti. Fino so si že zagreli pete tam na plesišču, zdaj pa naj se pričnejo spraševati o prihodnosti naroda, o smislu svojega početja, o vesolju, magari. Jasno, da nisem hotel na oder. Nisem hotel brati. Pa nisem bil edini. Prijatelj Car je kar lepo pobegnil nazaj v Ljubljano in mislim, da je bil edini, ki je sploh hotel na oder, tisti dečko, domačin, ki si je ob izidu svojega prvenca vse skupaj zamislil. Pa so nas organizatorji brez milosti do nas in občinstva postavili pred dejstvo:

»Dobili ste kosilo, spili veliko žlahtnega in čaka vas še spanje v našem dijaškem domu!«

Jebiga! Morali smo na oder, pospremljeni z glasnim izkazovanjem antipodpore s strani prisotnih. Bral sem drugi ali tretji, ne spomnim se več najbolje. Stopil sem na oder, se razgledal po prisotnih, odprl knjigo in na kratko, gledajoč v knjigo, kot da berem, izjavil:

»Jebite se, ljubčki moji!«

Končano! B-r-a-n-j-e je bilo končano. Ne samo moje, tudi ostalim ni bilo več treba na oder in mislim, da so mi bili hvaležni za to. Bila pa je neka druga jeba. Ko sem stal ob šanku in čakal na škropec, me je obkrožila skupina ciganov in me hotela prebutati. Ne vem, kako mi je uspelo odvrniti jih od njihove prvotne namere, a končalo se je tako, da smo potem skupaj pili in uživali ob ciganski, njihovi glasbi. Tako.

Jurče me je že brcal pod mizo in me nagovarjal k skupnemu obisku sekreta. Ve se, zakaj, a ne? Pa mi še ni bilo do teh stvari, jebiga. Šmarjak me je zaenkrat dodobra zapolnjeval. In me naredil zgovornega. Postregel sem jima, pravim jima, ker je Miša že vstal od mize, rekoč, da se bo malce sprehodil po mestu ali vasi, ne vem, še z eno štorijo iz tako imenovanega bralnega večera, ko so me zabrisali ven. Z lastnega literarnega večera. Bilo je v Celju, v mojem rodnem mestu. Srečanje vseh pišočih Celjanov. Roko na srce, nikogar nisem poznal, res ne. Še slišal nisem zanje, jebiga. Pa sem se vseeno odzval vabilu, s sabo vzel še Dostojevskega, in strinjala sva se, da se ga greva tja gosposko nažret. Namero sva takoj po izstopu iz vlaka uresničila, spremenila besede v dejanja in to. Bral sem že lepo opit, ampak profesionalno, ej. Kot bi bil trezen že tri leta skupaj. Lepo me je bilo videti, res. Niti to, da je Dostojevski med mojim branjem nič hudega sluteč zaspal in na ves glas smrčal, kar je sprožilo pri ostalih prisotnih salvo smeha, me ni vrglo iz tira. Zalomilo pa se je, ko sva se po mojem branju z Dostojevskim prestavila za šank in tam na ves glas debatirala o nogometu. Organizator, nekakšen polizan tipček z očali, naju je ves čas miril in nama s prstom na svojih našobljenih ustnicah kazal, češ naj malce stišava. Besedna umetnost da se še vedno dogaja in podobno. In ravno ta njegova gesta s prstom na ustnicah naju je le še podžgala. Žalila sva ga na vse možne načine, pa se je nekako premagoval, da je ostal zvest svojemu poslanstvu, češ, poglejte me, pretepajo se samo primitivci, jaz pa sem vse prej kot to. Res je bil. Kaplja čez rob, čez njegov prag vzvišenosti pa je bila, ko mu je Dostojevski, že dodobra pijan, z jasnim in čistim glasom zabrusil, da naj da že enkrat mir, da naj se ne gre nekega džeka in to, saj sva mu že tako in tako skavsala njegovo ženo. Pretep! V trenutku. Sploh ne vem, kako se je vse skupaj zgodilo, vem samo to, da sem ležal na tleh. In potem policija in, gremo Čater, ven! Z lastnega literarnega večera. In naslednji dan: članek v celjskem Novem tedniku z naslovom Čatrova LITER-atura. Vsaka čast, res.

Jebiga. Shakespeare ovo nikad nije radio! Kaj naj še rečem? Tipčku prav ničesar ne zamerim, ni pa dvakrat za reči, da je Dostojevski s svojim zadnjim stavkom zadel žebljico na glavico, kot se reče. Kajti le zakaj bi nekdo tako znorel, se spustil pod nivo svojega intelekta, pozabil na svoje prepričanje, da je pretep za primitivce in podobno, če ga ne bi izjava o njegovi ženi zadela tako v živo rano? Kaj sta imela tiste čase z ženo, ne vem, sem pa mnenja, in to se boste verjetno strinjali z mano, da pri njima doma ni bilo vse tako, kot bi moralo biti, a ne?

No, Jurčeta to ni ne vem kako zanimalo. Imel je druge probleme. Nos. Nos ga je verjetno že fino srbel, pa me je na vsak način hotel spraviti na sekret. To pa ni ušlo Draganu, ki je vedel, kaj bi Jurče pravzaprav rad, pa je rekel, da naj ne bo tako prokleto bojazljiv in je iz žepa potegnil koko in kar na podstavku za kozarce naredil tri črtice. Oštarija je bila bolj slabo obiskana, mi povsem v kotu in smo si jih brez problema in strahu pred tujimi očmi zbasali v nos. Per-fekt-no sem se počutil. Mislim, da Jurče in Dragan tudi. Pa je Jurče naročil še en liter šmarjaka, pa si je Dragan natočil že ali šele, presodite vi, svoj drugi kozarček, z Jurčetom pa sva popadla ostalo. Pijanost in zadetost se je fino stopnjevala.

In potem je Jurče povedal štorijo, kako sva nekoč v nekem ljubljanskem nočnem lokalu nekim smrkljam prodajala zgodbo, da sem jaz njegov založnik iz, pazi to, Londona. Da sem prišel iz velikega in sploh meglenega Londona samo zato, da bi velikega slovenskega poeta Jurčeta prepričal, naj podpiše pogodbo za sloviti londonski MacMillian Book Shop. In da on še malce premišljuje, hoče iztržiti večji honorar in vse to. In smrklje so padale na njegov šarm in neizmerni pesniški talent, da se celo Anglija zanima zanj. Privoščil sem mu, seveda, why not, a ne, in sem sprejel igro. Govoril sem samo angleško, in sama sreča me je bila, sploh pa Jurčeta, da smrklje niso najbolj obvladale tega jezika. Še kar preveč sem se vživel, tako da sem glumil, da niti jebenega bambusa ne znam naročiti, pa so morale potem to one početi namesto mene. Vse lepo in prav, a ne? No ja, res. Se je pa zalomilo, ko sem se ga preveč napil in sem povsem pozabil na svoje poslanstvo, ko je didžej tistega lokala pričel spuščati hrvaške hite in sem ob vsakem posebej na ves glas kričal besedilo pesmi, ki sem jo, jasno, znal povsem na pamet. Smrklje so neumno gledale vame, nekaj sem se izgovarjal, češ, to so hiti, ki jih tudi v Londonu poslušamo in vse to, Jurče pa je enostavno zamahnil z roko in rekel: »Ata, greva!« Mislim, da sva oba izpadla totalna kretena.

Dragan je cepal, dobesedno cepal od smeha. Prav fino smo se imeli, potem pa je vstopil Miša in težil, da je čas za naš nastop, kot smo imenovali izterjave. Jurče se je v trenutku zdrznil, misleč, kaj vse se bo zdaj še zgodilo, pa sva ga z Draganom takoj potolažila, da gre samo za rutinsko stvar, da naj ga nič ne skrbi. Pa nisem povsem verjel v svoje in njegove besede. Imel sem nek občutek, še sam ne vem, kako bi ga imenoval in kje se je sploh vzel, da bo nekaj še zelo zelo narobe.

Plačali smo zapitek in se spravili v avto. Ista razvrstitev. Tam na zadnjem sedežu sem pogledal svoje še vedno krvave roke, pa potem Mišin prašičji vrat in Jurčeta, ki si je grizel ustnico.

»Saj ne, da bi me skrbelo,« je pravil, »ampak …«

Nekaj, jebiga, ga je vendarle skrbelo, pa ga je Dragan še enkrat potolažil.

»Ne se skrbet,« je rekel.

Nisem se mogel strinjati z njim.

Težav z iskanjem naslova naše stranke dejansko sploh ni bilo. Že smo stali pred vrati v tretjem štuku nekega novega bloka. Dragan, Jurče in Miša s sončnimi očali, jaz pač ne. To me je delalo malce nervoznega. Sem si pa pred nastopom na glavo fliknil še kakšno tono briljantine, ki jo je imel Jurče v žepu. Res sem bil nervozen. Verjetno je šmarjak opravil svoje. Smrtno sem si želel koke. Jurče se je prestopal tam pred vrati in res je bilo videti, in tudi zdelo se nam je tako, vsaj meni, jebiga, kot da že celo večnost čakamo, da bodo gospoda blagovolila odpreti.

No, končno so se vrata le odprla in med njimi se je pojavil suhljat mladenič, mlajši od mene, nekakšen pezde, napravljen v same spodnjice.

»Ja?« je hotel vedeti, kaj hočemo, pa ga je Dragan odrinil in že smo bili v stanovanju.

Tako smo ponavadi vstopali, da radovedni ljudje ne bi gledali skozi kukalo, kot se tisti luknjici na vratih strokovno reče. Pogledal sem Jurčeta, ki se je malce hinavsko nasmihal, pa vendarle ne povsem sproščeno. Miša je že mahal s svojo igračko in mali je brez besed gledal v nas. Stopil sem do njega, mu na dva centimetra približal svoj fris, da se je mali skoraj potegnil vase in ga vprašal:

»Kje imaš vece?«

Mislim, si predstavljate, kako me je moral gledati in kaj se je moralo plesti po njegovi glavi? Da nekoga tako tišči srat, da dobesedno s pištolo uleti na vrata in zahteva vece. Seveda mi ni odgovoril, pa sem se podal tako na pamet. Pa sem zgrešil. Prišel sem v spalnico, kjer je gola ležala neka debelušna mladenka s kot melona velikimi joškami, da kaj takega še svoj živi dan nisem videl. Res ne. Zabuljil sem se vanjo, ona pa je na ves glas zakričala in se pokrila z odejo. Kmalu so se v spalnici nacrtali vsi, sprašujoč se, kaj se je zgodilo.

»Kje je vece?« sem se še enkrat obrnil proti našemu gostitelju, če ga lahko tako imenujem.

Z roko mi je brez besed nakazal smer.

Zaprl sem se v sekret, poslušal, kaj se dogaja tam v spalnici in si s tresočo roko poskušal narediti črtico. Ni šlo. Res sem bil živčen. Pa pijan tudi, se mi zdi. Vrnil sem se nazaj v spalnico, kjer je mali že točil solze, tista njegova dečva pa odprtih ust gledala, kaj se dogaja. Mislim, ni težko sešteti dva in dva in priti do spoznanja, zakaj smo morali tako dolgo čakati pred vrati. Mali, dasa, je natepaval tole dečvo, kmečko deklino, po videzu sodeč. Miša je bil spet v svojem starem slogu.

»Šta ti je bre ova?« ga je spraševal. »Jel ti žena?«

Mali je odkimaval.

»Jel ti devojka?«

Mali je spet odkimaval.

»Jel ti bre seka?«

Mali je odkimaval. Do amena je bil presran, res. Ona pa je samo gledala v nas.

»Znači, nije! Šta je bre onda? Majka ne može da bude … Jel ti od prijatelja žena?«

Ne, je pravil mali.

»Pa jel onda od prijatelja devojka?«

Tudi od prijatelja punca ni bila.

»Znači kurva!« je zaključil Miša in mali je naredil nek gib, ki ni bil niti ja niti ne. Jebiga.

Jurče se je že bolj sproščeno nasmihal, kar pa ne bi mogel reči zase, saj me je nekaj še vedno tkalo. Jurčetu sem dal kokain in mu rekel, naj naredi dve črtici. Vzel je drogo, a se ni niti premaknil. Še vedno je gledal v malega, pa v njegovo debelo babo pa potem v Mišo pa v Dragana pa vame in tako. Dragan je prijel malega pod roko.

»Ajd ti zdaj malo s nama, da se pogovorimo nekaj muških stvari!« mu je rekel in ga odpeljal proti kuhinji. Tam sta sedla za mizo in Dragan je pred njega položil papirje, da bo malemu vsaj malo jasno, kaj se sploh dogaja. Jurče in Miša sta mu sledila, jaz pa sem še nekaj časa gledal v dečvo. Najraje bi ji rekel ali pa ji kar s pištolo zagrozil, naj mi še enkrat pokaže svoje velikanske dude, pa potem tega, ne vem zakaj, nisem storil.

Pridružil sem se jim v kuhinji. Jurče je z veseljem poslušal namen našega obiska. In ta je bil, kot je Dragan v svoji spakedrani slovenščini razlagal zdaj ne več tako presenečenemu mladeniču, da zastopamo tega in tega, ker si je mali sposodil ogromno denarja, na napačnem koncu, če mene vprašate, da si je kupil tole rupo od stanovanja, kjer smo se nahajali in kjer je mislil, in kot se je izkazalo, se je motil, da bo lahko v miru kavsal to svojo molzno kravo, o kateri so imeli njegovi starši verjetno marsikaj povedati in so mu jo, se mi zdi, strogo odsvetovali. Posojilo ni bilo ne vem kakšno, je bil pa mali naivčina na celi črti. Sposodil si ga je namreč pri nas, kot že rečeno, na napačnem koncu. Od borih petdeset tisoč mark je njegov dolg, po naših tedenskih obrestih seveda, zrasel na za večino ogromnih skoraj tristo tisoč. Iste valute, jasno. Jebiga, od takih bedakov, kot je tale dečko, smo prav fino živeli. Mali je seveda pričel točiti debele solze, kar je Jurčeta podžgalo v tej smeri, da se je takoj lotil priprave črtic, kar na njegovi mizi, Miša pa, ki ga takšne stvari spravljajo ob živce, je na presenečenje vseh vstal in se podal v spalnico.

»Polako s tem,« je rekel Dragan Jurčetu in mislil, jasno, na kokain.

»Ja, ja,« je rekel Jurče, jaz pa sem pogledoval proti Miši. Imel sem ga na sumu, da misli posilit tisto dečvo tam, potreben, kakor je. Pa ni bilo tako. Pripeljal jo je za mizo, povsem golo in obilno, rekoč, da ga je skrbelo, da ne bi po neumnosti zavrtela kakšno 113 na svojem mobiju. Dragan mu je pokimal, mali pa je gledal v Jurčeta. Verjetno še nikoli ni videl tega belega prahu in verjetno ni imel niti najmanjšega pojma, kaj bomo z njim. S prahom, seveda. Po vsej verjetnosti je mislil, da je to nekakšen serum resnice, ki mu ga mislimo dati, pa je kot iz topa začel drdrati neke izgovore. Da je bil takrat naiven, da ni vedel v kaj se spušča, da je bila doma cela štala in je hotel stran od starih in podobna cmerava sranja. Jebiga. To nas ni zanimalo, res ne. Tista njegova je vseskozi pogledovala v moje krvave roke in mislim, da jo je to še najbolj sililo na rob obupa. Češ, verjetno sem tisti dan zaštihal že deset takšnih kalibrov kot sta ona in njen tipček. Mi pa smo vsi gledali v njene ogromne joške. Res še nikoli nisem videl kaj podobnega. Sedela je tam za mizo, pol metra stran, pa se mi je zdelo, da so se te njene joške vseeno razlezle čez pol mize. Res. Sploh pa ni mogel odvrniti pogleda od nje prepotrebni Miša. Odložil je pištolo na mizo in buljil vanjo. V dečvo, jasno, ne v pištolo.

Z Jurčetom sva potegnila vsak eno črto. Jaz sem vstal in stopil dečvi za hrbet. Dotaknil sem se njene joške. Niti zdrznila se ni. Niti trznila ni. Mali pa tudi ni rekel ničesar, nasploh nihče, le Jurče se je na ves glas smejal.

»Daj jo, Ata,« mi je rekel.

Vrnil sem mu nasmeh in resno pomislil na to. Dragan me je samo očitajoče pogledal in sem umaknil roko. Dolgočasil sem se. Ni bilo prave akcije, takšnih objokanih frisov pa sem tudi imel že vrh glave.

»Dobro! Kaj čemo mi zdaj naredit?« ga je vprašal Dragan. »Ti verjetno nimaš kod sebe taj denar, kaj?«

Mali je odkimaval. Hotel sem Draganu reči, naj že opravi tisto rutino, zaradi katere smo se nahajali tam. Vendarle je to prvi obisk. Naj mu zagrozi in mu pove, da se bomo še vrnili in to. Na kratko, da bi bilo najbolje, da gremo. Ne samo zaradi tega, ker ni osnovnih šans, da bo mali kdajkoli zbral ta denar, saj ničesar nima, za tole rupo pa bo v jebenem Žužemberku iztržil največ trideset čukov, niti marke več, pač pa tudi zato, ker sem imel občutek, da bo nekaj še hudo narobe. Da bi bilo najbolje, da gremo nazaj v oštarijo, najdemo pofukani džuboks, si nabijemo tisto Zora je svanula in zvrnemo še kakšen liter šmarjaka, jebiga. Živčno sem se prestopal po fletu, še bolj živčno gledal v tisti dve meloni na kmečki deklini in razmišljal o tem, da bi si spet vrgel kakšno črtico v nos.

»In kdaj bi ti smogao te … ta denar?« spet Dragan.

Mali je odkimaval. Brisal si je solze in zmajeval z glavo. Spet isto sranje: da ni vedel, v kaj se spušča, da ne bo nikoli več in podobno. Prekipelo mi je. Stopil sem do umivalnika in z vso silo treščil po pipi. Odlomil sem jo. S pipo v krvavi roki sem se spomnil davnih brigadirskih dni. In spet, jebiga, ljubezni v zvezi s tem. Brez komentarja. Stopil sem do njega in ga mahnil z njo po buči. Z vso močjo. Padel je po tleh. Sklonil sem se nadenj in mu v obraz kričal:

»Jebenti boga! Jaz sem ti gradil tale vodovod, jaz sem kopal jarke, da imaš ti zdaj pofukan vodovod. Tako rekoč v mojem fletu, ej! Petinosemdesetega, mali! Petinosemdesetega sem jaz tule švical in ti gradil pofukan vodovod. In ti boš mene zajebaval? Ti boš mene v glavo jebal? Kaj bi sploh rad? A? Kaj bi rad?«

Mislim. Totalka se mi je odrolalo. Spomnil sem se tistega Velenjčana in njegovih groženj. Jurče se je na ves glas smejal, Dragan in Miša pa sta bila na smrt resna. Takšna je bila pač njuna vloga. Meni se je pa res do amena zrolalo. Nisem igral. Kar po srbsko sem začel kričati nanj.

»Ti češ mene da jebeš, a? Hočeš da me jebeš? Hočeš da me jebeš sada, a? Eto,« sem mu rekel in si potegnil hlače in gate do kolen. Počepnil sem in mu pred nos nastavil svojo rit. »Hočeš da me jebeš, a? E pa jebi me onda? Jebi me, majku ti!«

Z nago ritjo sem se usedel na njegov presrani fris, malce pošejkal z njo, potem pa sem vstal in ga še enkrat mahnil z odlomljeno pipo. Tokrat po kolenu.

»Počasi, počasi. Pa ljudi smo,« je rekel Dragan in dvignil malega. Posadil ga je nazaj na stol. Iz glave mu je tekla kri. »E, pa zdaj … Kaj bomo?«

Spet isto sranje. Jok, izgovori, patos do fundusa. Jaz sem do konca znerviran stopil do hladilnika in pobrskal za pijačo. Ni je bilo. Jurčetu sem namignil, naj naredi črtice. Lotil se je. Dragan je zmajeval z glavo nad našim klientom in rekel:

»Še meni jednu!«

»A lahko jaz tudi?« se je oglasila tista debelušna donda.

Vsi smo se zagledali vanjo. Pa se potem spogledali in padli v smeh.

»Pa daj še njej,« sem rekel.

»Zakaj ne. Daj ji naredi,« je rekel Dragan.

In Jurče je kar tam na mizi naredil štiri črtice. Zvil je bankovec in ga najprej podal dečvi. Malce nerodno se je sklonila nad prah, pri tem pa so jo ovirale njene ogromne joške. Videlo se je, da je prvič počela to stvar, pa je bolj kot ne odpihnila vse črtice. V nos ji je šlo bore malo.

»Joj, jebelacesta,« je rekla in nas s strahom pogledala. Mislim, da ni bila povsem normalna. Mi tolčemo po njenem karkoli že, ona pa bi se drogirala. Ona bi črtico, jebenti. Mislim, kam gre ta svet, a?

»Ne se skrbet,« se je štosiral Jurče, oponašajoč Dragana, in jo pri tem pobožal po eni od njenih jošk. Ni se umaknila. Z Draganom sva se spogledala in mislim, da sva imela iste misli. Dragan je vstal in stopil do Jurčeta. Pokazal mu je, naj se umakne s svojega stola. Sedel je na njegov stol, popravil razpihane črtice in se obrnil k dečvi.

»Vidi, tako je treba,« je rekel in si vrgel eno črtico v nos.

Z Jurčetom sva se smejala.

Mala ga je gledala in mu kimala. Potem je Dragan vstal, stopil do nje in jo še on prijel za joško. Mislim, če bi videli to čudo od jošk, bi razumeli, zakaj smo se vsi hoteli dotakniti tistih balonov.

»A su prave?« je zanimalo Dragana.

Dečva je pokimala.

»Majke mi,« je rekel Dragan.

»Kurva,« je rekel Miša, jaz in Jurče pa sva se sklonila nad črtice. Požrešno, s pogledi, usmerjenimi k balonom, sva jih butnila vase. Dragan ji je še kar otipaval in jo spraševal:

»A da se nas dva malce premaknemo u spalnicu, dok ta tvoj razmišlja, kje bo dobio denar, a?«

Dečva je skomignila z rameni in imel sem občutek, da je bila za stvar. Tudi jaz sem bil, jebiga. Miša je gledal v nas, se živčno presedal tam na svojem stolu in spet rekel: »Kurva!«

Ne vem, ali je bila dečva tako prestrašena, da ni proti ničemer imela nič, ali pa preprosto ni imela sto čistih. Ne vem, jebiga. Jurče se mi je nasmehnil. Tudi on je bil za stvar. On je vedno za stvar. O tem ni niti najmanjšega dvoma. Vrnil sem mu nasmeh, takrat pa se je zgodilo nekaj povsem nepričakovanega in nekaj, kar nam ne gre ravno v prid. Mali je zagrabil za Mišino pištolo, ki je ležala tam na mizi in jo nameril v Dragana.

»Samo dotakni se je, pa te ubijem! Ona je moja! MOJA!« je kričal ves nervozen in krvav.

Vsi smo vstali s stolov in stopili korak nazaj. Mislim, Miša! Idiot. Mu je res treba vedno mahati s svojo bedasto pištolo in biti poleg tega še tako neumen, da jo pusti na mizi, na doseg klientu, medtem ko on cel slinast pogleduje v njegovo babo, ljubico, karkoli že pač je. Kreten. Bebec, skratka.

»Miša, jebenti,« sem rekel. »Moral bi ti oviti žico okoli vratu,« sem mu rekel.

»Ej, polako! Počasi, fant,« je rekel Dragan in poskušal stopiti korak proti njemu.

»Stoj pri miru, če ne te ub … Če ne te ubijem!« je kričal mali in bil je do amena presran. Tudi tista njegova dečva se je nenadoma pričela totalno tresti. Preveč za navadnega smrtnika, res. Gledal sem v njo, pa v njenega drekača, v pištolo, ki jo je držal v tresoči se roki, pa potem spet njo. Nenadoma jo je vrglo s stola, po tleh, kot je bila dolga in široka. In šele tam na tleh jo je pričelo tresti. Mislim, vsi smo zmedeno pogledovali naokoli. Sem in tja.

»Mamica moja,« je rekel mali, ko je to videl. »Napad ima!«

Da je imela dečva epileptičen napad, nam je takoj švisnilo. Mali je gledal vanjo, pa sem to izkoristil in ga z odlomljeno pipo, ki sem jo še vedno držal v svojih krvavih rokah, z vso močjo mahnil po buči. Mali se je zvalil na tla, in pri tem pritisnil na petelina. Gromozansko je počilo, a metek na srečo ni zadel nikogar. Končal je nekje v stropu in odveč je besedi, kako je ta pok prebudil in po vsej verjetnosti zdramil zaspani Žužemberk. Potem smo se vsi vrgli nanj in mu vzeli igračko. Fino smo ga obdelovali s pestmi, Jurče pa je z nogami nabijal vanj. Mali je histerično cvilil, tam, kakšen meter od njega, pa se je tresla tista njegova dečva, gola, bila je ena sama tresoča maščoba, s tistimi svojimi dondami, ki jih je premetavalo po pol metra sem in tja. Res, jebenti. Bilo je kot v nekem tretjerazrednem filmu, z oznako: Mladini do osemnajstega leta ne priporočamo ogleda. Prvi je prišel k sebi Dragan, ki je tam iz umivalnika vzel kuhalnico in jo vtaknil dečvi med zobe.

»Da ne bo pregrizla jezik, jebo ga ti!« je rekel in se hitro odmaknil od nje.

Mislim, božjast jo je vrgla, ej. Res, da ni prvič, da sem videl kaj takega, ampak tako … Kako naj rečem? Tako očitno pa še ni bilo, jebiga.

Potem smo se malce umirili. Vsaj za malenkost, za en hip. No, pa to ne drži v celoti. Miša se namreč ni. Spoznal je svojo neumnost, ki jo je storil s tem, ko je odložil pištolo na mizo, in je zdaj ves besen porinil njeno cev malemu v usta.

»Hteo si da me ubiješ, jel! Da me ubiješ, to bi ti, a? E pa nije lako ubiti, mladiču. Nije ni malo lako!« mu je trobil in se ves tresel. Nisem ga še videl tako norega, res ne. Bil je veliko bolj penast kot zjutraj, ko je meni grozil s smrtjo. In nasploh je v tistem kurčevem fletu vladala totalna zmešnjava. Kričanje od vsepovsod, moje pospravljanje koke v žep, Jurčetova živčna hoja gor in dol, Draganovo ogledovanje božjastne dečve, kot bi bila hudič, in takrat … Bum! En sam bum in sploh mi ni bilo treba pogledati, kaj se je zgodilo. Pa vendar! Vsi smo se zagledali v Mišo, ki je bil še vedno sklonjen nad malega, mu še vedno tiščal cev pištole v usta, sam pa je bil popolnoma pošprican od krvi. Navlečen vse te krvi je še dvakrat ali trikrat sprožil v njegove možgane. Ne vem. Nisem štel. Streli so odmevali v moji glavi in kri je špricala povsod naokoli. Jeba, vam pravim, težka jeba. Vsi smo obnemeli in gledali v Mišo in njegovega mrliča, mater. Kar nekaj časa. Potem pa je prvi prišel k sebi Dragan in rekel:

»Momci, crta. Brišimo!«

Bila je stvar trenutka. Pravzaprav je vse skupaj bilo le en jebeni trenutek. Panično smo se pognali iz stanovanja, tam na stopnišču naleteli še na neko staro radovednico, jo skorajda pomendrali pod sabo, ko smo tekli navzdol, in šele v avtu, ki je s cvilečimi gumami speljal s parkirišča, sem videl, da v svoji krvavi roki še vedno držim odlomljeno vodovodno pipo. Odvrgel sem jo skozi okno. Bila je stvar trenutka. Bil je trenutek.

Jebenti osemdeseta in vodovod, ki smo ga naredili, sem pomislil, rekel pa sem, do konca zmeden, res ne vem, kaj mi je bilo, da sem to rekel, ampak rekel sem:

»Da bi se oglasili do oštarije na liter šmarjaka, verjetno ne pride v poštev, a?«

Še z enkrat večjo naglico kot zjutraj smo jo pičili nazaj v Ljubljano. Takrat sem si šele zaželel oviti Miši žico okoli vratu. Vseskozi, vseskozi sem vedel, da bodo s tem idiotom še resne težave, res. In že zjutraj je šlo vse narobe. Čutil sem. Čutil. Na urinu sem čutil, da bo jeba, res. In sploh nisem hotel razmišljati, kaj se je zgodilo. Niti to, kaj je bilo in bo s tisto dečvo. Ležečo na tleh, s kuhalnico med zobmi.

»Šit, ej, stari, šit … šit, šit, šit …« je v nedogled ponavljal Jurče, Dragan pa je kričal nanj, da naj bo tiho, da poskuša razmišljati in sploh. Miša … Ne vem, kaj je bilo z njim. V njegove kurje možgane se po vsej verjetnosti tako in tako ne more vtihotapiti nobena, še tako zvita misel. V meni pa so se hudobnice prepletale. Pa tega nisem hotel. Da je to zaradi sončnih očal, da je bilo do zdaj vse v redu, saj so mi prinašale srečo. To sem razmišljal. Da je spet, jebiga, vsega kriv Miša, ki mi jih je sklatil z glave in polomil in še in še.

Pičili smo jo. Ful. Mimo mest in naselij, imen ne vem. Vem pa, da sem se popolnoma usral, ko smo kakšnih dvesto metrov pred sabo zagledali prometno policijo. Mahali so nam, že na dvesto metrov. Kako ne bi, saj smo jo pičili skoraj dvesto na uro in jasno je bilo, da nas bodo v vsakem primeru ustavili. Dragan je še povečal hitrost.

»Pelji naprej,« je rekel nekdo. Možno, da celo jaz.

A Dragan je pred njimi na vso moč zavrl, da nas je po cesti neslo kar nekaj metrov. Hitro je stopil iz avta in tekajoč proti njim kričal:

»Hitro, hitro. Baš sam vas isko. Tam dol, kak kilometer nazaj zbila se težka prometna nesreča. Hitro, hitro!«

Kot ne bi verjel svojim ušesom in očem sem gledal nazaj. In, dijo porko, kaj sem videl? Tisti policaj je z roko nakazal Draganu, da se mu zahvaljuje za prijaznost, sedel v avto, obrnil in z vključenim tidl didl speljal v smeri, ki mu jo je pokazal Dragan. Mislim, ej. Ne bi verjel, če ne bi videl. Res ne. In vsaka čast Draganu za izvirnost, in da zna v še tako zajebanih trenutkih ohraniti mirno kri in trezno glavo. Ej! Kapo dol.

Nihče se ni nasmehnil domislici in prigodi, pa čeprav bi drugače pokali od smeha. Molče in res molče smo nadaljevali do Ljubljane, kjer pa je vendarle počilo. Miša je začel, da je vsega tega kriv Jurče, ker kaj hudiča pa ima za početi na naših pohodih. Jaz pa sem spet z vso močjo butnil Mišo v njegovo bebavo bučo. Nisem se mogel zadržati. Ni bilo šans. Kričal sem nanj, da je bebec, da kaj hudiča se mora vedno igrati s tisto svojo pištolo. Zakaj mi je zlomil očala? Da bi mu zjutraj res moral oviti žico okoli prašičjega vratu in vse to. Potem je Miša nameril pištolo vame, pa je pričel po njem udrihati tudi Jurče. Dragan nas je komaj umiril. Z resnim glasom je za naslednji dan napovedal sestanek. Tudi Jurče da mora nujno priti. Jebiga, je rekel, tudi on je zdaj v tem. Nocoj pa naj si odpočijemo. Naj prespimo in premislimo zadevo. Da je treba o zadevi molčati, je bilo jasno. In tu moram nujno priznati, da me je takoj zaskrbelo, kajti Jurče je tip, ki mu takšne pizdarije pomenijo kruh, nekaj, o čemer potem še dneve in tedne razpreda, po navadi na napačnih krajih in mestih. Pa jebiga. Kot je rekel Dragan, zdaj je tudi on v tem. Kar je, je. Vsakemu od nas je stisnil zajeten snop penezov v roke, rekel, da je to za molk, da naj se s tem denarjem kam umaknemo, in to je to. Pomirili smo se in jaz in Jurče sva izstopila pred Orto barom.

In v Ortiču?

Nič posebnega. Vse, česar se spomnim, preden me je tema popolnoma prekrila, je bilo Jurčetovo vprašanje.

»A misliš, da bi res dala vsem?«

»Kdo?«

»Tista donda. Joškarica. Misliš, da bi res dala vsem?«

5.

Imam občutek, da sem človek, ki ne prenaša avtoritete. Nikoli je nisem. Že od malih nog, kolikor se spominjam, sem imel vedno težave s tem. Spominjam se, da so me nekoč v šoli postavili za reditelja, kar mi je, roko na srce, godilo, da so me ostali vsaj malce upoštevali, sem pa takrat, jebiga, spoznal, kaj to sploh je, avtoriteta namreč. Pravzaprav sem spoznal hierarhijo. Lestvico. Tistih bolj in tistih manj pomembnih, avtoritativnih, če že hočete. Da je vedno kdo nad tabo, pa če si ne vem kje. Kadar si nad kom, je še nekdo nad tabo. Torej, če zaključim s tem in se raje povrnem na zgodbo, ki se je godila v časih, ki jih spremljate, sem spoznal, da je še najbolje biti nihče. Biti nič, in da ni nič nad tabo in nič pod tabo. Jebiga.

No, pa vendar: zgodba!

Bil sem na poti v Pardubice. Moral sem iti. Zaradi vseh jeb, ki so se zgodile, in da bi se, kot bi rekel Dragan, zrelaksirao. Pa vseeno bi lahko rekel: Pardubice so se zgodile povsem nepričakovano. In res so se. Tja smo jo od vam znanih mahnili jaz, najprej jaz, seveda, pa Mičo in Dostojevski. Kot sem že omenil, je Mičo šahist, šahist svetovnega formata, in jo je mahal na … pazi to! Na evropsko prvenstvo v šahu, ki se vsako leto dogaja na Češkem, tam v Pardubicah. Jaz in Dostojevski sva ga spremljala kot njegova sekundanta. Z razlogom, seveda. Vsak s svojim. Dostojevski je ljubil vse vzhodnjaško, slovansko in sploh, jaz pa …

Sem že povedal: moral sem iti. Razlog: Ata je bil spet pijan. Pa ni bilo samo to. Kot že rečeno, me je že nekaj časa vleklo drugam, no, sicer ne ravno na dolgočasno Češko, pa vendar, malce spremembe ne škodi, a ne? Pa še moji iz ekipe so bili mnenja, da bi se bilo pametno za nekaj časa umakniti s terena in sploh. Ker … ker, amiši dragi, šlo je čez rob. Pa ne govorim samo o tistem dnevu v Žužemberku. Tisto je, jasno, tudi bilo, kot se reče, čez rob, a zgodilo se je še nekaj drugega. Tudi zelo zaskrbljujočega, nekaj velikega, nekaj, zaradi česar je bilo treba dobesedno spizditi iz države.

Bilo pa je nekako takole:

Bil je povsem normalen dan. Bila je sobota ali nedelja, ne vem več, v glavnem neki dan, ko tistim zaposlenim ni bilo treba iti v službe, otrokom pa ne v šole. Možno je tudi, da je bil kakšen praznik, ampak saj je vseeno, v glavnem, z mulcem sva bila sama doma. Kar nekaj dni sem se že zadrževal doma. Med štirimi stenami. Bral sem, poskušal s pisanjem, največ gledal teve in tako. Pa mi nič od tega ni šlo. Jebiga. Bili so dnevi po, če me razumete. Kaotični in dolgi, dolgi, dolgi. Živci so mi delali sto na uro, kadil sem kot zmešan in v prečutih nočeh prisluškoval avtomobilom pred blokom, misleč, eto, prišli so pome, mater jim jebem. Hudo hudo je bilo z mano in, ajde, recimo temu, da so bili res hudi hudi časi. Imel sem občutek, da se nekaj pripravlja. Da se nekaj kuha. In potem? Potem je prišel tisti dan …

Bilo je dopoldne. Lola je vzela avto in se odpeljala k neki prijateljici, se dogovarjat, kot mi je rekla, nekaj o skupnem obisku nekih slapov tam na Gorenjskem, pod nekim akom ali kaj. Lahka tura, primerna za otroke in vse to. Jebiga. Tja da bi šli na nek družinski izlet še z nekimi ljudmi, nekimi njenimi znanci ali celo z neko njeno žlahto, ne vem. Ni me ne vem kako zanimalo. Takšna družinska srečanja ali pač izleti parčkov, to mi je od nekdaj šlo preveč na k-k-k. Sem pa privolil v to iz čistega občutka dolžnosti, saj mi je Lola takoj očitala tisti dan, ko bi moral z njo in tamalim po nakupih v BTC, pa sem, jebiga, zamočil, ker sem se valjal v postelji svoje ljubice. Tudi tista peresnica, ki sem jo potem prinesel domov kot nekakšno bedasto in sploh za lase privlečeno opravičilo, seveda ni omilila Lolinega besa. Pa še za en drek je bila, kot se je izrazila, z nekimi tretjerazrednimi flumastri, smrdečo radirko in sploh. Da danes ne delajo več takih kot nekoč, je rekla, in seveda sem se strinjal z njo. Po natančnem pregledu sem ugotovil, da je bila peresnica res za en drek. Morda celo za dva, jebiga, kaj pa vem.

Torej sva se z malim kratkočasila, kolikor se je le dalo. Igrala sva se igre brez meja. Iz stolov, mize in nekaj uporabnih omar sva naredila ovire, in tisti, ki se je v krajšem času splazil skozi, čez, okoli in naokrog teh ovir, je bil zmagovalec. Izgubljal sem, jasno. Moje telo ni več telo sedemnajstletnika, ki je, povedano povsem po pravici in v skladu z resnico, polnilo gole širom po nekdanji skupni državi. Ampak mali je užival v igri in to mi je povsem zadoščalo. Verjetno so bili to trenutki, ko me je imel najraje na svetu, kot je povedal ravnatelju na prvi dan svojega šolanja. Skratka, vse je bilo v redu, živčki tip top in sploh, pa na koko nisem niti pomislil. Malček me je motilo edinole zvonjenje telefona. Kar veliko se je oglašal. Telefon, namreč. Pa sem vsakokrat poslal Tina, da dvigne slušalko, tudi moj mobi, češ če bodo videli, da živim posrano družinsko življenje, me bodo vendar pustili pri miru. Pa se ni vedno obneslo.

Klicala je Lola: A je vse v redu?

Klicala je mati: Zakaj nič ne pokličeš?

Klical je Jurče: Ej, stari, mater smo ga!

Klicala je Kika: Kdaj se kaj vidiva?

In, jebiga, klical je Dragan: »Jes čitao cajteng?«

»Sem!«

»A si vidu ono jebu?«

»Sem, ampak …«

»Mala se nič ne sječa. To je u redu. Nič očividaca, sploh nemaju nič!«

»Ja, sem videl, mislim, bral. Ampak vseeno me malce skrbi, da …«

»Vem jaz to, dobro jaz to vem. Onaj tvoj intervju, vem jaz … Slika i to. Daj, posluš ti mene … maš ti li tud u knjigama svoju sliku? Maš?

»Imam!«

»E, ni u redu. Jebala te tvoja nar … narc … Jebo te tvoj narcizam, Njegošu! Pa dobro, ona za sad še nič ne ve, se ne spomne nič. Če pa bo se, bomo že nekaj sredili. Samo se ti sad umakni sa terena, pa bo prec u redu. Kapišo?

»Kapišo, šefe.«

»Nemoj ti men šefe. Mam jaz dost šefova na glavi!«

Potem je odložil, z malim pa sva nadaljevala z igro. Z igrami pravzaprav. Brez meja. Dragan je bil precej zaskrbljen. Pa ni bil edini. Avtoritete in to. Dragan je bil moja avtoriteta. Njemu in samo njemu sem odgovarjal za svoja početja v tovrstnih, naših zadevah, on pa nekomu drugemu. On je bil avtoriteta in zato mu je po glavi sralo še več visokoletečih ptičev. Tako pač je, jebiga. Ampak Dragan je bil avtoriteta, ki sem jo še kolikor toliko prenašal. Lahko bi celo rekel, da sem mu povsem zaupal v njegovih odločitvah, saj se mi je od nekdaj zdel trezna in racionalna oseba. To je pokazal tudi na srečanju, ki ga je sklical takoj naslednji dan, ko smo se vrnili iz Žužemberka. Mišo je takoj poslal nekam v Bosno, v neko vukojebino, Jurčetu je zagrozil celo s smrtjo, če bo komurkoli samo pisnil o zadevi, ki se je pripetila, meni pa je nekako kot zaupal, ker sem pametan in vse to, pa me je samo opozoril na moje težave z zadetostjo, takšno in drugačno, in mi predlagal, zgolj zaradi tega, da bom se malo zrelaksirao, krajši izlet na morje ali pač kam drugam. Gledat ladje in to. In do nadaljnjega, naj se ne videvamo. Če bo kaj nujnega, bo on urejal zadeve. Tako.

A jaz sem bil vseeno malce v negotovosti. Motila me je tista fotka v časopisu, ki pa, jebiga, sploh ni bila edina. Namreč, takšnih in drugačnih fotk, dobrih in slabih, sem si v svojem življenju zbasal kar nekaj po raznih časopisih in revijah. Bil sem edini, ki bi ga lahko tista epileptičarka prepoznala. Pa ne samo ona konec koncev, tudi v kafiču smo bili, a ne? Sicer res v kotu in v času, ko je bil bore malo obiskan, pa vendar. Tudi oni bi me lahko prepoznali. Pa še brez očal sem bil navsezadnje. Odkrit. Gol, kot od matere vzet.

Moje počutje pa ni niti malo zanimalo mojih znancev, prijateljev, družine in ostalih. Telefon je še kar neusmiljeno brnel in že po prvem cin cin je Tin že držal slušalko v roki in posrečeno pravil:

»Tin Čater pri telefonu. Prosim?«

Mislim, mali je bil dasa ena a, tu ni kaj. Potem je dal slušalko meni in spet ista pesem. Nekdo je hotel to, nekoga je zanimalo ono itd. Klicala je tudi Lola, že tretjič, misleč, da sem malega zaprl v špajzo in šel na enega svojih pivskih pohodov. Tolažil sem jo, da ni čisto tako in da nimam niti najmanjšega namena zajebat stvari še bolj, kot so. Seveda ni imela niti najmanjšega pojma, na katere stvari mislim in to, pa je vseeno pozneje spet poklicala in rekla, da prihaja po malega.

»Ma ni ti treba,« sem rekel. »Prav fino se imava! Igrava se igre brez meja!«

»Saj, ravno te tvoje igrice brez vsakršnih meja mene še najbolj skrbijo,« je rekla. In potem: »Saj ne gre za to. S Tino in njenim Andražem gremo v živalski vrt, pa sem pomislila, če bi šel Tin tudi. Zate vem, da ne bi šel. Ti tako in tako ne prenašaš živali!«

»Ni res,« sem rekel.

»No, vseeno. Zdajle pridemo po Tina, potem pa bomo verjetno ostali pri Tini. Ti pa si malo odpočij od mene in malega,« je rekla in se nasmehnila.

Pokimal sem in odložil slušalko. Kar se tega tiče, je bila Lola povsem okej. Mislim na to, da je bila prepričana, ali pa tako vzgojena, ne vem, da mora imeti moški svoj mir. Da mu mora dati tu in tam prostor, da si oddahne od vsega skupaj. S takimi prenočitvami pri prijateljih, žlahti ali kje drugje je bila radodarna vsaj enkrat na mesec in to je bilo v redu. Pa ne, da bi kdajkoli pomislil, da ima kakšnega ljubimca in to. Preprosto se mi ni zdela takšna, čeprav, glede na izgled, se mi zdi, ji snubcev nikoli ni manjkalo. Verjetno pa ne bi na takšne hojladrije vlačila s sabo tamalega, a ne? No, kakorkoli že, ni me skrbelo, prav razveselil sem se takšnih in podobnih novic, pa sem že Tina prepričeval, da bo v živalskem vrtu prva liga, da imajo nove tigre in takšna sranja.

»Ampak jaz bi se raje igral s tabo,« je rekel. »In tam sem bil že stokrat!«

»Vem, ampak Lola bo tam, in Tina in Andraž!«

»Andraž je krele,« je rekel.

»Ja kje pa si pobral to besedo? Sploh veš, kaj je to krele?

»Ja, vem!«

»No, kdo je krele?« me je zanimalo.

»Andraž je krele,« je rekel in se nasmejal. Bil mi je všeč. Res je bil faca. Res pa je tudi, da jaz sploh nisem vedel, kdo je Andraž. No, vedel sem, da je to od Tine, neke Loline prijateljice, sinko, nekako Tinovih let, ampak videl ga nisem še nikoli. Torej, pač ne morem soditi o tem, ali je krele ali ne, a ne, bom moral kar Tinu verjeti na besedo.

»Zakaj pa ti, ata, ne greš nikoli z nami v živalskega?« me je spraševal.

»Nimam časa, mali,« sem rekel. »Veliko dela imam. Ata mora delati, veš, da se lahko ti voziš s kolesom in hodiš v živalski vrt!«

»Ampak jaz nočem v živalski vrt,« je spet rekel.

»Vem, vem, pa vseeno moram delati.«

Mislim, mulci te lahko s svojimi povsem iskrenimi vprašanji in odgovori spravijo na rob obupa. Spravijo te lahko v zagate, ko ne veš več, kaj bi rekel. Zmedejo te s čisto logiko, jebiga.

»Lola pravi, da nimaš rad živali,« je rekel.

»Imam, sine. Imam,« sem rekel in se odločil, da bom poskusil z njegovo iskrenostjo, brez parafraziranja in podobnih sranj. »Živali imam od nekdaj rad, Tin. Ljudi pa ne. Ljudje so po večini slabi ljudje. Ne vsi, veliko pa. Živali imam zelo rad in zelo rad jih gledam. Ampak ne zaprte. In ravno slabi ljudje so jih zaprli tja, sine,« sem mu rekel.

Pokimal mi je. Zamišljeno je zrl predse, tam sredi ovire, sredi nekega stola je obtičal, ležal na tleh in zamišljeno gledal pod strop.

»A tigre tudi?« je potem vprašal.

»Kaj tigre?«

»A tigre so tudi zaprli?«

»Tigre tudi.«

»Pa ptice?«

Ne vem zakaj, ampak ptice je imel najraje. To pesem z dreves.

»Tudi! Tudi ptice,« sem rekel.

»In zato se ne morejo zaleteti v sonce, tudi če bi hotele, a, ata?«

Nasmehnil sem se mu, ga dvignil in si ga posadil na kolena. Prešinilo me je, da bi zelo težko živel brez njega. Vendarle je nekaj posebnega. In če bova z Lolo šla kdaj narazen, jebiga, se bom na smrt boril, da mali ostane z mano, pa je povsem vseeno, kje se bova potikala. Tako je s tem, pa naj stane kar hoče. Pozneje mi je zatrjeval, ali pa me spraševal, ne vem natančno, da bi se pticam osmodile in zažgale peruti, če bi se zaletele v sonce, in bi, jasno, umrle.

»Včasih, sine,« sem mu rekel, »moraš za svojo svobodo in uresničitev svojih želja plačati visoko ceno.«

Verjetno me ni razumel, ampak poizkusil sem z iskrenostjo, jebiga. Potem je že bila na vratih Lola. Izročil sem ji malega, ona, vsa veselovoljna, jebenti, kak izraz, mi je stisnila lupčka na lica in, ajde, Ata, lepo se imej. Se vidjamo!

Razveselil sem se tako imenovane svobode, da bom sam in vse to, ampak … Tu je tisti ampak! Bilo bi bolje, da ne bi prišlo do tega, kajti zgodilo se je nekaj strašnega, nekaj, kar je moje probleme le še povečalo.

Z Jurčetom sva sedela pri meni doma in pila. Objestno sva praznila buteljko za buteljko in iz trenutka v trenutek postajala še sama vse bolj objestna. Kar nekaj sva jih že uničila, buteljk namreč, in vsako posebej sva zabrisala skozi odprto okno. Jebiga, tako se nama je pač zahotelo.

Bil je lep dan, meni pa se je obetal še lep večer. Takoj ko je Lola popokala tamalega, je spet zazvonil telefon. Bil je Jurče. Nervozen, žejen, brez družbe, v osami, kot se je izrazil, ker ga je bilo strah, da bi, kot je to v njegovi naravi, odprl gobec in povedal stvari, ki jih pač ne bi smel. Saj, veste, amiši moji, za katere stvari gre, a ne? Takoj sem ga povabil, da naj pride k meni, po možnosti privleče še koga poleg, pa je rekel, da bo prišel sam, da se je treba pogovoriti o sajvestečem in tako. Tudi prav, sem navrgel, pridi, čakam te, ljubček zlati. In je kmalu pozvonil na moja vrata, potreben besed in, za to pa je kar sam poskrbel, velikih količin vinca. Privlekel je cel nahrbtnik buteljk, nekih makedonskih, poceni in dobrih. Lotila sva se jih. In kot že rečeno, pridno sva jih praznila in jih malo manj pridno, nič hudega sluteč, metala skozi odprto okno. Jurče je bil živčen. Jaz niti ne. Vsaj tisočkrat sem mu moral povedati, da naj ga ne skrbi zaradi tistega tam spodaj v Žužemberku. Da se mala ničesar ne spominja, tako je vsaj rekla policajem in tako je pisalo v časnikih, tudi na teveju je bilo, jebiga, da ne more nič povedati, ker nikogar ne pozna, se ne spominja najbolje, da je imela napad in to. Skrbelo ga je, ker je bila tudi njegova fotografija objavljena že v več časopisih in revijah, in da bi bilo to lahko zelo zelo narobe.

»Jebiga, Jurče,« sem mu rekel, kot bi verjel v svoje tolažilne besede. »Dobro smo ti plačali za to sranje, veliko tega honorarja je bilo namenjenega tudi molku. Zato nehaj razpredati o tem. Sploh pa, jebiga, si imel sončna očala. Za nekaj časa in morda za naslednje fotke si pusti dolge lase, malce brade in si postrgaj to briljantino z buče!«

»To pa ne,« je rekel in nagnil buteljko. »Briljantine pa ne dam dol!«

Jebiga, kaj pa naj mu rečem. Vsekakor pa bo, če se bo mala joškasta božjastnica česarkoli spomnila, Dragan uredil zadevo. Za to je plačan, pa sploh ne tako slabo, kot bi si kdo mislil.

Z Jurčetom sva navijala glasbo in čvekala raznorazne bedarije. Tu in tam sva pogledala skozi okno, kam letijo preklete prazne buteljke, potem pa spet sedla nazaj za mizo in se nalivala. Kar iz flaše, pravzaprav iz buteljke, sva pila, objestno, kot že rečeno, brez kozarcev.

»Kozarci so za pičke,« je menil Jurče.

Strinjal sem se z njim, kaj pa naj bi. Telefon je še vedno zvonil ista sranja. Kako si? Kdaj prideš? S kom si? Mislim, ej. Na vsak klic sem odgovarjal povsem avtomatsko. Kot nekakšna prekleta telefonska tajnica. V redu! Kmalu! S pesniki! Ipd., itd. Bil pa je klic, ki me je malce otreznil, klic, pri katerem tajnica ne bi imela kaj pomagati. Bil je tisti iz Velenja, tisti gostilničar, ki je v cajtengu videl mojo fotko in mi enkrat že grozil. Resda malce otreznjen, sicer pa še vedno krepko nadelan, sem začel kričati v telefon, da naj kar pride, da ga čakam z malokalibrsko puško in vse to. Da tudi jaz vem, kje lahko najdem njega, da z mano ni zajebancije, da mu bo celo črnogorsko primorje jebalo mater, če pa te nima, pa njegovo dušo, če pa tudi te nima, pa, jebiga, njega. Ampak tip je bil čisto usekan. KMET, napisano z veliko, res. Tiste vrste, ki niti ne razmišlja preveč, kaj se mu lahko zgodi, samo da kot hlapec Jernejček najde svoj prav, ne glede na posledice. Kar trobil je še in trobil, pa se je na telefon spravil še Jurče in mu še on povedal par krepkih in takih, ki bi vsakega, še tako klenega Jernejčka odvrnilo od vsakršnih nakan. Rekel je, takrat verjetno že bivši gostilničar, da se bo oglasil. Kljub vsemu. Prav, sem rekel, čakam te, gnida usrana. Ende. Finito.

Malce me je sicer zašraufalo v vampu ob tem klicu, ker tip je bil nor, to je ena a, ampak vseeno to še ni tista jeba, ki se mi je zgodila tisti dan in zaradi katere so se moji problemi povečali še za najmanj dvajsetkrat. Kljub vsemu je bil tipček šala mala. Do tiste prave jebe je prišlo naslednji dan, pa čeprav sva jo z Jurčetom zakuhala na tisti dan, se pravi na dan, ko je šla Lola s Tinom v živalski vrt. Pa vse ob svojem času.

No, z Jurčetom sva potem še naprej pila, spraznila vse tiste makedonske buteljke in jo mahnila v Orto bar. Tam pred mojim blokom sva videla kar nekaj policijskih vozil, pa naju je malce streslo. Ko pa sva videla še rešilni avto, pa sva si oddahnila, češ, nekdo se je poškodoval, kakšen fajt med štirimi stenami, ki mu je, kot bomo lahko brali naslednji dan v dnevnem časopisju, botroval alkohol in vse to, pa sva jo brez skrbi mahnila dalje. Napaka. Mislim, ne to, da sva jo mahnila dalje, pač pa to, da sva bila brez skrbi. No, kakorkoli že, da ne nakladam v nedogled, v Ortiču ni bilo nič posebnega. Kot rečeno, bil je petek ali sobota ali nek kurčev praznik, dela prost dan, ne vem, in je bilo tam ogromno ljudi. Študentov, tistih vikend pijancev in podobnih. Meni je šlo vse skupaj blazno na živce. Fino nadelan sem si metal črtice v nos, hoteč si ustvariti vsaj malo tistega čarobnega Orto vzdušja. In edina omembe vredna stvar, ki se je zgodila, je bila tista, ko sem tam nekje proti jutru šel dve minutki za Jurčetom na vece, kjer naj bi on že pripravil dve pravi dinozavrski črti, pa sem, ko sem odprl vrata, videl Jurčeta, kako fletno natepava neko smrkljo. Kako se je mala sklonila tam nad školjko, Jurče pa je od zadaj nabijal vanjo, da ju je bilo veselje videti.

»A ti kaj pomagam?« sem ga vprašal. »A rabiš pomoč?«

»Ne še,« je rekel vrli Jurče, meni pa se ni dalo čakati nanj, kdaj bo blagovolil sprejeti mojo pomoč, če me razumete, pa sem s kotlička vzel vrečko s koko in jo veselo mahnil domov. Tako nekako.

In naslednji dan?

Jeba! Sploh mi niso dali časa, da bi se vsaj poskusil spomniti prejšnjega dne in kaj šele, da bi imel čas razmisliti o početju in sploh. Zbudili so me namreč policaji. Pa ne taplavi. Civili. V civilu so prišli, v lepih, zlikanih in po vsej verjetnosti tudi dragih oblekah, s kravatami in vsem tem, in od strahu sem se skoraj usral, res. Niti mi niso pustili, da bi dolgo neumno gledal vanje. Takoj so mi fliknili izkaznico in značko pod nos pa lisice okoli rok, in me odpeljali s sabo. Položili so me v lep glanc črn mercedes in imel sem občutek, da sanjam, da sem v neki vohunski seriji. Mater, ej. Na moje večno Zakaj za boga milega? so mi samo kimali in odgovarjali, da bom vse še pravočasno izvedel. No ja, to me, roko na srce, ni ne vem kako skrbelo, to, da slučajno ne bi izvedel, zakaj so me odpeljali in to, bolj me je skrbelo tisto drugo. In sicer: kaj bo z mano, z malim Duškotom, ki si kot otrok ni želel drugega kot spodobno družino z dvema otrokoma, redno službo v Delamarisu v Izoli in za hobi jadranje? To me je vendarle bolj skrbelo.

Pa kaj na veliko niso govorili z mano. Vsaj med vožnjo ne. Tam na postaji, pa spet ne na stari Povšetovi, pač pa na neki meni neznani ulici, sploh pa v neznani bajti, pa se je name vsul plaz besed. Odločen, da zanikam vsakršno zvezo z Žužemberkom, da tam od devetnajstopetinosemdesetega sploh nisem bil, so me na moje začudenje speljali v povsem druge vode. Politične. Pazi! Po-li-tič-ne vode. Seveda sem neumno gledal vanje, češ, jaz pa politika, ne me basat, pa je vendarle bilo nekaj na tem.

»A ste bili včeraj popoldne doma in metali steklenice skozi okno?«

Ne.

Nisem.

Nikakor.

Ni šans.

Še enkrat: »A ste bili včeraj popoldan doma in metali steklenice skozi okno?«

A-a.

Kar nekaj sosedov da me je videlo, so pravili, in da sem sploh edini, ki je v tisti bajti sposoben početi kaj podobnega. To ni res, sem ugovarjal, tisti spodnji, Imamoviæ, da je tudi večkrat pijan in kriči na svojo babo. Tudi prebutal da jo je že večkrat, sem se izgovarjal. Ne, ne, ne. Jaz sem bil, me je končno prepričal eden od njih. Imel je sončna očala, svetlečo frizuro, brčice in tisto šminkersko bradico. Bil sem prepričan, da je glavni, saj so se mu vsi klanjali in skakali okoli njega. No ja, malce pretiravam, ampak vsekakor so mu izkazovali dobro mero spoštovanja.

»Ja, in?« sem rekel in moram priznati, da mi je kar odleglo. Mislim, tole bo verjetno sodnik za prekrške, motenje javnega reda in miru, kaj več pa mi ne morejo obesiti, a ne? Pa četudi! Vsekakor in v vsakem primeru manj, kot če bi me držali zaradi tiste nesreče v Žužemberku. Oddahnil sem si, pa ne za dolgo, kajti v istem trenutku sem se spomnil rešilnega avta in policije pred blokom, takrat ko sva jo z Jurčetom mahala v Ortiča. Zla slutnja, jebiga.

»Pa menda ja nisem koga poškodoval?« me je zanimalo.

Pokimali so mi. Vsi. Do zadnjega. Pa kako pokimali! In … in, jebiga, to je to. Jeba. Ko se ti ta stvar, pri meni označena s to grdo besedo, jeba namreč, začne, se zlepa ne ustavi. Držali so me tam in držali, da sem mislil, da bom znorel. Brez cigaret, z mačkom, s kremplji, segajočimi do neba. Suha usta, smrdeč zadah. Bolečine v glavi. Vse je bilo v moji glavi. Vsa bol in ves drek tega sveta. Vse. Kot pravi neka naša stara pesem: »In prav vse je šlo tako pofukano do konca …« In v trebuhu me je črvičil strah. Poškodba z nevarnim predmetom, težja, lažja, saj je vseeno, tožba in vse to, jeba, vam pravim, amiši moji, pa, jebiga, to še sploh ni vse. Tisti, ki jo je fasal od moje buteljke makedonskega porekla, je bil otrok, in pazi! tudi to še ni vse, pa čeprav je bilo že dovolj za najmanj pogojno in veliko denarno kazen … Tisto več pa je bilo, so mi povedali, da jebiga, tudi jebeni froc ni bil navaden froc, ampak dete znanega slovenskega politika. In to je to. Poraz, vam rečem, na celi črti. Mislim, kateri odvetnik pa te lahko izvleče, če se nate spravi država. Njen vrh, a? Ni šans. Videl sem se že mrtvega, s prerezanim vratom v nekem zaporniškem veceju, res.

»Otroka smo rešili,« je rekel tisti taglavni. Z roko si je popravil z briljantino namazane lase, si popravil sončna očala in imel sem občutek, da se nič kaj ne razlikuje od fantov iz moje ekipe. Saj veste, amiši moji, katere ekipe, a ne?

»Zaenkrat je še v bolnišnici,« je nadaljeval, »a bo vse v redu z njim. Poškodbe niso bile prehude!«

Okej, vsaj to, sem pomislil. Si predstavljate, da bi ga ubil, mater, sina nekega politikanta. Neke velike živine. Takrat je v sobo, kjer smo se nahajali, vstopil mlad dečko. Tudi v urejeni in dragi obleki. S kravato in to. Prišepnil je nekaj tistemu taglavnemu, ta pa ga je nemo poslušal in pokimal. Obrnil se je k meni.

»Pojdite z mano!« je rekel.

Šel sem, kaj pa naj bi. Vodil me je po hodniku, kjer so vsi buljili vame, kot bi bil … pojma nimam kdo. Tisti Lee Oswald, mogoče? Ustavila sva se pred nekimi vrati. Odklenil jih je, odprl in me porinil v sobo.

»Tu počakajte!«

Njegove besede so izražale odločnost, ki bi jo v vsakem drugem primeru cenil in spoštoval, še več, v zvezde koval, takrat pa … Jebiga, skrbela me je ta njegova odločnost. Pomolil sem svoje, še vedno vklenjene roke pred njega, češ ali me boste končno odrešili teh lisic ali ne, pa je samo odkimal z glavo, zaprl vrata za sabo, jih zaklenil in … In me pustil tam v tisti sobi. Razgledal sem se naokoli. Ni bilo ne mize ne enega samega samcatega stola. Nič. Po steni pa so bile tiste iz gobe, iz tiste pene narejene piramide, namenjene temu, da zadušijo vsakršne krike bolečine in preprečijo vsakršno udarnino, če te med postopkom zasliševanja nenadoma vrže v steno. Ja, ja, poznal sem te sobane. Nisem bil prvič v eni od njih. Razlog več, da me je v želodcu totalno stisnilo. Tisoč mladih in radoživih krtov mi je črvičilo po njem. In pa to čakanje. Tudi to sem že izkusil. To je ena njihovih fint, namenjena temu, da začnejo čreva delati sto na uro, da se začne drek z nadzvočno hitrostjo pretakati po njih in da se mora lastnik teh črev popolnoma zbrati in skoncentrirati na to, da bi taisti drek obdržal v njih. Zvito, ni kaj. In kako bo potem, ko bom že čisto zelen od stiskanja, v sobo stopil gora od človeka, pravi hrust, po možnosti brez nekaj zob, da bo s posebnimi sredstvi iztisnil iz mene čim več uporabnih informacij. In čim več dreka. Hodil sem gor in dol po kamri in spomnil sem se nekega vesterna, ko je Kočiz, poglavar Apačev, postavljen od samega Manitua, dejal Jamesu Stewartu: »Čakaj me. Hodi gor in dol. To je dobro za zaljubljene!« Jebiga, jaz nisem bil zaljubljen. Mogoče v samega sebe, pa še to nesrečno, se mi zdi. Jaz sem hodil gor in dol kar tako. Mogoče od strahu.

Pa me začuda niso pustili dolgo čakati. V vratih se je zaslišalo škrtanje ključa, potem so se odprla in med njimi, uh, odleglo mi je, tisti taglavni. Še vedno lepo urejen mi je pokazal, da naj stopim z njim. Spet. In spet sva jo mahala po hodniku in spet so vsi buljili vame. Spet sva se znašla v sobi, kamor so me najprej pripeljali in kjer je še vedno zamišljeno stalo kar nekaj dečkov iz njegove ekipe. Posadili so me na stol. Končno so mi vzeli lisice z rok.

»Civilne tožbe ne bo,« je rekel taglavni.

Pogledal sem ga. Masiral sem si otečene roke.

»Gospod XX se je odločil, da ne bo sprožil postopka proti vam. Pravi, da razume … da ve, da ni bilo namenoma, da je njegova naloga, da skrbi za dobrobit …«

Mislim, ej! Kakšno plozanje! Kakšno sranje! Takšnega sranja, kot mi je tisti taglavni nalagal, vam pa res ne privoščim. Slabo bi vam postalo, verjemite, meni pa se tudi upira pisanje takih kozlarij, pa ga enostavno prekinjam. Kaj je pravil gospod XX, mimogrede, namenoma ga takole imenujem, z dvema neznankama, ker, jebiga, si nočem nakopati še večjega sranja, je verjetno jasno. Pač noče tožiti. Noče publicitete, ker, jebiga, bi moral na veliko in sploh razlagati, kako je do tega prišlo, zakaj je bil njegov smrkavec tam v našem peskovniku, ko pa sploh ne živi tam, in podobna sranja. In zakaj ni bil on, skrbni očka, takrat ob njem in vse to.

»Mi pa se bomo še pogovarjali o tej zadevi,« mi je spet zelo odločno rekel taglavni. »Ne moremo dopustiti, da državljani kar tako mečejo steklenice skozi okno. Še veliko se imamo pogovoriti,« je rekel.

Strinjal sem se z njim. Kazenska ovadba torej sledi, sem pomislil. Rekli so, da lahko grem, da me bodo pisno obvestili, kdaj bi se radi spet pogovorili z mano in vse to, pa sem, jebiga, šel. Daleč! Daleč, daleč stran.

Torej: s politiko, tistim gostilničarjem iz Velenja in s tisto epileptično dondo iz Žužemberka na vratu sem jo mahnil v Pardubice. Verjetno se strinjate z mano, amiši moji, da sem imel dovolj tehtne razloge za to, kaj? In počitnice, o tem sem bil prepričan, mi bodo dobro dele.

V Mariboru so naši kompoziciji dodali vagon s šankom. To je drastično spremenilo način našega popotovanja. Pravzaprav bi lahko rekel, da se je potovanje takrat šele prav začelo. Od Ljubljane do tja, do Maribora, seveda, je bil en sam dolgčas. Pričakovanje nečesa pač, kot je to v navadi, sicer pa nič posebnega. Seveda smo se v Mariboru takoj spravili za šank. Vsi. Jaz, Mičo, Dostojevski in še neki šahist, ki je šel z nami. Tudi dober in ljubeč pivec. Tako rekoč, če odštejem tiste čedalje pogostejše skoke na vece, se od šanka sploh nismo premaknili. Navezali smo pogovor z natakarjem, mu tu in tam privoščili kakšen sok, vse za dobrobit potovanja, da se razumemo. Na Dunaju so bile naše glave že prav prijetno sproščene, oči krvave, pogled pa zamegljen. Lepo je bilo. In Dunaj je bil tudi lep, vsaj tista železniška postaja, kjer smo morali na vezo za Češko čakati celi dve uri. Pa nam ni bilo težko. Takoj smo našli trgovinico, kjer so nam postregli z zabojem piva v pločevinkah in nekim sadnim šnopcem. Kar tam na postaji smo se lotili zadeve in tisti dve urici sta hitro minili. No, če sem povsem natančen, sta minili še prehitro, kajti tisti prvi obljubljeni vlak smo gladko zamudili, nekako kot pozabili nanj in to. Pa potem naslednjega tudi, jebiga. Avstrijski šnops je bil res dober in močan, in sploh, se mi zdi, da tam, na za nekatere tako želenem zahodu, je šel čas absolutno prehitro. Nam, jebiga, ni bil pisan na kožo. Ne zahod in ne njegov čas. Ne vem, če veste, amiši zlati, da švabi in Avstrijci, skratka nemško govoreči, vprašajo za uro z besedami Wie spät ist est?, kar v dobesednem prevodu pomeni Kako pozno je?, se pravi, da se venomer sprašujejo, koliko so že zamudili, da je dan prekratek za vse stvari, ki jih je treba postoriti, da se jim venomer nekam mudi, da so dobesedno v kurcu in je, ajde, prepozno, da bi karkoli spremenili. Nam, kot rečeno, njihov čas ni pisan na kožo.

Šnops, kot že tudi rečeno, nas je dobro udaril po možganih, pa po žepu tudi. Trgovinica na postaji je imela nenormalne cene, nenormalna pa je bila tudi naša žeja, pa sem tam na Dunaju pustil dve tretjini vsega denarja, ki sem ga namenil obisku šahovskega turnirja. Enkrat proti večeru smo se končno spravili na vlak proti Češki, najprej malce popadali po stolih in zadremali, potem pa sva jo jaz in Dostojevski spet mahnila za šank in nadaljevala z, kako bi rekel, najinim namenom potovanja nasploh. Vsak dve ali tri pločevinke češkega ležaka in nazaj na spanje. Pot je bila naporna. Vseeno.

Pardubice so nas pričakale, vsaj mene, da ne posplošujem, kot sem konec koncev pričakoval. Okoli enajstih zvečer je bilo vse prazno, mesto, velikosti kakšnega Celja, bi rekel, je bilo zavito v temo. Žive duše nikjer. Češka pač, jebiga. Utrujeni od poti smo se zvalili na klop tam na postaji, izvlekli cigarete in pihali v noč. V obrise socialističnih stolpnic, ki so kot nekakšne kocke štrlele iz zemlje. Na vardburge, moskviče in trabante parkirane na drugi strani široke štiripasovnice.

»Kam in kako?« smo se spraševali.

»Pizda, valjda imajo kakšen taksi v tej jebi?«

Spogledali smo se, kot da v to ne bi niti najmanj verjeli.

»Ne bi rekel,« je rekel nekdo.

Nič. Vstali smo in se na pamet namenili proti … Kaj pa vem. Morda proti centru, nimam pojma, vsekakor pa proti nekim lučem, ki smo jih videli v daljavi. Tudi javna razsvetljava, kot vidite, je bila dokaj borna. Noge so nas bolele, glava tudi, naše borše so bile nenavadno težke. Pardubice da so čista štala, je bilo slišati iz naših ust. In potem še besede, kot so: vukojebina, bogu za hrbtom, jebeni vzhod, Bukarešta, Tirana, pasmater ipd. Ko pa smo se hoteli že kar obrniti, se vrniti na postajo pa s prvim vlakom nazaj v belo Ljubljano, pa je mimo nas pridrvel taksi. Odločno smo ga ustavili, posedli vanj in, eto, destinacija je bila znana, taksist je poznal prekleto pot in znašli smo se v študentskem naselju, v nekem komaj kaj naseljenem domu, kamor so nas nastanili. Nas šahiste, jebiga. Od taksista smo seveda takoj zahtevali telefonsko številko, češ če je že edini, naj hodi po nas, ko ga pokličemo, namesto da ga po cele dneve in noči iščemo po tej vukojebini. Dal nam jo je, še prej povedal, da ni edini taksist v mestu, mi pa smo se najavili v študentu, dobili ključe sob, jaz in Dostojevski en par, Mičo in tisti drugi šahist pa drugi par. Zmetali smo borše v sobe in že klicali taksista. Hoteli smo se podati v noč, v mesto, z željo spraviti vase vse kaj drugega kot sendvič.

No, taksi je sicer res prišel, najesti pa se nikakor nismo mogli. Kamorkoli smo prišli, kjer je še kolikor toliko brlela kakšna leščerba, so nas po češko pojoče odslovili z besedami: »Konec! Zavírame!« Mislim, Češka je pa res … Ura je bila komaj enajst zvečer in v celem pofukanem mestu nismo mogli dobiti nič toplega za pod zob. Pa tudi pijače ne. Težki dnevi so se obetali, pa sva se z Dostojevskim odločila, da jo takoj naslednji dan mahneva naprej, v Prago, saj v mrtvih Pardubicah tako rekoč nisva imela kaj početi. Niso imeli ne hrane ne pijače, pa tudi šahista, jebiga, nisva bila. Da pa bo Mičo zmogel brez najine pomoči, pa se nama je zdelo nekako kot samoumevno. Še vedno je, jebiga.

Potem smo naleteli na odprto pumpo, bencinsko črpalko, kot se temu reče, si tam nabavili sendviče, vodko in pivo ter jo mahnili nazaj v študenta. Na klopci pred blokom smo se okrepčali in se spravili v postelje. Prvi dan popotovanja je šel dobesedno med rjuhe.

Naslednji dan se je začel z glavobolom. Preklel sem češko pivo, njihovo vodko in avstrijski šnops. Z Dostojevskim sva komajda odprla oči, ko je na vrata že trkal Mičo. Da je treba na turnir, je rekel. Urediti s prijavami in vse to. Odslovila sva ga, rekoč, da prideva za njim.

»Kam?« ga je zanimalo.

»Ja, pa res! Kam?«

»Dajta se na brzino porihtat, pa gremo skupaj tja,« je rekel Mičo. »Sem se že vse pozanimal. Ni daleč.«

Z urejanjem nisva imela nikakršnih težav, ker sva zaspala kar oblečena. Malce češke vode v obraz, z zobno ščetko dvakrat, trikrat gor in dol in levo in desno, pa je bilo. Pardubiške avenije so nas sprejele samoumevno. Sonce je bilo popolnoma navpično nad nami, a je vseeno bodlo v oči. Jaz brez sončnih očal. Nezaščiten. Gol, kot od matere vzet. Sprijaznjen z vampirsko usodo, da me bo na tistem vzhodnjaškem soncu scvrlo, mi je bilo popolnoma vseeno, ali se to zgodi na ulici, da me zbije kakšen jebeni trabant, ali pa me vrže vznak na turnirju. Hodil sem par korakov za njimi in žical kavo.

»Tudi jaz bi kavo,« je rekel nekdo.

»Tudi jaz. Ampak, kje?«

Res ni bilo videti nobene kafeterije, kaj šele oštarije, tiste taprave.

»Ma, jebenti, a ni Češka znana po svojih pivnicah?« sem sitnaril.

»Mogoče Praga,« je rekel Dostojevski.

»Saj res. Praga!«

»Danes jo mahneva tja,« je napovedal Dostojevski.

»To itak,« sem rekel in pljunil žagovino iz ust na razbeljeni asfalt. »Praga, ja, ne pa tale jeba … Kje pa sploh smo? Kako se reče temu mestu?«

»Pardubice,« je rekel Mičo.

»Pardobice?«

»U! Par-du-bice. Z ujem!«

»A!« sem mu pokimal.

Čudno ime. Nikakor si ga nisem mogel zapomniti, kar se mi ne dogaja pogosto. Še danes, ko tole pišem, sem se moral prav potruditi, da sem se ga spomnil. Pardubice, torej. Sicer pa … Kaj bi ime? Že samo to, da sem bil na poti, mi je bilo dovolj. Rad potujem, jebiga. Se premikam in sploh. In, ali je to kakšna vzhodnjaška jeba s pridihom socrealizma ali pa posrani poslovni downtown gnilega zahoda, vseeno mi je. Ali je Dolenjska s svojimi griči ali pa Portorož s svojo umazano mlako, vseeno je, samo da sem na poti. Rad sem drugje, če me razumete.

Kmalu pa se je izkazalo, da moje ogorčenje nad Češko vendarle ni bilo tako upravičeno, kot se je najprej zdelo. Namreč, kmalu smo se znašli v samem centru mesta, ki ga prejšnjo noč ni bilo nikjer. Kot v nekem tvajlajtzonu je bilo, če se lahko takole izrazim. Kot bi zrasel čez noč. Center nas je dobesedno zadel v čelo. Nenadoma se je pred nami znašel nek tunel, prehod skozi nekakšno mestno obzidje, starinsko, s tistimi rjavimi cegli in bakrenimi okraski. In na drugi strani … E, amiši moji, da bi videli moj obraz! Trg! Mestni trg, tlakovan, obdan s samimi kavarnami, picerijami, fensi gostilnami, nočnimi klubi in vsem tem. Radost življenja. In v njih, mamica moja, Čehinje, kakršne vidiš v tistih njihovih nadaljevankah na teveju. Ne vem, če veste, da so tri svetovno najbolj znane, sploh najbolj plačane porno zvezde ravno Čehinje? Pa so res! Blond, z modrimi očmi, ki kar prevrtajo vate, res. Hranjene z domačim krompirjem, zeljem in z nehibridno govedino so in še vedno z veseljem razkazujejo svoje bujne obline. Izpod tankih oprijetih majic se bohotijo nabrekle bradavičke, njihovi hlapci, kot Čehinje imenujejo svoje dečke, pa žulijo svoje pivo in verjetno razpravljajo o kakšnem fizikalnem ali kemijskem problemu. In ker so Pardubice univerzitetno mesto, je takšnih in podobnih podobic zmeraj več. Super!

Sedli smo v eno od oštarij in naročili. Oboje! Hrano, pijačo in za nameček kavo. Češka kultura hranjenja je dokaj nenavadna, če se mene vpraša. Krompir, riž, knedle, karkoli pač naročiš, jebiga, in meso, ribe, pohan sir, kar si poželiš, ter solato, kakršnokoli, vse to dobiš na enem samem krožniku. Nič ločeno. Juha, edino. Juha je ločena od ostalih jedi, sicer pa vse skupaj dobiš v eni porciji, pa, ajde, navali, hlapec! Ni nas motilo. Skrbelo me je le to, da mi bodo dali pivo in kavo v enem kozarcu, skupaj, pa se to seveda ni zgodilo.

Potem sta jo Mičo in Mare, tisti drugi šahist, ki je tudi pripotoval z nami, mahnila na turnir, jaz in Dostojevski pa sva ostala v tistem strogem centru Pardubic, misleč, da če zdaj odideva od tu, se nama nikakor ne bo uspelo povrniti v to oazo obilja. Pa sva naročila novo pijačo, se preizkusila v njihovi beherovki in … Kaj naj rečem? Tako gredo te stvari. Kmalu sva bila tisto, kar sva najraje, če se razumemo, in sva se tam nekje proti večeru, ko so že počasi pospravljali stole in mize z ulice, odločila, da bi bilo vseeno pametno skočiti do Prage, da je samo štirideset kilometrov stran, da vidiva še tisto čudo, Karlov most, tisto nekaj na H, ne vem, kako se reče, se ga fino nabutava v njihovih nočnih klubih, po možnosti obiščeva še Natko, ki je tam zavzeto začela s študijem montaže, in tako.

Pa sva šla.

»Probleme imam z jezikom,« je rekla Natka.

»To pa res ni nikakršen problem,« ji je odgovoril Dostojevski. »Saj je zelo podoben našemu!«

»To že, pa vseeno. Zajebano je študirati v tujem jeziku. Pogovarjaš se že in to, brati njihove knjige pa je nekaj povsem drugega.«

»Ah, kje,« je rekel Dostojevski in zamahnil z roko.

Dostojevski je bil, kot že rečeno, študent slovanskih jezikov, pa je tako rekoč obvladal vse te njihove besede, tudi knjige je znal prebirati, res. Sploh je bil on tisti, ki se je vse skupaj dogovarjal, to, da smo se znali zmeniti tam v študentskem naselju v Pardubicah, naročiti jedačo in pijačo in vse to. Natka je imela glede tega nekaj težav, kot lahko ravnokar prebirate.

»Ma je težko. Tam na faksu zahtevajo čisto češčino, obvladovanje njihove slovnice in vse to!«

»Saj se po moje hitro privadiš,« sem jo skušal malce potolažiti.

Videti je bila utrujena. Izmozgana. Rekla je, da ima vsak teden nekakšen napad gripe, glava da jo boli, črviči po drobovju in tako. Da ni, odkar je tu, v Pragi namreč, skadila niti enega džointa, in pazi, tu je že skoraj en mesec.

»To je zaradi domotožja!« ji je zagotovil Dostojevski. »Minilo bo.«

»Še vedno je,« sem rekel jaz.

»Kar ne vem,« je rekla Natka.

»Bo, bo.«

Jaz sem sedel na kavču njene cimre in pil absint. Mimogrede navrženo, Češka je edina država v Evropi, mislim vsaj, da edina, kjer ta opojna pijača še ni prepovedana. In za tiste manjvedne: absint je tisti šnops, ki sta ga pila Rimbaud in Van Gogh. Njuna usoda pa vam je verjetno znana, kajne? Pa za vsak slučaj: prvi je tam nekje v Afriki prodajal sužnje, se bojda potem še sam prodal za sužnja, drugi pa si je odrezal uho. Nič presenetljivega, če ste slučajno kdaj poskusili to fluorescentno zeleno pijačko. Njena moč je tam nekje okoli petinsedemdeset procentov in že en sam samcat štamperl te čisto vrže. Zadetost pa je vse prej kot podobna navadni pijanosti našega šnopsa. Mislim, da seka direkt v možgane, ti tam nekaj premakne, kaj pa vem, skratka, po njem, po absintu namreč, si čisto avt. Podobno gorenjskemu močeradovcu. In jaz sem pil že tretji kozarček in se me je že loteval strah, da bom storil kaj neumnega. Si po možnosti odrezal uho, ki me je že od same misli na to prekleto srbelo.

Bili smo v privat fletu v samem centru Prage. Najemnina, je rekla Natka, je majhna, zanemarljiva tudi za češke razmere. Njena cimra da gre vsak vikend domov, nekam tja v bližino Karlovih Varov, na drug konec jebene Češke. In da ona, Natka namreč, komaj čaka vikende, da je lahko malce sama. Zdaj, jebiga, vendarle ni vikend, je pa morala iti tista njena cimra nujno domov zaradi smrti v družini, in da ji je voščila sožalje, je rekla, pa čeprav ni mislila tako. Da se še nikoli v življenju ni veselila smrti in da je smrt prišla ob pravem času, je še dodala. Tista njena cimra da je kmetica ena a in da se z njo nima kaj pogovarjati. Pa še njen kmečki dialekt da je povsem drugačen od tistega, ki ga je ona vajena s predavanj in z ulice. Da je že povsem zmešana, da se neko besedo nauči v dveh dialektih, pa potem na univerzi ne ve več, kateri je pravi in katerega naj uporabi.

»To pa zna biti jeba,« je zaključil Dostojevski.

Tudi on je pridno segal po absintu. Natka se ga je vzdržala. Rekla je, da bi raje kakšen džoooooint. Kaj se tu v Pragi ne dobi tega? naju je zanimalo.

»Se, ampak njihova trava je povsem v kurcu!« je rekla.

»Jebiga, če bi to vedela,« sem rekel, »bi ti kaj prinesla. Tako pa … Imam malce koke, malo, ampak jebiga. Za nekaj borih črtic, ni bogve kaj, ampak za malce vzpodbude …«

»Jebeš črtico ali dve,« je rekel Dostojevski. »To te samo razrajca!«

»Jaz pa vseeno bi,« je rekla Natka.

Torej sem tam na ogledalcu njene cimre naredil dve črtici in z Natko sva si jih vrgla v nos. Nič posebnega, jebiga. Jaz sem potem takoj spet segel po absintu, Natka pa se ga je še naprej branila, češ, absint je v redu, če že poprej kaj malega popiješ. Res je, sva se strinjala z Dostojevskim. Midva sva že kar nekaj spila, tam v Pardubicah in potem še na poti v Prago.

Proti večeru sva jo s tistega tlakovanega trga mahnila na železniško postajo. Imela sva srečo, saj je bilo treba na vlak za Prago čakati vsega pol ure. Mahnila sva jo v kolodvorsko restavracijo in od samega prizora me je skorajda vrglo na rit, res. Tam je sedelo kakšnih deset tipov, vsak za svojo mizo in z vrčkom piva pred sabo. Dostojevski, ki je kakšno leto nazaj s kolesom prepotoval to deželo, sploh pa je bil že večkrat na Češkem, je rekel, da je to zelo znan pojav. Predvsem in sploh po vaseh. Ti Čehi vedno sedijo sami zase, gledajo predse in v svoj vrček, z ostalimi ne spregovorijo niti besede, pa čeprav se vsak dan videvajo v taisti oštariji. Kaj šele, da bi dva sedela skupaj! Ne. To ni v skladu z njihovo kulturo pitja. Sedijo tako vsak zase, se z dlanjo držijo za čelo, natakarica pa pred njih pridno postavlja vrčke s pivom, jim na podstavke z vsakim novim vrčkom naredi črtico, potem pa se hlapci odmajejo do šanka, plačajo, in se brez vsakega adijo ali kakršnegakoli pogleda proti sopivcem odmajejo v noč. Češka, jebiga. Z Dostojevskim sva bila edina, ki sva v celem lokalu sedela skupaj. Takoj so vedeli, da sva turista, res. Spila sva vsak po eno pivo in se spravila na vlak. Tam sva se spet podala za šank, spila vsak nekaj beherovk s kolo in čez eno urco sva že bila v Pragi. Dostojevski je poznal mesto, pa me je najprej peljal prek Vltave, na Karlov most, češ, to moraš videti in, jebiga, res, to sem moral videti, res je bilo kaj videti. Most je res veličasten, na njem polno godcev, slikarjev, portretistov, žonglerjev in kar je še tega, na drugi strani tisto na H, pa Karlovi dvori, osvetljeni z vseh strani in vse to. In polno nočnih klubov, z glasbo, ki je prijetna mojim ušesom. Na vsakih nekaj metrov je bila stojnica, kjer lahko kupiš »smaženi čižek«, pohan sir v hlebčku, kar sem s pridom izkoristil in se ustavil na vsaki drugi stojnici. Obiskala sva nekaj klubov, katere je predlagal prijatelj Dostojevski, in v tem, jebiga, moram priznati, sem mu povsem zaupal, se mu povsem prepustil, potem pa sva izvlekla mobi in poklicala Natko. Bila naju je vesela. Nepopisno vesela. Rekla je, da je sama, da se lahko oglasiva do nje. Kje sta? Tu in tu! Super. Tu blizu sem, pridita. Tako nekako. Prosto po Čatru.

In sva šla.

»Če mislita spiti cel tale absint, ne bomo mogli nikamor ven,« je bila zaskrbljena Natka.

»Ah, ne skrbi. Saj sva že prej nekaj spila,« je rekel Dostojevski.

»Saj. Ampak tole dobro buta,« spet Natka.

»In prav je tako!«

Dostojevski se ga je že fino naklestil. Kar zleknil se je že tam po Natkini postelji, rekoč, da je potovanje hudo naporna reč. Jaz sem pomislil, da bi mu moral, če bi ga že hotel obdržati v budnem stanju, v njegove možgane vtisniti malce koke, pa je, jebiga, to konec koncev vendarle malce predraga zadeva, da bi jo nekomu proti njegovi volji tiščal v nos, a ne? Pa sva ga z Natko pustila, da si malce odpočije utrujene oči in nasploh celo telo in sva se predala pogovoru o Češki, o Pragi pa kaj je novega pri nas, v Sloveniji, v Ljubljani. Ko sva prišla do spoznanja, da je vsepovsod vse po starem, pa mi je Natka pokazala pravilno konzumiranje absinta. Takole, amiši moji, da boste v prihodnje vedeli, kako se to počne: vzameš žlico, tisto majhno, z njo zajameš sladkor, ga potem namočiš v absint, ravno toliko, da se napije, namoči, potem pa vse skupaj prižgeš. Absint, kot že rečeno, je hudo močna zadeva, pa gori brez vsakršnega problema. Kot špirit. Tisto žlico potem držiš nad kozarčkom, da stopljeni sladkor kaplja vanj. Ko pa do konca zgori, se na žlici naredi karamela, stopljeni cuker, jasno, pa ga vmešaš v absint. In to je to. Ne vem, v čem je finta. Morda v tem, da sladkor v telesu še poveča hitrost reakcije, češ, gre hitreje v kri in vse to, je pa res, da takole osladkan absint veliko lažje steče po grlu. In s tem, ko mi je Natka demonstrirala uživanje po vsej Evropi prepovedane pijače, je, jasno, tudi sama zaužila kozarček. Dovolj, da je njen glavobol izginil, gripa in črvičenje v drobovju pa tudi. Zamik, kot se temu strokovno reče v našem pijanskem svetu. Sprostila se je.

»Mater,« je rekla. »Že skoraj dva meseca se nisem dala dol!«

»Hudič je to, ja,« sem se strinjal z njo.

»Ti Čehi … Nonstop se držijo svojih bab. A veš, da se po češko fantu reče hlapec?«

»Sem slišal,« sem rekel in se nasmehnil. »Imam hlapca!« sem se pačil s češkim naglasom. No, vsaj zdelo se mi je tako. Po češko, jebiga.

»In zdaj tu … Tu pa sploh ni šans, da bi dobila koga samo za … saj veš.«

Pokimal sem ji. Vedel sem.

»A lahko jaz kako pomagam?« sem jo vprašal.

Natka se je nasmehnila. »Daj mi še natoči malo absinta,« je rekla.

Natočil sem ji. Ko je z žličko zajemala sladkor, ki je bil v moji bližini, sem jo prijel za roko. Sladkor iz žlice je padel po tleh. Po preprogi. Kmalu za njim še žlica. Zagledal sem se vanj. Jebiga, absint in koka sta bila na delu. Upal sem, da pri njej tudi.

»Čatkoooo?« je rekla Natka in imel sem občutek, da sem v njenem glasu prepoznal ton očitanja.

»Ja?«

Nasmehnila se je.

»Hm, kaj pa Dostojevski?« je rekla in pokazala na spečega, zdaj že smrčečega Rusa.

»Ne skrbi,« sem rekel. »Njega zdajle nič ne prebudi. Nič!«

»Hm …« je rekla Natka in se hahljajoč zazrla meni naravnost v oči.

Še vedno sem jo držal za roko. Bila je mrzla. Roka, namreč.

»Ma daj, boli te kurac. Ti si za in jaz sem za. Dajva se, kdo pa bo vedel za to?«

»Mater, res nisem že dva meseca. Sem že kar malo …«

»Potrebna?«

»Aha!«

»No vidiš. Jaz pa tudi. Nisem že …«

Takrat se je Natka s svoje postelje premaknila k meni, mi sedla na kolena in mi s poljubom zaprla usta. Pametno. Dolgo sva se takole z jezikom in se otipavala po celem telesu. Natka je mižala, jaz pa sem gledal v njene zaprte oči. Vsake toliko jih je odprla in pogledala proti spečem Dostojevskem. Hotel sem ji reči, da naj nikar ne skrbi zanj, da ga zdaj ne more prebuditi niti topovska salva s tistih Karlovih dvorov, a je njen jeziček z okusom po absintu in sladkorju nagajivo krožil po mojih ustih. Počasi sem jo odrinil od sebe in jo položil na posteljo. Pričel sem s slačenjem. Ko sem ji razprl bluzo, me je močno stisnila ob svoje joške, ko pa sem ji pričel odpirati hlače in jih vleči navzdol, pa me je malce odrinila in rekla: »Vseeno bi raje videla, da ugasneva luč!«

Torej sem, jebiga, vstal, ugasnil prekleto luč, vrgel pogled na ležečega Dostojevskega, potem pa na še kako stoječega Njega. Silil mi je skozi hlače, pa sem se kar tam sredi sobe slekel in mu dal prosto pot. Zaštrlel je v temo in … Tole, jebiga, je mišljeno pesniško. S povdarkom na O, da se rima. Takole: zaštrlel je v temó in spravil sem se na njó. Tudi Natka si je v temi sama slekla hlače, pa hlačke tudi. Modrc je obdržala in to mi je bilo všeč. Pričela sva s poljubljanjem. Na dolgo in silovito. Lizal sem jo po vratu, pa malo niže dol, z zobmi vlekel njen modrc prek nabrekle bradavičke, in ko sem se zaril vanjo, v en sam sok, je rekla:

»Joj, kot bi bilo prvič!«

Dovolj. Dovolj, da me je, naphanega s koko in z absintom, odneslo. Odneslo nazaj, v preteklost, v otroštvo, kot že tolikokrat do zdaj. Nisem si mogel kaj, da ne bi pomislil na moj prvič. Spomini so zajebana reč.

Bilo je na morju. V Rovinju, tam v Istri. S prijatelji smo se med počitnicami odpravili tja. Prvič brez staršev. Imeli smo petnajst let, končan prvi letnik srednje šole, okoli zapestij navitega metre in metre usnja, lase do oči, na sebi džins jakne brez rokavov, okoli vratu narobe obrnjen križ. Nahrbtnik, akustična kitara, zvezek s pesmimi in prijemi za kitaro, čim manj denarja in veliko željo osvojiti svet. Svobodni. Šverc v kampu, šotor, spalna vreča, čez dan kruh in gavrilovičeva pašteta, zvečer hemeroidi, poceni vino in kitara. Skratka, videti smo bili kot kakšni Čehi, ki jih tam v avtokampu Polarij, kot se je imenoval, ni manjkalo.

Ko smo se ga tam pred šotorom dobro nacedili, jebiga, že takrat smo za en vesel večer rabili kar liter in več na osebo, smo se napravljeni v svobodo izrazujočo uniformo podali na teraso, kjer je neki cvileči terasa bend preigraval vse živo. Od disko hitov pa vse do rokenrola, začinjenega s tistimi orglami, da je bilo vse skupaj videti in slišati prav nagravžno. Pa smo vseeno ob zvokih malo ostrejše kitare poleteli na plesišče in tam med vsemi tistimi zavaljenimi švabi, ki so po cel večer pili en sam liter radenske, vnesli pravi nemir. Z razširjenimi rokami, oponašujoč lastovko, smo se preganjali med njimi, misleč, da smo glasniki nove free revolucije. Jebiga, mladost je pač norost, a ne? Ženske kot same nas sploh niso zanimale. Tu in tam se je kakšna rdečelična in pegasta švabica zagledala v koga od nas, od sonca ožgane mediteraneo tipe, pa smo jo samo ošvrknili s pogledom, češ, seks revolucija je mimo, švabice sploh, zdaj je čas za svobodo, brez staršev in brez tečnih bab. Pa nas je vseeno tu in tam kakšna žverca le premamila, sploh čez dan, ko smo tam ob morju, na plaži, v senci borovcev metali karte, si tu in tam privoščili kakšno pivo in se razgledovali po teleščkih, odetih v bikini krpice. Ampak je bilo prevroče za kakršenkoli akcijski premik in angleščina za kanček preslaba. Zvečer pa je ponavadi pela druga pesem. Ko smo ob kitari prepevali angleške in jugoslovanske hite, smo nenadoma postali, jebiga, poligloti. Strah pred osmešenjem zaradi slabega ingliša je pošel, vročina tam okoli trideset in še nekaj stopinj v senci pa tudi. Fino opiti od istrske malvazije smo na poti do tiste terase večkrat ogovorili katero od frač, ki nam je prišla naproti, in v trenutku potlačili vse tiste zadevščine z novodobno revolucijo.

In ena od takih frač je bila moja Škofjeločanka. Dečva, po videzu sodeč, malce starejša od mene, se mi je že na daleč smehljala, pa tudi tam na tisti terasi sem jo že opazil, kako me ogleduje. Naj tu mimogrede navržem, da nisem nikakršen poseeeben lepotec, no, takrat sem morda še bil, brez pijanskega podbradka in visečega trebuha, pa vendar … Bili smo na morju in tam ob šumu morja so dekleta pripravljena marsikaj storiti, kar denimo v svojem domačem okolju ne bi nikdar. A se razumemo? No, in tako si je ona, nekaj let starejša od mene, izbrala … mene! Ko sem jo videl prihajati naproti, sem opogumljen od vsega vinca v sebi odtrgal vejico borovca in ji jo pomolil pod nos, rekoč: »Dis flaver ic for ju!«

Nasmehnila se mi je in rekla: »Hvala!«

Mislim, bruka že takoj na začetku. Bila je Slovenka, naše gore list, Škofjeločanka, kot mi je pozneje zaupala. Torej je bila jezikovna bariera takoj prebita. Imela je še dve prijateljici, eno iz Žirov in eno iz Radovljice. Bile so sodelavke v Alpina Žiri, kjer delajo tiste smučarske čevlje, in so si privoščile skupni dopust. Bile so starejše in so bile že večkrat same na morju, so povedale. Da imajo doma vse po vrsti fante, ena od njih celo v vojski, kar se mi je že takrat zdela čista laž, pa vseeno, naj jih imajo, če jih hočejo, sem si mislil. One so bile tri in mi smo bili trije. Torej, smo se domenili, gremo v njihovo tovarniško prikolico, si nabavimo še nekaj pijače, nekdo od nas mulcev lahko odbrenka kakšno poskočno, pa bo. Ob takšnem povabilu so nam jeziki padli iz ust in segali vse do tistih narobe obrnjenih križev okoli vratu.

Rečeno, storjeno. Imen ostalih dveh deklet se ne spomnim, vem pa, da je bila moja Andreja. Sedeli smo na eni od postelj in govorili. Pili smo vino in malce brenkali po kitari. Nič posebnega. Jaz sem nalagal kot še nikoli. In to mislim dobesedno, tale nikoli. Ponavadi sem bil ob dekletih vedno sramežljiv, vase potegnjen drek, ki je pridno segal po pijači, češ, ne zanimate me ne ve ne vaše usluge. Andreja me je zavzeto poslušala. Ko sem malček preveč začel s sranjem, me je materinsko prekinila in tako. Zdel sem ji kot nekakšen otrok, ki ga je treba še vsega naučiti. Res je imela čuden odnos do mene. Ko sem ji na primer sral o mamilih, kako jih jemljem, goltam vase, kar je bila, jasno, čista laž, takrat sem o tem namreč samo sanjal, v resnici pa jih še niti videl nisem, je ona rekla: »Dušan, ne preizkušaj se s tem.« In tako naprej. Čas je mineval, pijače je zmanjkovalo, kitarski opus je bil iztrošen, pa sta tisti druge dve dečvi najavili svoj odhod v deželo krtov. In ko smo vstali, da gremo naprej na tisto teraso, je moja Andreja odločno rekla, da sta njeni sodelavki kar obnemeli, moja kompanjona pa tudi: »Dušan bo ostal pri meni. Veliko se še imava pogovoriti!« Mislim, usral sem se, amiši moji, res. Zdaj jo bom pa moral, sem pomislil, pa sem vseeno frajersko pomignil mojima kompanjonoma, češ, pojdita vidva in ne čakajta me, pridem pozno in vsa ta jajca. Onidve tudi nista imeli nič proti. Izrazili sta željo, da naj ne bova preglasna, potem pa so zaprle svoj del prikolice s tistimi pomičnimi vratci. In sva ostala sama. Sama, na njeni postelji. Postal sem živčen kot pes, res. Ona je legla, jaz pa sem še kar po turško sedel tam ob njej. Potegnila me je ob sebe in sva ležala. Govoril sem neke popolne bedarije, sploh se ne spomnim več kaj, a ona mi je takoj zaprla usta z dolgim poljubom. Potem sva se nekaj časa takole poljubljala, ko mi je začela slačiti majico. Postal sem še bolj živčen. Kar tresti sem se začel, res. Ona je to opazila, pa me je vprašala:

»A bo tole prvič zate?«

»K … kaj če bo p … prvič?«

»A še nisi bil z žensko, Dušan?«

»Ej, mala,« sem se začel pačiti, kot sem to videl v filmih ali pa kje drugje, ne vem, a glas se mi je še vedno tresel. »M … mala, takšnih kot si ti, imam doma na t … tone!«

»Seveda,« je rekla in me pričela božati po koščenih prsih. S prsti, z nohti, nalakiranimi, urejenimi in vse to, me je prav narahlo kraspala po teleščku, da mi je bilo z … zelo prijetno. Pa sem še jaz začel. Najprej sem se dotaknil njenega trebuščka. Takoj, da ne bi ničesar rekla, sem jo na dolgo poljubil na ustnice. Poljubljati sem se znal, celo, kot je rekla neka moja sošolka, izvrstno, pa je bil to moj adut. Potem sem umaknil njeno majico in pričel z božanjem po goli koži.

»A lahko?« sem jo za vsak slučaj vprašal.

»Lahko, Dušan,« je šepnila Andreja.

In sem nadaljeval. Navzgor. Ko sem s sredincem, ker je verjetno najdaljši, zatipal spodnji rob njene joške, sem se malce ustavil in spet vprašal: »A lahko?«

Kratek vzdih in potem: »Lahko, Dušan!«

Dražil sem jo tam po samem spodnjem robu joške, se pričel še bolj tresti, ona pa vse počasneje in globlje dihati. Potem sem jo zagrabil. Celo joško sem zagrabil v svojo roko in jo pričel mečkati.

»A l … lahko?« me je zanimalo.

»Lahko, Dušan!« malce manj prijazen glas. Globoko je dihala in se stiskala ob mene, z rokami pa mi je poskušala odpreti zadrgo na hlačah. Njena usta so bila povsem ob mojem ušesu in še kako dobro sem slišal njeno sopihanje in tu in tam krajši stok. Pomagal sem ji pri zadrgi, potem pa se še sam spravil na njene hlače. Ni šlo. Nikakor. Pa je Andreja malce privzdignila ritko in si jih v trenutku sama slekla. V samih spodnjicah je obležala ob meni in mislil sem, da me bo kap, res. Potem sem jo prijel za stegno, jo božal tam, ko pa sem počasi začel drseti navzgor, kjer se vse začne, če se razumemo, pa spet:

»A lahko?«

»Lahko!« ni bila nič več nežna in šepetajoča. »Lahko, Dušan,« je še enkrat rekla, vsa živčna.

Mislim, verjetno me je imela že vrh glave. Bedaka nespretnega. In sem jo prijel za njeno muco in se čudil vsej tisti vlagi tam spodaj. Takšen krele, da bi mislil, da se je poscala in to, vendarle nisem bil. To sem že vedel, da se ženska pri vzburjenju ovlaži tam spodaj, pa me je vseeno presenetilo. Nisem vedel, da tako zelo, jebiga. Otipaval sem jo, ji šel z roko pod hlačke in s prstom kar padel, zdrsnil vanjo. Bilo mi je všeč. Andreja je močno zastokala, ko sem takole prodrl vanjo, pa sem ji tiho šepnil na uho, kot dober, razumevajoč človek, da ima srečo, da je naletela ravno name in vse to:

»A lahko?«

»Lahko, jebenti!« je zasikala, da sem bil prepričan, da sta naju tisti dve njeni sodelavki slišali. Bila je vidno neučakana, drhteča in polna težke sape. »Lahko, lahko, lahko …« je govorila, medtem ko si je vlekla hlačke navzdol. Pa potem še moje. Slekla me je in me povlekla nase. Ko sem s stoječim Onem začutil, da se približujem nevarnemu območju, sem jo spet hotel vprašati, če lahko, pa je sama od sebe pričela: »Daj že enkrat, jebenti, daj!«

In potem sem padel vanjo. Nenadoma, niti zavedal se nisem. A Andreja se je še kako zavedala najinega početja, saj sem mislil, da jo bo konec od samega vzburjenja. Pa, jebiga, nisem prepričan, da sem ji lahko kaj veliko pomagal, namreč, v trenutku sem se izlil po njej, kar zabolelo me je, tako mi je prišlo. Obležal sem zadihan ob njej, z usti do ušes. Ona pa se je obrnila vstran, mi pokazala hrbet in … Ne vem, kaj si je mislila. Verjetno, da sem totalno dete, froc, nesposoben ji dati tisto, kar je hotela in pričakovala. Ampak takrat še tega nisem vedel, jebiga. Božal sem jo po njenem hrbtu, nežen kot vrabček, in niti enkrat je nisem vprašal, če lahko to počnem. Niti takrat, ko sem se dotaknil njene gole riti. Niti takrat, ej.

Da sem jo naslednji dan ves nasmejan mahal skozi kamp do našega šotora, da sem kar poskakoval tam po borovih iglicah, ki so odpadle ležale na rdeči zemlji, da so se mi vsi ljudje zdeli ničevi, da sem končno dojel, kaj je prava svoboda, da je ples lastovk v primerjavi s temle, kar se mi je zgodilo, ena pasja figa in da je narobe obrnjen križ okoli vratu ena velika otročarija, je povsem odveč razlagati.

Postal sem dec, jebiga.

Natka je kričala v blazino. Kar čez glavo si jo je poveznila in kričala vanjo, da ne bi prebudila Dostojevskega. Ta je sicer nehal smrčati, a kakšnega znaka budnosti od njega še vedno ni bilo zaznati. Jaz pa sem se ihtasto nabijal vanjo, se tu in tam ustavil in jo malce poljubljal po telesu. Po glavi pač ni šlo, jebiga. Zaradi blazine, a ne? Pa potem spet močno in silovito vanjo. In ko se mi je začelo megliti pred očmi, ko mi je po počasnih, pa vendarle močnih mravljincih telo sporočalo, da misli izliti svojo tekočino, svoje seme, sem zadihano vprašal: »A lahko?«

»Daj, daj, daj,« je sopihala Natka izpod blazine, pa čeprav sploh ni vedela, kaj če lahko.

»A lahko?« sem še enkrat vprašal, potem pa sem ga zadnji hip izvlekel, da ne bi končal vanjo.

Vzdih olajšanja in pok! poleg nje. Obležal sem ob njej, prepoten, razmišljen, vroč. Položil sem roko nanjo, na njen trebušček, a Natka se je še vedno tresla. Tako tresla, drhtela, da kaj takega še svoj živi dan nisem doživel, res. Še vedno si je držala blazino prek glave, in prepričan sem, da če si je ne bi, bi verjetno dol na ulico slišali šklepetanje njenih zob. Pa to, dragi moji, ni bila gripa, da se razumemo, ampak, ej, jaz, ata Čatko. Dasa.

Potem se je le umirila in brez besed vstala in stekla nekam ven iz sobe, verjetno v kopalnico, saj se je kmalu zatem zaslišala prha. Jaz sem sedel na rob postelje, še vedno gol, in si prižgal cigareto. Pomislil sem tudi na absint, pa mi takrat, jebiga, ni bilo zanj. Pomislil sem tudi, da kaj hudiča, sem res tako umazan, da mora ženska po mečkanju z mano takoj pod tuš, jebenti. Z nogo sem butnil v hrbet spečega Dostojevskega na drugi postelji.

»Ej,« sem mu rekel, še vedno malce brez sape. »A spiš?«

Skoraj me je na rit vrglo, ko je z mirnim glasom dejal: »Kako le, mater, ko pa sta bila tako glasna?«

Mislim, ej. Tale se pa gre svoje igrice. Lepo, ne da bi karkoli storil, je s hrbtom proti nama poslušal najin fuk. Blazina vendarle ni pomagala.

»A res?« sem bil radoveden.

»Ma ja. Sploh ti, mater!«

»A res?«

»Res, res,« je rekel Dostojevski in se nasmehnil. Obrnil se je proti meni. »Kako pa se, tamala? A se dobro dol daje?

Pokimal sem mu. Ja, kar v redu je.

»Zakaj pa se nama nisi pridružil?« sem ga vprašal.

»Ne seri, Čater,« je rekel.

»Zakaj?«

»Zakaj le, ko pa …« je hotel nekaj povedati, takrat pa se je iz kopalnice vrnila Natka. Ovita v brisačo je stopila v sobo in najprej zagledala budnega Dostojevskega.

»Ops,« ji je ušlo.

»Jebiga, Natka,« je rekel Dostojevski. »Jebiga!«

»Jebiga,« sem rekel še jaz.

»Je-bi-ga,« je rekla tudi Natka, potem pa se je obrnila k meni in rekla: »Daj se no obleci. Ne boš vendar zdaj nag sedel tu!«

Prižgala je luč in spet odšla iz sobe. Jaz sem se začel oblačiti, Dostojevski pa je mežikal z očmi.

»Ti, a mi zdaj daš eno črtico? Da pridem malce k sebi!«

»Valjda, stari,« sem rekel in iz kavbojk, ki so še vedno ležale nekje na tleh, izvlekel vrečko. V samih spodnjicah sem sedel za mizo in naredil dve črtici. Bila je zadnja koka, kar sem jo premogel, kar sem si jo upal prinesti s sabo, prek meje in to. Potegnila sva jih, potem pa s prtom pomazala še tisti zadnji prah mamila na vrečki ter si z njim namazala dlesni. To je to, sva si pokimala, potem pa sva si nalila absint. Jaz sem Dostojevskemu pokazal, kako se to strokovno pripravi, s sladkorjem in to, pa je samo zamahnil z roko, češ, to je za babe, jaz, Rus, ga bom kar samega. In ga je res. Nagnil ga je, kot bi pil … Ne vem, vodko morda. Natka, zdaj lepo napravljena, v neko luštkano oblekco, je sedla poleg naju in si še sama pripravila absint. Jaz sem šmrkajoč vstal, navlekel hlače nase in venomer pogledoval proti njej. Ne vem zakaj, morda sem pričakoval večjo zadrego z njene strani, dekle je vendarle še mlado in vse to, pa, jebiga, ni bilo opaziti tam na njenem obrazu nič temu podobnega. In potem: malce pogovora, še kakšen zvarek absinta, nakar se je Natka opravičila, da je utrujena, bolna, pijana pa sploh, da bo malce zadremala, midva pa naj jo brez skrbi mahneva na praške ulice, pobriševa ves prah z njih, se ga fino naklestiva, naj za boga milega paziva, da ne zgrmiva v pofukano Vltavo, potem pa naj se vrneva k njej, kajti cimre ni in lahko komot prespiva pri njej.

Okej.

Ko se je že danilo, sem se sam peljal proti Pardubicam. V nekem jebenem vlaku, ki je stal dobesedno pri vsaki brvi. In premetavalo me je po tistem trdem sedežu sem in tja, da mi je premaknilo malone vse kosti v telesu, da o drobovju niti ne izgubljam besed. Niti piva, ki sem si ga nabavil za popotnico, mi ni uspelo spiti, kadarkoli sem hotel narediti kakšen požirek, sem se cel polil, tako smo poskakovali po prekletih tirih. Malce me je skrbelo za Dostojevskega, ki sem ga pustil tam v neki pivnici, spečega z glavo na šanku. Pa res nisem mogel kaj storiti. Nikakor ga nisem mogel prebuditi. Tudi natakar mi je pomagal, pa ni šlo. Kot bi bil v nezavesti, res. Dihal je še in to, pa mi je natakar zagotovil, da bo z njim še vse v redu, da naj kar grem na spanje, pa, jebiga, spet nisem vedel, kako se pride do Natke, bil sem pijan, prvič v Pragi in nasploh skregan z vsakršno orientacijo. Tudi z mobija je nisem mogel poklicati, ker nisem imel njene številke, Dostojevski pa je imel nek mobi, kakršnega še v življenju nisem videl. Še tipkovnice nisem znal odkleniti, kaj šele, da bi znal pobrskati po imeniku, poklicati in vse to. In res, prisežem pri svojem sinu, da se ga ni dalo prebuditi. Da pa bi ždel ob njem, molčal z natakarjem, ker, jebiga, češko nisem znal, on pa ne angleško, in pil pivo, ki sem ga imel že do grla … Do tega pa mi tudi ni bilo. Torej sem pobrskal po njegovih žepih, izvlekel njegovo denarnico, pobral ven večji denar, marke in to, mu pustil nekaj drobiža, se pravi, za pivo, vlak, taksi ipd., in se podal na ulice. Pa da me ne boste narobe razumeli, nisem ga okradel, pač pa sem to naredil iz čiste preventive in dobrote, če ga bo slučajno kdo drug okradel. Namreč, naj mu poberejo nekaj drobiža. Je še zmeraj bolje, kot vse, a ne? Verjetno pa bo ob naslednjem snidenju z mano zelo vesel in zelo hvaležen za to mojo gesto, ko mu bom izročal njegov denar, saj bo prepričan, da so ga res okradli ali pa, da je denar izgubil. Razumete?

Okej.

Postajo sem komaj našel, si lomil jezik, ko sem ljudem razlagal, kaj je to vlak, train, vljak, kot se mi je zdelo, da rečejo, pa ču ču in podobno. Po kakšni uri hoje sem se res znašel na neki postaji, pa spet ne na glavni, tam, kjer sva z Dostojevskim izstopila, se pravi, prišla v Prago. Ta je bila veliko manjša, na njenih peronih pa sami predpotopni vlaki. Sedel sem na enega od njih, za katerega so mi zagotovili, da gre v Pardubice, si odprl pivo in se pričel, kot sem vam že povedal, polivati z njim. Pa ne namenoma. V Pardubice sem prispel, ko je bilo sonce že dokaj visoko, se s taksijem, katerega številko sem vendarle imel, spravil v študentsko naselje, bil tam skorajda sam, ker so bili verjetno vsi na turnirju ali na faksu, in se zavlekel v posteljo in spal, spal, spal.

Prebudil sem se ves premočen. Ne v glavo, češ, mora me je tlačila in to, pač pa v telo, sploh tam okoli trebuha. Poscal sem se, dragi moji. Poscal v hlače, amiši, pomočil v posteljo. Kot otrok, jebenti. In to vse zaradi tega češkega piva. To se mi ni zgodilo že najmanj deset let, res. Skočil sem pokonci, z gnusom vlekel premočene in smrdeče krpe s sebe, jih nametal v vrečko, potem pa sem s postelje potegnil še rjuho, jo obesil skozi okno, obrnil jogi in si prižgal cigareto. Mater, kako me je bolela glava! Prvi dim mi je zlezel direkt v male možgane, se zadržal tam in mislil sem, da se mi bo zmešalo od same bolečine. Kar naglas sem stokal, ej. Sedel sem na posteljo in poskušal čim počasneje kaditi, kar pa je bilo, jebiga, velika stvar. Namreč, živci so zahtevali veliko in še več dima in to v čim krajšem času, telo pa je to seveda odločno zavračalo. Nič kaj prijeten občutek, če ste ga že kdaj imeli čast občutiti na svoji koži. Torej sem sedel tam na poscani postelji, počasi pihal dim pod strop, a me je ob vsakem pogledu navzgor tako pičilo v zadnjem delu glave, da sem mislil, da bom znorel. Nenadoma se je pojavila slabost, pa sem cigareto nonšalantno frcnil skozi okno. Takrat me je prešinilo nekaj iz preteklih dni in, kot bi bil najbolj zdrav človek na tem svetu, atlet in to, sem se kot tiger pognal k oknu in pogledal dol, češ, menda ja ni spodaj kakšen senik ali pa po možnosti otrok, ki se igra z bencinom ali pa naliva z absintom. Ena takšna nesreča z odprtim oknom mi je čisto dovolj, če me razumete. Na srečo ni bilo spodaj nič razen nekega makadama, sem pa tam prek ceste zagledal nekaj, kar je malce omililo moje slabo počutje. Gostilno. Jozef je pisalo na njej in verjetno se je tako tudi imenovala. Torej le ne bo tako hudo v teh Pardubicah, sem pomislil in v sebi začutil veliko in neustavljivo željo obiskati tisti hram tam prek ceste. Pogledal sem na uro. Skoraj pet je že bila. Potem sem iz še vedno nerazpakirane borše izvlekel brisačo, milo in podobne potrebščine, se ovil v frotir in se podal na hodnik. Tam pa … Pojma nisem imel, v kateri smeri so tuš kabine, in če sploh so. Podal sem se na pamet. Sosednja vrata poleg najinih z Dostojevskim so bila zaklenjena, kar je pomenilo, da sta Mičo in Mare še vedno na turnirju, da še vedno igrata partijo. Si predstavljate, amiši moji, pet ur sedenja tam za mizo, s pogledom uprtim v šahovnico. In, kar je najbolj občudovanja vredno, vsaj zame, jebiga, pet ur koncentracije, zbranosti pravzaprav, kot se temu reče pravilno in lepo po slovensko, da me ne bo kdo po krivici obtožil nepoznavanja jezika in sploh. Pet ur, mater. Meni nikoli ne bi uspelo, res ne.

Imel sem srečo s tuši. Podal sem se v pravo smer, pa še zasedeni niso bili, kot se zna to pogostokrat pripetiti. Zavlekel sem se v eno od kabin in si pripravil pravo temperaturo vode in pustil, da je tekla po meni. Godilo mi je. Prijalo. Bolečina v glavi je čudežno izginila, no, ne povsem, pa vendar sem se počutil veliko bolje, vsaj toliko, da sem pričel s požvižgavanjem neke bedaste melodije. Kar nekaj časa sem se zadržal tam pod prho, se dodobra namilil, se dodobra spral in vse to, ko me je neustavljiva želja po obisku prijatelja Jozefa tam čez cesto neustavljivo gnala naprej. Torej sem se na brzino obrisal, se spet zavil v frotir in jo mahnil v sobo. Tam sem se oblekel, v sveže cunje, da ne bo kdo pomislil, da sem šel ves poscan med ljudi, si nataknil sandale, iz borše izvlekel briljantino in se spet podal v javne kopalnice tam na koncu hodnika. Še vedno sem si požvižgaval tisto bedasto melodijo, ko sem si pred ogledalom mazal briljantino po mokrih laseh. Potem sem popolnoma približal obraz ogledalu, preveril dlačice, če sem potreben britja in to, no ja, bil sem ga potreben, pa se mi ni dalo ukvarjati s tem, skočil še na sekret, se odtočil in hop! nazaj v sobo. Tam sem najprej iz notesa, ki sem ga imel s seboj za vsak slučaj, če me popade literatura in zaradi samega vtisa na Mičota, a ne, iztrgal list in nanj napisal sporočilo.

»Dragi Dostojevski, prijatelj in cimer v dobrem in slabem!

Poglej skozi okno. Tam sem!«

Takole sem se štosiral, potem pa sem list položil na mizo, da mu bo, ko bo vstopil v sobo, takoj padel v oči. Potem sem pobrskal po denarnici, izvlekel nekaj drobiža in se podal v svet. Ko sem se že spuščal po stopnicah, sem se spomnil, da sem tam v kopalnici pozabil briljantino. V trenutku sem se pognal nazaj gor, pa jebiga, ni šlo tako hitro kot navzdol. Leta so se mi poznala pri kondiciji pa način življenja tudi, če se razumemo. Kar nekaj časa je trajalo, da sem prišel do kopalnice, pogledal tam na tisto poličko pod ogledalom in razočaran spoznal, da je moja briljantina dobila noge, kot se reče. Jebenti Čehe, sem klel, da ti gredo ukrast briljantino. To je pa že višek, a ne? In sploh vedo, kaj je to? In kaj bo tisti, ki jo je spravil v žep, počel z njo? Mislim, tile Čehi pa res znajo razkuriti človeka! Jebiga, sem si rekel, kupiti se je verjetno tu na Češkem ne da, bom pač teh nekaj dni, kolikor traja turnir, brez nje. Slaba novica, ampak prijatelj Jozef je čakal in tudi to je nekaj.

Gostilna je bila totalna beznica. Kaj takšnega pa res že dolgo nisem videl. Razmajane mize, postavljene v ravni vrsti ob dolgem, lesenem, s pločevino obvlečenem šanku, s prtom, karirastim, ogabnih barv, politim in polnim drobtin. Po tleh linolej ali tisti topli pod, ne vem, na umazanih oknih spet kariraste zavese, vzorec še iz predvojnih dni. Za šankom brkati natakar v belem predpasniku. Bil je sposoben nesti po devet, res, štel sem jih, vrčkov piva naenkrat. In klientela? Po stari šegi vsak sam za mizo, z roko na čelu in vrčkom piva pred sabo. Ampak tisti trenutek mi je bilo to všeč. Sedel sem za mizo, se z dlanjo lopnil po čelu in naročil pivo. Bil sem del folklore, jebiga. Hitro sem dobil želeno in, pazi to, vrček piva je bil borih, preračunano v nemške marke leta dvatisočega …, samo trenutek … marka je … aha … pol marke, mater. Pol marke za vrček piva. To bo še scanja med rjuhe, sem pomislil. To bo še prava veselica.

Ampak pivo mi je teklo zelo počasi. Absint je pustil na mojem telesu hude posledice. Res bi ga morali prepovedati, tudi na Češkem, jebiga. Privoščil sem si in zapil cele tri marke, zunaj pa se je že fino stemnilo. Malce mi je postajalo dolgčas, pa sem se za nekaj časa prisilil in gledal v televizijo, črno-belo, ki je visela tam s stropa, potem pa sem jo mahnil ven. Zunaj sem pogledal proti oknu sobe, vedoč, da bom svoje, oziroma najino okno prepoznal po beli rjuhi, ki visi z njega, pa me je skoraj na rit vrglo, ko sem tam videl viseti dve rjuhi. Pogledal sem še po ostalih oknih, češ, morda pa to ni najina soba, in je morda na katerem od oken samo ena rjuha, pa ni bilo tako. Torej: Dostojevski se je vrnil iz Prage, in to je dejstvo. In: Dostojevski se je tudi pomočil v posteljo in, jebiga, tudi to je dejstvo. Nasmehnil sem se in jo mahnil proti sobi.

»Baje si jo, Čatko?« je rekel ali pač vprašal Mičo, ne vem.

Pokimal sem mu.

»A Dostojevski je pa spal na sosednji postelji, aaaaaa ha!«

»No, ni ravno spal,« sem rekel. »Delal se je, da spi, pa si ga je verjetno mencal!«

V najini sobi so bili Mičo, Mare, pa še nekaj šahistov naših let in dva otroka. Izkoriščam tole priložnost, da jih lepo pozdravljam, ker so v redu fantje, jebiga. Vsi so sedeli na postelji, na moji in na postelji Dostojevskega. Bilo je lepo videti najine postelje, brez rjuh, s preobrnjenim jogijem. Pili so beherovko, pomešano s kolo. Nekje so nabavili plastične kozarce, pa so mi takoj naredili mešanico. Seveda je nisem odklonil. Na dušek sem jo zvrnil, pa čeprav mi okus beherovke ni preveč všeč.

»Ne seri, Ata,« je rekel Dostojevski.

»Kaj? Boš rekel, da si ga nisi mencal, tam na postelji, obrnjen v steno?«

»Ne seri!«

Šele potem nas je Mičo predstavil ostalim šahistom. Podali smo si roke, kot je to navada, pa je bila bariera med nami v trenutku porušena. Tu moram nujno reči, da so mi šahisti všeč. Že veliko zgodbic, takšnih in drugačnih sem slišal o njih, predvsem v zvezi s pijačo in to, in res so bili dobri pivci. Razumel sem jih. Po peturnem razmišljanju, včasih morda še več, so se morali nekako sprostiti, se zrelaksirati, kot bi rekel Dragan. Večkrat na leto so se podali na podobne turnirje, tam izgubljali, remizirali in zmagovali, in se ga obvezno pribijali. Turnir v Pardubicah jim je še najbolj všeč, so pravili, da pride največ odštekanih tipov, predvsem vzhodnjakov, Rusov in podobnih, ki, jebiga, za turnir v kakšni Nemčiji nimajo sredstev. Da je v Pardubicah najbolj pestro, so mi zatrjevali, da pride, kot se bom lahko v naslednjih dneh sam prepričal, veliko žensk, lepih in željnih avantur, Poljakinj, Slovakinj, Srbkinj in seveda in sploh Slovenk, ki navadno prednjačijo v posteljnih in šank pozicijah. Vse skupaj me je nekako spominjalo na brigado, na čas delovnih akcij, kjer, jebiga, smrklje in sicer pridni dečki, daleč od doma pokažejo pravo ali pač potlačeno naravo. Ampak tile v najini sobi so bili sami prekaljeni mački šahovskega sveta. Državni prvaki, trenerji, vsi z nazivom mojstra in še več. Z njimi ni bilo zajebancije. Imel sem občutek, da so vsako mojo potezo že vnaprej predvideli. In bili so svojevrstne pojave. Eden je bil, poleg tega, da je zasedal trenerski stolček nekega mariborskega kluba, tudi velik fajter. Ne samo šahovski mojster, pač pa tudi mojster neke kitajske ali japonske, ne vem natančno, borilne veščine. Drugi je bil velik pofukelj. V posteljo je spravil, kot so mi zatrjevali, vse tiste bejbe, vzhodnjakinje, ki jih bom opazil, se pravi, ki mi bodo padle v oči, ki se mi bodo zdele vredne ogleda in kaj več. Ta baje že po prvih desetih potezah ponudi nasprotniku remi, ne glede na to, ali je v boljši poziciji ali pa izgublja. Ponudi remi, ga navadno dobi, potem pa se gre namakat v pardubiški pokriti bazen. Spet tretji je velik pivec. Morda še največji. Nekoč, je pravil, mu je trener zabičal, da bo moral malce spremeniti svoj način življenja, pa mu je le-ta odgovoril, češ če bom še več pil, bom umrl. Skratka, prava družba zame in za Dostojevskega, kajne? V smislu, iste jate ptiči … Ma jebeš ptiče! To pesem z dreves. Ne že spet, madona.

Torej smo fino in z občutkom praznili literček beherovke, jo zalivali s kolo, potem pa smo se namenili v spodnje prostore. Tam da je klub, Ačko imenovan, kar pomeni, da smo se nahajali v bloku A. Ko smo obdelali vsa tista vprašanja, kako je bilo v Pragi, kaj sva midva zamudila tu v Pardubicah, kako gre našim na turnirju, kaj se dogaja v mestu, ko sem Dostojevskega pomiril, da ga vendarle niso okradli in mu vrnil njegove devize, trdno valuto, smo jo mahnili v Ačkota.

»A v bloku B je pa Bečko?« sem nekoga vprašal.

»Ne vem,« je rekel in ni bilo nikakršnega vzroka, da mu ne bi verjel.

V klubu smo se seveda postavili ob šank, naročili beherovko s kolo, izvedeli, da se po češko temu reče beton, in pili. Res je bilo veliko lepih deklet. Same šahistke. In vse so se betonirale, če se lahko tako izrazim. Z Dostojevskim sva bila seveda takoj predstavljena še ženskim predstavnicam naše dežele na tem turnirju. Kaj naj rečem? Bile so mlade, smrklje pravzaprav, a lepe in simpatične. Skupaj smo se betonirali, tu in tam je padel kak biljard in kak poljubček na lička, sicer pa so predvsem padale runde. Cene v Ačkotu, kot se, jebiga, za študentski klub tudi spodobi, so bile pa res nenormalno nizke. Če sem se čudil cenam v Jozefu, v tisti beznici, bi lahko po obisku Ačkota rekel, da je bil Jozef pravi oderuh. To, cene, seveda, smo s pridom izkoristili, predvsem jaz in Dostojevski, saj sva začela piti podmornice. To je tista zadevščina, ko vržeš štamprl vodke v vrček piva, pa potem vse skupaj izpiješ. Opazil sem tudi, da so nekateri, tisti najbolj trdoglavi šahisti, pili tako imenovane podmornice z absintom, pa se je meni že ob samem pogledu na njih nekaj zelo zelo premaknilo v želodcu. Mislim, če bi bilo po moje, bi absint absolutno prepovedal. Potem sem se oziral po teh šahistih, če je kdo od njih brez ušesa in to, pa, jebiga, brez uspeha.

»Kako pa si prišel nazaj v Pardubice?« sem vprašal Dostojevskega, ko sva ostala sama ob šanku.

»Uh, dolga zgodba,« je rekel Dostojevski.

»Potem me pa ne zanima,« sem rekel in se premaknil do biljarda, kjer so šahisti s kijem v rokah preračunavali odbojni kot bele krogle.

Jebiga, ne prenašam dolgih zgodb.

Tisti dan, peti dan na Češkem, če se ne motim, mi je že zjutraj pričel brneti telefon. Nič kaj lepe novice. Bila je Lola. V Sloveniji da je cela štala. Moja slika da se pojavlja v vseh časopisih. Da sem zakuhal pravi politični škandal.

»Kako? S čim? Zakaj?«

Mislim, prikrivanje resnice o tem, kaj se je zgodilo tistega popoldneva, ko je odpeljala Tina v živalski vrt, je bilo nesmiselno. Okej, sem ji rekel, sem pač fliknil mulcu nekega politika flašo na bučo. Pa kaj?

»To še sploh ni vse!« je v slušalko kričala Lola. »Sploh ne veš, kaj si sprožil!«

»Kaj?«

»V vseh časopisih si. Pisatelj razkrinkal ljubezensko afero, takšni in podobni naslovi so povsod, v vseh časopisih!«

»Kakšno ljubezensko afero?« me je zanimalo. Res nisem imel pojma, o čem govori.

»Kaj pa misliš, da je tisti politik delal v našem bloku? Si morda kdaj videl njegov priimek na zvoncu ali na kaselcu?«

»A-a. Nisem, ne.«

»No,« je rekla Lola in si sodeč po pihu, ki sem ga zaslišal v slušalki, prižgala cigareto.

»Ja, in? Kaj no?«

»Kaj, kaj, kaj, jebenti. Si že čisto bebav od tega alkohola, ali kaj? Ljubico je imel. V našem bloku. Tisto samsko iz tretjega štuka!«

»Ne me jebat?«

»Ma ja. Zdaj tu vsi govorijo samo o tem! Tudi na televiziji je že bilo. Pri dnevniku! Tin niti v šolo ne more več!«

»Ja, kako pa …«

»Kaj?«

»Kako pa je prišlo do tega, da se je to razvedelo?« me je zanimalo.

»Kako le, madona? Njegovemu otroku si razbil bučo, tepec pijani. Kako le, mislim, ej!«

»Ja, okej, to že, ampak …«

»Kaj ampak?«

Bila je besna, takšne je že dolgo nisem videl, slišal pravzaprav. Tako besne, mislim.

»Ampak, kako so izvedeli, kaj je počel tam, v našem bloku, mislim?«

»Ja kaj pa misliš, da novinarji počnejo, a? A ne veš, da se cele dneve ženejo za kakšno sočno zgodbico, a? Misliš, da ne gredo preverit, zakaj je sin znanega politika v bolnišnici? Kdo mu je razbil bučo in kako je do tega prišlo? Misliš, da ne izvrtajo prav vsega, a?«

»Šit,« sem rekel.

»Pa še kakšen šit, Čatko. Mislim, zdaj pa bo celo sranje, res. Najboljše, da prideš takoj domov, se javiš policiji in vse to!«

»Saj sem že bil na policiji,« sem rekel.

»In?«

»Kaj in?«

»Kako kaj in? Si pobegnil ali kaj?«

»Ma ne. Saj malemu ni nič. Par šivov, so mi rekli, pa bo. Politik pa tudi ne bo tožil.«

Potem je malce umolknila. V slušalki sem še vedno slišal zvoke živčnega kajenja. Tudi jaz sem si prižgal cigareto. Molčala sva in kadila. Nenadoma mi je postalo kristalno jasno, zakaj me politik ni hotel tožiti. Zakaj ni hotel vsega tega rompompoma okoli nesreče. Zakaj ni hotel, da se sploh razve za to. Ampak zdaj, jebiga, sem pomislil, se je vse razvedelo in lahko brez vsakršne slabe vesti poda ovadbo proti meni. Jeba! To pa zna biti finančni šok, a ne?

»Vseeno pridi čimprej domov,« je potem tiho rekla Lola. »Bodi pameten in pridi.«

Potem je odložila slušalko.

Sranje!

Dostojevski je gledal vame. Verjetno ga je moj telefonski pogovor prebudil.

»Kaj je bilo?« ga je zanimalo.

»Sranje, stari,« sem rekel. »Eno samo sranje!«

»Kaj? Kaj se je zgodilo?«

Povedal sem mu, kaj se je zgodilo. Kako sva z Jurčetom popivala in metala prazne buteljke skozi okno, kako je ena od teh buteljk priletela na glavo sinu tega in tega politika, kako je potem prišlo na dan, da je ta politik imel v našem bloku ljubico, on, licemerni krščanar, ki je po teveju večkrat zagovarjal družino kot največjo vrednoto današnjega časa in sploh. Da je takrat, ko se je njegov tamali igral v peskovniku, natepaval tisto samsko iz tretjega štuka, malega pa jasno, imel s sabo kot neke vrste krinko, da je verjetno njegova žena mislila, kako gresta v … v živalski vrt, ajde, gledat zaprte ptiče in podobno. In kako je doma, v Sloveniji namreč, cela frka okoli vsega tega, da so časopisi povsem orumeneli od rumenega tiska, jaz pa da sem na skoraj vseh naslovnicah in tako.

»Pa kaj?« je rekel Dostojevski. »Boli te kurac! To je konec koncev dobra reklama zate!«

Vse to je res, tu mu nisem mogel ugovarjati. Je pa en drug velik velik problem. Namreč, se še spominjate, kaj se je zgodilo v Žužemberku? Zdaj si res nisem smel privoščiti nikakršne medijske pozornosti. Nikakršne objave fotke v časopisu, na teveju in podobno. To je bilo tisto sranje. Tisto največje sranje, če se razumemo. Ampak tega Dostojevskemu nisem mogel povedati. Bolje zanj in zame in nasploh za vse, da ne ve ničesar o tem, kajne? A glede sranja se nisem motil, kajti spet mi je zazvonil telefon. Mislim, še preden sem sploh pogledal tja na ekranček, sem vedel, kdo me kliče. Dragan, kdo pa drug. Nekaj časa sem okleval, ali bi sploh dvignil ali pač ne, ko mi je švisnilo po možganih, da, jebiga, slej ko prej se bom moral javiti. Pa sem dvignil.

»Ja, živjo,« sem mu rekel.

In potem: Jebote Njegošu, a s ti normalan? Če te tista sa epilepsijom do sad še ni videla u cajtengu, te zdaj za ziher bo. In tako naprej. Skratka, nič novega, nič, česar ne bi pričakoval. Dejstvo je bilo eno samo. Čimprej se vrniti domov. Se vrniti in urediti zadeve. Dobro sem se zapletel, amiši moji, a ne? V glavi mi je v trenutku zakuhalo na štirideset stopinj, če ne še več.

»Domov moram,« sem rekel Dostojevskemu.

»Kako? Kdaj? S kom?« me je spraševal.

Nisem mu znal odgovoriti, res ne.

»In zakaj bi sploh šel domov? Jaz bi na tvojem mestu čim dlje ostal tu, da se stvar poleže in to. Ne pa domov, jebenti!«

Seveda ni vedel vsega. Kako le?

»Sploh pa je danes tisti striptis za šahiste. Danes pa res ne moreš iti!« je rekel.

»Jebeš striptis,« sem mu rekel. »Moram iti! Češka je ipak preblizu.«

Neumno me je pogledal. Ni vedel, jasno, kaj se dogaja.

»Ampak … Striptis, ej!«

Jebenti še ta tvoj striptis, Dostojevski, sem pomislil v sebi. Kakšen striptis vendar, človek božji? Tu gre za življenje in smrt. Dobesedno. Vzel sem v roke telefon in poklical taksista. Da naj pride pome in me odpelje na postajo. Da se pozanimam, kdaj gre pofukani vlak za Avstrijo in potem naprej za Slovenijo. Da bo prišel čez nekaj minut, je rekel, pa sem jo že mahal pred študenta, da ga počakam. Dostojevski je nekaj kričal za mano, pa ga nisem niti slišal, pa tudi, če bi ga, mu nisem imel časa odgovarjati na njegova vprašanja.

S taksistom sva bila en dva tri na postaji, in najprej, jebiga, sem pomislil, da nas je prvo noč, ko smo prišli v Pardubice, fino nategnil, da nas je vozil naokoli in naokoli, da bi več kasiral, pa takrat, ko sem prišel iz Prage, prav tako. Ampak to je bil v primerjavi z jebo, ki se mi je spustila na glavo, pravi mačji kašelj. Bilo mi je vseeno. Tam na postaji sem videl, da imam edini in sploh prvi vlak šele naslednji dan, ob, jebenti Češko, petih zjutraj, ej. Sranje! sem pomislil in jo mahnil nazaj v študenta. Dostojevski je še vedno ležal na postelji, zdaj na povsem poscanem jogiju, saj ga je poscal tudi z druge strani. Jaz sem bil glede tega bolj previden, jebiga. Sem le nekaj let starejši od njega. Pa tudi pivo se mi je že zdavnaj ustavilo. Povedal sem mu, da imam vlak šele naslednji dan, on pa je rekel, da bo šel z mano, češ, saj nima kaj početi v teh Pardubicah. In to je čista resnica, dragi moji. Namreč, z Dostojevskim sva se dobesedno dolgočasila. To pove že eno samo dejstvo, kako se je on veselil bednega striptisa, kajti po cele dneve sva se premetavala iz kafiča v kafič, medtem ko je najina družba šahirala. Proti večeru je sicer bilo spet vse okej, čez dan pa, amiši moji, živa jeba, vam pravim. Če povem samo to, da sem v nekem lokalu, kjer je neki Jiŕi Hrabec igral na orgle neko drekasto muziko in kjer sva se z Dostojevskim znašla povsem po naključju, iz čistega dolgčasa za en liter vodke odplesal z neko Čehinjo, damo zrelih let. Samo zato, da se, jebiga, nekaj zgodi. Kakorkoli že, Jiŕi Hrabec je razpotegnil tisto polko v nedogled, pa se mi je v možgane že vrinila misel o smislu mojega početja. Češ, a je en literček vodke vreden te babe, ki me drži okoli bokov s svojo prepoteno roko. Jebiga, ne vem, če je bilo vredno, sva pa pregnala dolgčas. Kaj drugega omembe vrednega se v teh par dnevih ni zgodilo. No, mogoče edino to, da smo bili v nekem za Pardubice značilnem nočnem, v narekovaju, seveda, klubu, kjer se ga je nekdo od naših mladih šahistov, varovancev trenerja in mojstra borilnih veščin, od same neuslišane ljubezni, kot se to daleč od doma zlahka zgodi, preveč in verjetno sploh prvič napil, pa je hotel kar sam obračunati z za glavo večjim in vsaj deset let starejšim romunskim šahistom, ki je plesal z njegovo izbranko. Tisti Romun ga je odrinil, da se je mali zložil po tleh, kot je bil dolg in širok, pa je bil potem cel pretep. Trener, mojster borilnih veščin, je kar sam obračunal s celo romunsko reprezentanco. To je to. In še kaj? Mislim, da ne. Nič omembe vrednega. Ponavadi smo šli skupaj na kosilo, potem na turnir, kjer sva se z Dostojevskim spet dolgočasila, mislim, res ne moreš pet ur gledati v šahovnico, kako se dva fajtata tam, a ne? Pa sva tam spila nekaj pijačk, jo spet mahnila na tisti trg, posedala po pivnicah in tako. Živi dolgčas, zato sem Dostojevskega povsem razumel, da se bo podal z mano nazaj v ljubo nam deželico.

In tisti zadnji dan v Pardubicah ni bil nič drugačen. No, razen tega, da so mene živci pekli do onemoglosti in da mi je telefon še vedno zvonil. Vsak signal nova jeba. Dragana je na vsak način zanimalo, kdaj točno se mislim vrniti, da naj se ne zajebavam in da se takoj nacrtam v SLO. V Ljubljani, da se imamo veliko pomenit in sploh. Grožnje! Vedel sem, da sem jim nevaren. Pa Lola. Spet z novo jebo. Tisti Velenjčan, propadli gostilničar, da je bil pri meni doma, mahal s pištolo Loli pred očmi, da je odšel šele pred petimi minutami in to. Da zdaj ima pa res vsega dovolj. Da bo vzela malega in šla živet k … Nekam že, je rekla.

»Tina pusti pri miru,« sem ji zabrusil, pa o tem ni hotela niti slišati. Razumel sem jo, jebiga. Ipak. Še to mi je manjkalo. Ta Velenjčan, jebenti. Bil je razlog več, da me je tkalo do neba, da sem bil zatrdno odločen, da grem nazaj, da jebem Velenjčanu mater, da uredim zadeve nasploh.

Nekje ob šestih, sedmih popoldne, ko sva bila z Dostojevskim že prijetno nadelana, smo se dobili v Ačkotu, spili nekaj pijač in se pripravljali na striptis. S posmehom smo gledali na to. Mislim, pa še striptis. Najprej je Dostojevski seveda vsem sčvekal novi slovenski trač in, seveda nikakor ni pozabil povedati, kdo je glavni akter le-tega. Nazdravili smo, jaz seveda z grenkim priokusom, pa vseeno. Mičo je povedal veselo novico, da je s tistim trenerjem mariborskega šahovskega kluba, sicer tudi mojstrom borilnih veščin, podpisal pogodbo za njegov klub. Da mu je dal denar kar na roko, češ, poglej, kako se ti bo godilo pri nas. No, ne vem, ampak verjetno je sklenil dober posel, trener namreč, saj se je Mičo, čeprav se je na šahovska polja vračal po malone desetih in še več letih, dobro držal na turnirju. V samem vrhu naših izbrancev, res. Pa smo nazdravili, trčili, trepljali in Mičota s polno denarnico in tistega trenerja po ramenih in čakali … jebiga, striptis. Tisti otroci, ki so bili poleg nas, predvsem brezsramna dekleta, punčare kakšnih šestnajstih let, so seveda z vsem spoštovanja vrednim zanimanjem čakali dogodek in dejansko je bilo tako, da je trener moral iti z njimi, saj jih same v mesto, kakršno je Pardubice, brez razsvetljave in vsega tega, nikakor ni mogel pustiti. Pa smo složno ponudili pomoč, da gremo še mi tja. Zakaj pa ne? Jaz sem tako in tako moral zabiti še ta dan, noč, če sem povsem natančen, in zakaj, hudiča, je ne bi izkoristil tem bolje. Doma me je tako in tako čakala ena sama jeba.

Striptis za šahiste torej! Pazi to!

Na stavbi, kjer naj bi se vse skupaj dogajalo, je z rdečim flumastrom na veliko pisalo: STRIPTEASE TONIGHT!, kar se, amiši moji, če se lahko spet malce pohecam, prebere: striptis tunajt. Vstopili smo. Tam je že sedelo nekaj Rusov, Poljakov, Čehov in kaj jaz vem kdo še vse. Pri tisti navadni luči, beli, rumeni, ne vem, so pili pivo in čakali. Nič ni kazalo na kako goloto, če me razumete. Tudi naš podmladek je poln pričakovanj posedel po stolih, mi smo si naročili pivo in se štosirali. Takrat pa se je začelo. Debela natakarica gostilne, kjer smo se nahajali, je stopila v prostor, v tistem svojem obveznem belem in popackanem predpasniku seveda, stopila do oken in tam prek njih potegnila grdo zeleno zaveso. Češ da ne bodo ljudje z ulice zijali, kaj se dogaja pri nas in to. Tiste zavese, vam rečem, so me tako spominjale na neke risanke o Loleku in Boleku pa me vrgle v kruto realnost, da smo v deželi, kjer je še vedno prisoten duh socializma, na rob zlikanih kavbojk in vsega tega, da sem se takoj bolje počutil. In ne da bi kdo sploh ugasnil luč, je tam iz kuhinje priplesala neka še kar bejba, v ritmu predpotopnega hita Kungfufajting v borih tridesetih sekundah, ne pretiravam, res, odvrgla vsa oblačila, pri tem prav štorasto dvakrat ali trikrat zamigala z ritko in stekla nazaj v kuhinjo. To je bilo vse. Striptis za šahiste, jebiga. Tisti Rusi so nekaj ploskali, naši mulci so vprašujoče gledali v nas, Mičo pa je rekel:

»Marš u pizdo materinu. Pa še tale striptis za šahiste!« Prijel se je za denarnico in rekel: »Kdo pelje v Prago? Častim kurbe!«

6.

Kakšnih pet popoldan je bila ura, ko sem prispel na letališče. Živčen kot sam pes. Takoj ko sem v Ljubljani sedel v taksi, sem spustil dol tisti senčnik, na katerega notranji strani je ogledalce, pa čeprav ni bilo niti malo sonca na nebu. In v tistem ogledalcu sem venomer pogledoval nazaj, če me kdo zasleduje. Ja, takšen strah ali panika, kaj pa vem, me je pograbil. Verižno sem kadil in pihal dim predse, da je bilo v taksiju vse zakajeno, taksist pa … Jebiga, tudi on je bil nervozen. Imel je sicer tisto nalepko Hvala, ker ne kadite, pa mu ni nič pomagala. Že tam v Ljubljani, ko sem ga poklical, pravzaprav sem ga kar na ulici ustavil, če sem povsem natančen, ker sem se bal nekakšnega prisluškovanja in sploh, no, že tam sem mu rekel, da sedem v njegovo kripo pod pogojem, če smem kaditi. Pa je rekel, da je okej, pa se je prav fletno zajebal, kajti po moje niti najmanjšega pojma ni imel, da ima opraviti z … Hm, hm, … verižnim kadilcem, recimo.

Vse sem že opravil. Na letališču, mislim. Oddal karto, oddal prtljago, eno samo samcato potovalko, in potem sem čakal, da me pokličejo v tisto čeking rum, da mi, ajde, pregledajo jebeno boršo. Še vedno sem živčno pogledoval proti vhodu, če bo na letališče vstopil kak meni neljub obraz. Kadil sem in kadil, in to so, dragi moji amiši, živčki. Nič drugega kot eno razdrapano in razrvano živčevje. Nič čudnega, in s tem se boste verjetno strinjali, ko vam bom zaupal mojo in, jebiga, zdaj že tudi vašo zgodbo.

Sedel sem v bar in si naročil pivo. In potem … Ej, amiši, zaletelo se mi je. Tam pri sprejemnem pultu sem zagledal Dragana, ki je nepremično zrl vame. Usral sem se!

Po tistem striptisu za šahiste smo jo, kot že rečeno, mahnili v Prago, kjer je Mičo častil kurbe. Nič posebnega. Zbasali smo se v avto tistega šahista, ki sem ga opisal kot velikega pofuklja, si zapeli eno veselo in to je to. Dva spredaj, trije zadaj, mularija pa spat. Kar nekaj joka in prepričevanja, da bi radi zraven, je bilo, pa jasno, ni šlo. Liter beherovke smo si vzeli za popotnico, izklopili mobije in gremo, cesta čaka.

Drveli smo po njej. Bila je noč. Luči ni bilo. Nikjer ob cesti. Z dolgimi lučmi smo jo šibali proti prestolnici. Večinoma brez besed. Le tu in tam se je Mičo obrnil na Dostojevskega z vprašanjem, koliko pa to stane. Dostojevski, kot že rečeno, je velik ljubitelj vsega slovanskega, pa si je v Pragi že poprej, pred leti privoščil ljubezen.

»Kakšnih petdeset mark,« je rekel.

»Vse za petdeset ali je to samo tista … sklicna cena?«

»Kakšna sklicna cena, jebenti?«

»Saj veš,« je pravil Mičo, »ponekod je tako, da sam fuk plačaš po neki zmerni in nizki ceni, vse ostalo, da sleče modrc, da se poljublja s tabo, da ti ga vzame v usta, vse ostalo, jebiga, pa dodatno plačaš! Kot bi naročil samo testo za pico, vse tiste pelate, riban sir, šunko in ostala jajca pa bi moral posebej plačati!«

»Na Češkem ne,« je rekel Dostojevski.

»Kje pa je tako?« je vprašal tisti, ki je vozil.

»V Amsterdamu,« sem rekel jaz.

»Gnili zahod,« je rekel Dostojevski.

Potem smo spet navijali glasbo in molčali. Skozi okno ni bilo razen trde teme nič videti. Tu in tam se je pojavila kakšna leščerba v daljavi, ki je verjetno označevala kakšen jebeni zaselek, to pa je bilo tudi vse. Dokaj presenečeni smo bili, ko smo se peljali mimo osvetljene pumpe. Takoj smo ustavili. Smo imeli občutek, da bi bil pravi greh ne izkoristiti edine luči na naši poti. Nabavili smo pivo, se prisilili na scanje, tlesknili z rokami v smislu givmifajf in se spet stlačili v avto.

»Kar malce treme imam,« je rekel tisti šahist-karateist, ko smo zdrveli mimo table z napisom PRAHA. »Še nikoli nisem …«

»Saj ni nič posebnega. V redu je to, da si na tujem, da se lahko izgovarjaš, da si tujec in se ti ni treba razen cene o ničemer drugem pogovarjati!«

»Aha,« je rekel in se spet zamislil.

Jebiga, meni namreč ni bilo prvič, sem se pa ob kurbah vedno počutil malce nervoznega. Ne vem, zakaj je tako, pa me niti ne zanima. Rekel sem:

»Včasih se je težko pripraviti do tega, da ti stopi …«

»Da ti kaj?!«

»Stopi, saj veš, vstane in to!«

»Potem pa tako povej! Mislim, stopi …«

»Karkoli, jebiga! No, to, se mi zdi, je edini problem, da se narajcaš, da jo potem lahko brez vsake … saj veš, napičiš. To je problem!«

»Ja,« se je strinjal tisti z znanjem borilnih veščin. »To bi pa znal biti problem. Če je tako kot v Amsterdamu, potem bom že za predigro zagonil eno celo češko plačo, mater!«

»Tu zavij desno,« je rekel Dostojevski, ko smo se že nevarno približevali centru mesta.

Ulice so mi bile znane in to me je navdalo z neko radostjo. Pojma nimam zakaj, ko pa veliko bolj uživam v novih krajih. Ampak spomnil sem se, da sem po teh ulicah že hodil z Dostojevskim in potem še sam, ko sem iskal jebeni štacjon. Tudi nekaj pivnic sem se spomnil in imelo me je, da bi zakoračil v eno od njih.

»Pozneje,« je rekel Dostojevski in se kar sam postavil za našega vodiča.

Bil je lep večer in na ulici je bilo veliko ljudi. Nekaj tudi lepih. Praga je ipak mesto, jebiga.

»Ali gremo še do Natke? Tu blizu je,« je vprašal Dostojevski.

»Super! Lahko bi šli do Natke,« se je strinjal Mičo.

»A to je tista, ki si jo ti, Čatko …?

»Ej, bomba. Potem pa sploh ne bo treba plačevat!« je rekel nekdo.

»To ni isto,« sem rekel in res sem mislil tako. »Natka ni kurba, jaz pa hočem kurbo. Več njih!«

»Jaz tudi,« je rekel Mičo.

»Evo jih, evo jih!« je začel tisti z znanjem borilnih veščin, ko smo se peljali mimo pocestnic, tistih, ki dobesedno ponujajo usluge na cesti.

»To je ološ,« je rekel Dostojevski. »Te ti poleg kavsa dajo še zastonjkarski triper!«

Strinjali smo se z njim. Vseeno pa smo ustavili, jim malce skozi okno požvižgali, potem pa parkirali in izstopili.

»Gremo najprej čez Vltavo, tam so prave kurbe!«

Dostojevski je bil ves iz sebe. Ne da bi počakal na naše odobravanje, je že korakal proti Karlovem mostu. Šli smo za njim, kaj pa naj bi. Pomenkovali smo se o tem, če bi stopili še prej do Natke, da bi jo vzeli poleg, pa smo se nekako strinjali, da bi bilo to povsem brez smisla. Kaj pa naj bi ona počela z nami? Naj bi čakala pred vrati umazanega hotela, ko bi si mi nabirali materiala, o katerem bomo doma na dolgo in široko pripovedovali? Ali pa bi še njej kupili kakšnega postavnega hlapca? Nič od tega ne bi bilo okej, a ne? Tam na Karlovem mostu smo spet zavzdihnili od samega prizora, in za tiste, ki še niste bili v Pragi, naj takoj na tem mestu omenim, da je prizor res veličasten. Spet in spet, jebiga. Tisto nekaj na H na drugi strani, osvetljeno z vseh strani in vse to, in Vltava daleč spodaj, povsem primerna za zadnji čin kakšnega življenja naveličanega mladca ali pač starca. V Pragi najdeš tako rekoč res vse. Tudi dobre kurbe, o tem sem prepričan, čeprav, jebiga, je bila moja vse prej kot to. No, pa vse ob svojem času.

Pred nekim umazanim hotelom se je Dostojevski ustavil, povprašal Mičota po denarju, potem pa smo vstopili. Receptor je brez besed pokazal na hodnik, po katerem moramo iti, kot bi vedel, no, jebiga, saj dejansko tudi je, po kaj smo prišli. Hihitajoč smo šli za Dostojevskim, ki je strumno koračil pred nami. Samozavestno, odločno in sploh. Tam na koncu hodnika so bila tista nihajna vrata. Odrinil jih je in že smo bili v sobi, ej, polni kurb. Same kurbe, res. Ena bolj kurbirska od druge. Dobre so bile. Vse kaj drugega kot tiste pocestnice. Sicer res za spoznanje malce preveč nališpane in očičkane v vse tiste čipke, podvezice, podložene modrce, prosojne majčke in namenoma raztrgane hulahopke, ampak to mi je bilo všeč. Obstali smo tam v sobi kot vkopani. Res je, in verjetno, amiši moji, se boste strinjali z mano, da te kar malce na rit pafne, če zakoračiš v sobo, kjer je kakšnih trideset dobrih in zrelih bab in bi vse hotele fukati s tabo, a ne? Sramežljivo smo se spogledovali in se nasmihali sebi v brado, ko so do nas že privreščale vse tiste vešče in nam ponujale svoje usluge. Otepali smo se jih, potem pa je Mičo rekel eno najpametnejših, kar se je takrat pač dalo narediti v tej smeri.

»Kaj ko bi prej kaj malega popili z damami?«

»Ja, seveda!«

»Nujno.«

»Ni druge,« smo mu takoj pritrdili in sedli za eno od miz. In kakšnih deset bab z nami.

»Viski!« je brez oklevanja naročil vrli Mičo.

»Kar cel liter ga prinesite,« smo se, jebiga, spet strinjali.

In potem smo ga pili skupaj s kurbami. Bile so lepo vzgojene. Počasi so pljuckale svoj odmerek in nas ob tem prav diskretno prijemale tam spodaj. Dostojevski si je eno od njih že zbasal na kolena in ji z roko šaril pod krilom.

»No, no, dont duing dis,« je v neki polomljeni angleščini govorila tista njegova in mu zraven žugala s prstom, češ, ti ti, poredni Rus! Vsi skupaj smo se že bolj sproščeno smejali in kmalu smo že imeli vsak svojo v naročju, tako da je ostalih šest prodajalk ljubezni hočeš nočeš moralo nazaj v, jebiga, čakalnico. Navezali smo pogovor, kdo smo, kaj smo in ostale bedarije, natrosili veliko laži, eni in drugi, mi in one, jasno, in se otipavali. In da ne dolgovezim v nedogled: veliko in objestno, požrešno in kaj vem kako še vse, smo pili tisti viski. In spili smo ga. Mičo je dal vsakemu od nas denar, potem smo si naročili še vsak svoj šampanjec v sobo in šli.

Jaz sem pristal v sobi, tega se dobro spominjam, številka tristo štirinajst. Vedno nekako naletim na sobo s to številko. Pojma nimam zakaj. Je pa to čista resnica, saj ne vem, zakaj bi lagal kaj takega, a ne? Soba pa … Poceni jeba, z neko predpotopno televizijo, umazanimi zavesami, tuš kabino in s škripajočo posteljo. In Sharon, kot se je predstavila, na njej. In moram reči, po svoje je bila res malce podobna Sharon Stone. Blond, z velikimi joškami, obilno ritjo in najmanj štiridesetimi leti. Kot Sharon Stonéova, kot je rekla ona. Ko je avtomatsko odvrgla obleko s sebe, ni imela pod njo ničesar, potem pa, ko se je vrnila izpod tuša, pa ne da bi jaz to zahteval, da ne bo pomote, in mislim seveda na tuš, pa si je okoli levega bedra ovila nekakšno roza podvezico. Potem je legla poleg mene in moram priznati, da sem bil kar fino narajcan. In potem, mislim, nekaj, kar me je povsem osulo. Kaj bi rad počel in če imam kaj droge, me je vprašala.

Mislim, ej, pa ravno jaz sem moral naleteti na narkomanko. Kot nekoč v mladosti, ko sem nekje na morju, pa ne bom spet nakladal o teh spominih, ne bojte se, namesto na švabico naletel na Bosanko, iz Ključa doma, vrh vsega še prodajalko žetonov v lunaparku.

»N … nimam, no, no, nafing,« sem ji začel nekako razlagati in odveč je besedi, da se je moj ponos, moj Oné povsem potegnil vase, a ne?

In ona me je potem zgrabila za roke, mi jih obrnila, kot kakšen policaj, kot bi se hotela prepričati, če imam kaj svežih vbodov in vse to, pa jasno, ni bilo tam ničesar podobnega, potem pa je rekla nekaj, kar bi lahko prevedel nekako takole: »Mater, kakšne dobre kable imaš?«

»Kable?« sem bil, jasno, ves začuden.

»Ja, kable, žile! Kar zamenjala bi jih s tabo,« je rekla Sharon Stonéova in udarjala po mojih žilah.

Mislim, ej! Moje žile bi rada. Moje kable. Sploh ji nisem odgovoril, res ne. Dam ji petdeset mark, da ji z zobmi potegnem tisto podvezico z bedra, žil pa ne. Nikakor. Narkomanka pofukana. Vzel sem šampanjec tam z mizice in se ga pričel nalivati. Jasno, da mi ni bilo več do nikakršne združitve z njo.

In ona … Potem me je rotila, da naj jo vendarle skavsam, da nujno rabi denar in vse to, in bolj ko sem zmigoval z glavo, bolj nesramna je postajala. Da bom moral vseeno plačati, da je čas denar in da bi lahko zdajle počela vse kaj pametnejšega, kot pa mene prepričevala, naj jo dam dol in tako. Da bodo njeni zvodniki to en dva tri uredili in sploh.

»Tistih tvojih hlapcev se niti najmanj ne bojim,« sem ji rekel.

»Niso Čehi, ampak from Jugoslavija,« je rekla Sharon.

Ops, to pa je že druga pesem, sem ji navrgel, potem pa ji dejal, da naj mi ga dobro pocuza, in če bom zadovoljen, ji bom dal tisti bedni špric. V usta, mater. In potem se je sklonila k moji mlahavi vse kaj drugega kot moškosti in se trudila okoli nje, jaz pa sem pil šampanjec, presran do amena, da jo bo popadla kakšna džankijevska kriza in mi ga bo v navalu bolečine, besa, kaj pa vem, odgriznila. Vzdihoval sem od samega dolgega časa in razočaranja in pil sparjeni šampanjec, potem pa sem jo odrinil, ji na posteljo vrgel pofukane marke in se spravil iz sobe. Dol, za šank. Nekaj je kričala za mano, pa sem bil preveč besen, da bi se še karkoli pregovarjal z njo. Tako.

Čez kakšno uro smo se vsi dobili spodaj v baru. Ostali so imeli več sreče. Tisti z znanjem borilnih veščin je celo govoril o nekakšni ljubezni.

»Ne nori!« mu je rekel Mičo. »Doma imaš ženo in otroke!«

»Že res, ampak moja žena mi ne bi nikdar počela takšnih stvari,« je pravil.

»Zato pa tudi je tvoja žena, ne pa … saj veš!« je rekel Mare.

»Za sto petdeset mark bi verjetno tudi tvoja žena počela te stvari,« je rekel Mičo.

Tema združitve z lajdrami nas je zaposlila za celo noč. Še ko smo vmes skočili po Natko, so fantje govorili samo o tem. Natko je spet bolela glava, a je vseeno zavzeto poslušala naše, pravzaprav njihove zgodbe, se tu in tam začudila kakšni žgečkljivi podrobnosti, izrazila željo, da bi bila vesela, če bi jo vzeli s sabo in vse to. Potikali smo se po praških pivnicah, se norčevali iz moje nesreče, se ga dodobra nacedili in vse, kar gre poleg, potem pa smo morali na brzino v Pardubice, saj sva morala jaz in Dostojevski na vlak. Poslovili smo se od Natke, jo celo zapeljali do njenega doma, tako da je nekomu, ne spomnim se več komu pravzaprav, sedla na kolena in to je to. Kurbe v Pragi. Ena zgodba več in nič več!

Naslednji dan sva se že navsezgodaj zjutraj z Dostojevskim peljala proti domu. Proti Sloveniji. Na brzino sva popokala borši, pustila ključe kar v sobi, sploh se nisva odjavila in to in … In sva šla. Hop v taksi, destinacija štacjon, kupila karte in se usedla na vlak.

Vlak je bil spet eden tistih, ki me je pripeljal iz Prage. Premetavalo nas je kot sam hudič, stali smo pri vsaki baraki, spati, kar bi bilo glede na prečuto noč nujno, pa se sploh ni dalo. Niti šanka ni bilo na jebenem vlaku, pa je bila pot prava muka, vse kaj drugega kot prijetno potovanje, če se razumemo.

»Kaj je že kričala tista tvoja za tabo, ko je nisi hotel skavsati?« se Dostojevski ni mogel naveličati moje nesreče.

»Tepli ali nekaj takega,« sem mu rekel.

»Tepli! Ha, a sploh veš kaj to pomeni?«

»A-a.«

»Peder, fagotl. To pomeni, da si peder,« je rekel.

»Jebiga,« sem rekel jaz in se nemirno presedal tam na tistem trdem stolu.

»Pa … A si? Glede na to, da …«

»Ne seri, Dostojevski!«

»Jebiga, glede na to, da je nisi hotel, da si se zadnjič tam v Ortiču tako zanimal za tistega mladca. Jebiga, morda pa si,« se ni dal.

»Ne seri!« sem mu še enkrat rekel.

»Zgledaš že tako!«

»Jebenti, saj imam vendar otroka, si nor ali kaj?«

»Mogoče pa sploh ni tvoj,« je rekel Dostojevski.

»Mogoče,« sem rekel in zaprl oči. Ni se mi dalo razpravljati z njim o teh stvareh, no, pa saj sploh nisva razpravljala, samo dražil me je, a ne? Kakorkoli, hotel sem zaspati. Zaspati, da bi pot hitreje minila. Ker, amiši moji, pot z vlakom prek Češke ni niti najmanj zanimiva. Skozi okno eno samo sranje, na vlaku pa, jebiga, nobenega sranja, nobene pizdarije, ki bi lahko popotniku krajšala trenutke. Povsem drugače, kot na primer, ko sem se z vlakom vozil po bivši skupni državi, sploh tam po jugu Srbije, ko ni šla mimo okna niti ena sama postaja, ne da bi ti kdo ponudil kakšen požirek njihove mekane. Tudi ko smo bili na Dunaju se ni nič posebnega zgodilo, razen tega, da sva z Dostojevskim za zadnje marke, ki sva jih imela, kupila pol litra šnopsa in vodo in se ga tja do Ljubljane prav fino naklestila. Ni bilo druge opcije, pa če vam je prav ali pač ne, jebiga.

In doma?

Namesto domov, v prazno stanovanje, to sem že vedel, sem se odločil, da grem h Kiki. Ni mi bilo do tega, če me razumete, da bi gledal v stene ali morda v teve. Človek se, jebiga, nekako navadi družbe okoli sebe, Lole in ščebetajočega mulca. Ni mi bilo prav, da sta se odselila, sem ju pa povsem razumel. Če je tisti Velenjčan hodil tam naokoli in grozil celi familiji s smrtjo, ji kaj drugega tudi ni preostalo. In to, da moram čimprej poračunati s tem Velenjčanom, je bilo jasno in o tem sploh ne bi zgubljal besed.

Z Dostojevskim sva se poslovila in šla vsak svojo pot. Gledal sem nekaj časa za njim, ko je odhajal, pijan, po cesti sem in tja in takrat, jebiga, še sploh nisem vedel, da ga zadnjič gledam v njegovo … Rit, ajde.

»A ti nekaj priznam?«

Kika je spet nekaj priznavala.

»Ajde,« sem rekel.

Spet se je malce sramežljivo nasmehnila, preden je začela mencati.

»Ampak … Ne vem, ali ti naj povem ali ne!«

»Kaj?«

»Mislim, da ti ne bo niti malo všeč!«

»Tega ne moreš vedeti,« sem rekel.

»Ja, res je, ampak …«

»Kaj?«

»Ta čas, ko te ni bilo, ko si bil tam na Češkem, sem … Hm, no ja, nekoga spoznala,« je rekla Kika in se spet sramežljivo nasmehnila.

Nisem vedel, kaj naj ji rečem. Imela je prav, to, da mi ne bo všeč. In res mi ni. Kako le, madona, ko sem pa tak ego? S temi stvarmi je pač tako, da se na nek način počutiš izdanega, češ, kaj pa meni manjka, kako mi moreš storiti kaj takega in vse to. Pogledal sem jo naravnost v oči in jo vprašal:

»In kaj ima on boljšega in več kot jaz, madona?«

»Saj to je to. Gre za to, česa on nima, kar imaš ti,« je rekla Kika, vzela z mizice tobak in papirčke in si začela zvijati cigareto. Mislim, da je bila precej živčna. »In to je,« je nadaljevala, »žena. On ni poročen!«

»Saj tudi jaz nisem,« sem rekel in se še isti trenutek zavedel, da sem izustil totalno bedarijo. Seveda sem vedel, kaj pravzaprav hoče povedati.

»Poročen ali ne,« je rekla Kika. »Živiš z žensko ali na kratko: imaš žensko, Čatko, to je to. On ne. On nima ženske. V njegovem življenju bi bila prva in edina, a razumeš, ne pa neko tretje ali kako se že reče, tisto … kolo pač! Ne mislim biti celo življenje ljubica nekoga, če me razumeš? Niti tvoja, čeprav, moram reči, da mi je bilo lepo s tabo in … khm, khm, ni bilo boljšega … saj veš.«

»Peto,« sem rekel.

»Kaj?«

»Reče se peto kolo! Avto ima štiri kolesa in petega ne rabi, zato se reče peto kolo in ne, jebiga, tretje kolo,« sem rekel.

»Aha,« je rekla Kika. »Kakorkoli že, spala sem z … z njim!«

»S kom?« me je zanimalo.

»Saj ni pomembno, ne poznaš ga!«

»Kako veš, da ne?«

»Prepričana sem, da ne. On ne hodi v Orto in podobne oštarije, kjer se ti ponavadi zadržuješ!«

»Kam pa hodi?«

»Daj, Čatko, ne bodi otrok. Ne poznaš ga in basta!« je rekla Kika.

»Kako si lahko tako prepričana v to? Kje pa si ga ti spoznala?«

»Ni važno,« je rekla Kika in se še vedno trudila z zvijanjem cigarete. »In da te ne bo skrbelo, sploh ni od tu!«

»Kaj to pomeni?«

»Kaj?«

»Ma to! Da ni od tu! Da ni iz Ljubljane ali kaj?«

»Da ni iz Slovenije,« je rekla Kika.

»Kaj pa je potem? A je Bosanc?«

Kika se je malce nasmehnila, si končno prižgala cigareto in rekla: »Ne, ni Bosanc, je pa Hrvat. Iz Zagreba!«

»Kako mu je ime?«

»Pa zakaj te to tako zanima? Saj sem ti rekla, da ga ne poznaš.«

»Veliko ljudi iz Zagreba poznam,« sem rekel. »No, kako mu je ime?« sem jo še enkrat vprašal, a še preden mi je Kika uspela odgovoriti, se je že oglasil moj mobi. Bila je skrita številka. Navadno ne dvigujem, če ne vem, kdo kliče, in sploh ne, če se kdo namenoma skriva za skrito številko. Ampak tedaj sem točno vedel, kdo je, zakaj se skriva in, jebiga, sploh, zakaj me kliče.

»Ja, živjo,« sem rekel v slušalko.

In potem: po pričakovanju! Bil je Dragan. Da se moramo nujno dobiti. Da se je moja slika pojavila v vseh časopisih, bla bla bla, da me bo tista donda iz Žužemberka stoprocentno spoznala. Bla bla bla, nič novega, jebiga. Da jo bo treba eliminisati, je rekel. In, je ponovil najmanj stokrat: nujno in res nujno se moramo dobiti.

»Okej,« sem rekel, »jutri pridem do tebe!«

»Ne, ne kod mene,« je rekel Dragan, »bo boljše, veš, če se dobimo kje u mestu!«

Jebiga, tudi to je bilo po pričakovanju.

»Kje bi se rad dobil z mano, Dragan?« sem ga vprašal.

»Pa ne vem še za sad, a bom te jutri poklicao,« je rekel.

Pričakovano. Mislim, za koga pa me ima, mater? Kot da ne bi vedel, kaj nameravajo storiti z mano, a? Me, kot je rekel, eliminisati. To mi je bilo jasno. Nisem od včeraj, ali še lepše: nisem jaz po prežgani župi priplaval, amiši moji. Potem je odložil, seveda z besedami, da me mora nujno videti.

Kika je kadila cigareto in pihala pod strop. Obrnil sem se k njej in jo vprašal:

»Kako mu je ime?«

Zamahnila je z roko.

»A te je dobro?« Res mi ni bilo všeč, kar mi je povedala. Nenadoma sem imel občutek, da je Kika moja last. Da mi pripada.

»Ne seri, Čatko! O tem se ne mislim pogovarjati s tabo!«

»Zakaj ne?«

»Ali jaz tebe kdaj sprašujem, kako je z njo, tvojo ženo?«

»Ni moja žena!«

»Nema veze. A te jaz kdaj sprašujem o njej, a?

»Vedno, Kika. Vedno me zaslišuješ o njej,« sem rekel in se nisem zlagal. Res ne.

»Že, ampak ti mi ničesar ne poveš, Čatko,« je rekla.

»Zakaj pa bi ti? To pa res niso tvoje stvari!«

»In zakaj bi potem jaz tebi razlagala o svojem fantu. To pa res niso tvoje stvari,« me je zoprno oponašala. Tale pogovor je že šel malce v maloro. Ton, in njen in moj, je postajal čedalje bolj oster. Vstal sem z njenega dvoseda in se pomaknil k hladilniku. Vzel sem si pivo. Naredil sem prvi požirek, ko me je zopet pičilo.

»Ali tole pivo kupuješ zanj?« me je zanimalo.

Kika se je samo nasmehnila in odkimala z glavo.

»Zakaj pa ne, saj si rekla, da je tvoj fant?«

Mater, res sem bil zoprn. Mogoče tudi zaradi vsega tistega dunajskega šnopsa v sebi.

»Ni moj fant,« je rekla Kika.

»Če pa si malo prej rekla, da je tvoj fant.«

»Ni še. Ni še moj fant. Upam pa, da nekoč bo. V redu fant je. In niti najmanj ne tak ženskar kot si ti. Prijazen je, pameten in, no ja, še kar postaven.«

»Kako pa veš, da on nima ženske?«

»On ni tak, Čatko,« je rekla Kika.

»Kak?«

»Poslušaj,« je rekla Kika in imel sem občutek, da ji je bilo dovolj tega sranja, »Dovolj je tega. Ne da se mi o tem, prav?«

»Saj si ti začela s tistim svojim A ti lahko nekaj priznam, A ti lahko nekaj priznam, mater!«

»Saj mi je žal,« je rekla.

»Aha, a to pomeni, da bi mi lagala?«

»Poslušaj, Čatko, pizda pofukana! Če mi misliš težit, se obuj in se spelji k svoji babi. In vzemi pofukano pivo s sabo, jasno?«

»Saj ne težim. Samo zanima me …«

»Nima te kaj zanimati,« je rekla Kika in bila je zelo prepričljiva. Torej sem utihnil. Kot kakšen užaljen otrok sem se potegnil vase, umikal pogled pred njo in cuzal svoje, kot je rekla Kika, pofukano pivo. Brnela je televizija, prodajali so neke povsem nepotrebne izdelke in jaz sem se počutil kot zadnja beda sveta. Pa ne samo zaradi Kike in njenega novega tipčka, pač pa zaradi vsega, kar se mi je nagrmadilo na ramenih. Fino sem zagreznil, res. Odveč je besedi, kaj storijo naši fantje, naša klapa, ko se nekdo znajde v podobnem položaju, a ne? Jasno, da bodo najprej zaščitili sebe. In zdaj bom po vsej verjetnosti jaz plačeval za bedarije bebavega Miše. Samo zaradi tega, ker sem nekemu mulcu razbil betico z neko flašo makedonskega porekla. Kaj pa sem jaz kriv, da je imel njegov očka ljubico v našem bloku, jebenti? Kaj pa sem jaz kriv, če je žena tistega politikanta frigidna in se mora dečko tešiti kje drugje, madona? Mislim, ej. Celo sranje sem imel na glavi, zdaj pa še neki Hrvat kavsa mojo babo. In da naj se umirim, da se me te stvari sploh in sploh ne tičejo. Mislim, ej!

Vstal sem in se namenil proti vratom. Pofukano pivo sem seveda vzel s sabo, in se začel obuvati. Kika je takoj prišla za mano.

»Ne še iti,« je rekla.

»Nobenega smisla nima, da sem še tu,« sem rekel.

Kika je molčala. Božala me je po laseh, ko sem se sklanjal k vezalkam. Umikal sem glavo.

»Bolje bo za oba, če grem,« sem rekel.

Takrat se je spet oglasil moj mobi. Spet skrita številka. Gledal sem nekaj časa vanj, kot bi ne vedel, ali naj se oglasim ali pač ne. Pa sem potem spet gledal Kiko, ki mi je zdaj zrla naravnost v oči z nekim milim nasmeškom na svojem obrazu, kot bi se ji zelo zelo smilil. Pritisnil sem tipko YES in rekel: »Ja, Dragan, povej!«

Dragan (off): »Slušaj, res se moramo videti. To ni više zajebancija. Kje si sad? A se lohk sad vidimo?«

»Ne bo šlo,« sem mu rekel. »Zdajle nimam časa!«

Dragan (off):«Slušaj ti mene, Njegošu! Če sad ne boš našao čas za mene, ne boš ga nikol več imao. Ne boš imeo časa za nič več, jasno?!«

»Pa kaj je tako nujnega, da ne bi moglo počakati do jutri, madona?«

Po pravici povedano, res sem si želel še en dan življenja.

»Dobro, dobro,« je rekel Dragan in, jebiga, spet v offu, jasno, »jutri ujutro takoj da se mi nacrtaš, ajde, gde?«

»Se bova slišala. Poklič me s te tvoje kurčeve skrite cifre, pa se bova zmenila,« sem mu rekel, a Dragan ni rekel ničesar, samo odložil je.

Kika me je še vedno gledala naravnost v oči.

»Kdo je bil? Je kaj pomembnega?«

»Tisti tvoj fukač bi se rad na vsak način dobil z mano,« sem ji rekel.

»Ma ja,« je rekla Kika. »A … a ti lahko še nekaj priznam?«

Postala je malce boljše volje.

»Ajde,« sem rekel naveličano. Dovolj sem imel njenih priznanj za en večer, jebiga.

»Z Damirjem je vse v redu, samo …«

»A Damir mu je ime?«

»Ja, Damir je! Res je prijeten poba, ampak …«

»Kaj?«

»V tisti stvari pa se res ne more niti najmanj primerjati s tabo, tiste stvari pa ne obvlada najbolj,« je rekla Kika in se malce sramežljivo nasmehnila.

»Katere stvari?« sem se delal nevednega.

»Saj veš! Tiste! A veš, da je potem, ko je končal, brez mene, valjda, takoj vstal in šel pod tuš? Kot bi, pizda, počela kaj umazanega!«

»Jebiga,« sem rekel.

»Jebiga,« je rekla Kika, me prijela za roko in nadaljevala: »Zato pa, Čatko, se sezuj, odloži pofukano pivo, me vrzi na posteljo in uredi, da bo prav. Okej?«

»Okej,« sem rekel. »Tako in tako moram pod tuš!« sem se pohecal.

Potem sem se res sezul, jo prijel za roko, jo vrgel na posteljo, pofukanega piva pa vendarle nisem odložil. Jebiga. Sem pa uredil, da je bilo prav.

Naslednji dan, zgodaj zjutraj je bilo, če sem povsem natančen, so me zbudili prekleti golobi. Krulili so in skakali po podstrešju, da sem razrvanih živcev zaradi vsega in sploh, skočil pokonci, mrmrajoči Kiki navrgel, da se vidiva pozneje in se že znašel na ulici. Klical sem jebeni taksi in se prijetno načakal. Zeblo me je, pa čeprav je na Iskrini stavbi, tam pri Maksiju, kazalo kar precej stopinj. Verjetno so bili živci tisti, ki so po mojem telesu spuščali vale hladnega drgeta.

S taksijem sem prišel pred blok, da vzamem avto in še eno nujno stvar. Oddahnil sem si, ko sem videl, da še vedno stoji tam pred blokom. Avto, namreč. Pognal sem se po stopnicah, da bi čimprej uredil zadeve. In imel sem za kaj hiteti. Namreč, moj dom je bil verjetno na očeh tako novinarjem, ki so na vsak način hoteli videti junaka, ki je razkrinkal kao neko ljubezensko afero samega državnega vrha, kot tudi na očeh mafije, verjetno Dragana, ki me je moral na vsak način videti. Morda, ponavljam, morda je bil to razlog mojega tako zgodnjega pričetka dneva, morda, jebiga. Morda pa enostavno nisem mogel spati, kar pa se tudi navezuje na prejšnji stavek. Skratka, v stanovanju je bilo vse kot se šika, le da ni bilo tam Tina, Lole in njunih najnujnejših stvari. Lola je celo, to sem kmalu opazil, vzela tudi Tinovo kolo in vse tiste ščitnike, čelado in kar še sodi poleg. Prav! To bom urejal pozneje. Zdaj nisem imel časa za te zadeve. Samo da mi je pustila avto, sem pomislil, kajti rabil sem ga. Nujno. Včasih pač ne gre brez, a ne? Najprej sem se podal na sekret, se ustavil pri kotličku, ga odprl, pobrskal po njem, izvlekel nekaj namenoma zamolčanega, potem pa sem stekel v kuhinjo, v kredenci izbrskal skrinjico, v kateri sem hranil denar, gotovino, jasno, pograbil za eno pest bankovcev in si jih stlačil v denarnico. Potem sem vzel ključe od avta, na brzino nekaj pojedel in spet stekel po stopnicah. Tokrat navzdol.

Sedel sem v avto in hitro speljal. V tisti del mesta, kjer stanuje tisti, ki ga imam v imeniku pod črko D. Kot bi trenil sem bil tam. Parkiral sem in za vsak slučaj pobrskal po denarnici, koliko je tam cekinov. Ni jih bilo kaj veliko, jebiga, premalo sem si jih zbasal. Pa sem potem izvlekel bančno kartico in se podal na bankomat. Kako pripravno da ima tale naš dilerček bankomat kar pred blokom. Kot bi, jebiga, on zahteval, da stoji tam, da imajo odjemalci denar vedno pri roki. Dvignil sem dnevno vsoto in se brez vsakega predhodnega klica namenil v osmi štuk. Bil sem mnenja, da bi predolgo trajalo, da bi ga z zvonjenjem telefona spravil iz postelje, pa še v to nisem verjel, da bi mi ga uspelo dobiti na telefon. Ni bilo časa za preizkuse. Kar pozvonil sem in nekaj časa je trajalo, da se je pojavil pred vrati. Zelen kot kakšen vesoljec, res. Presran do amena.

»Jebenti, Čatko! A se ne znaš poprej najaviti, kot vsi ostali, normalni ljudje?« me je pozdravil.

»Mudi se mi,« sem rekel.

»Mater, sem že mislil, da so kriminalisti. Ne delaj mi več tega,« je rekel.

»Obljubim,« sem rekel in zakoračil v stanovanje. D. je bil v samih spodnjicah in občudoval sem njegovo športno postavo. Verjetno v čakanju odjemalcev ali pač kriminalistov, jebiga, nima kaj drugega početi, kot da dviguje tiste svoje uteži.

»Kdo je?« se je slišalo iz spalnice.

»Samo Čatko je,« ji je odgovoril D. Potem se je obrnil k meni: »Jebenti, res sva mislila, da so končno prišli!«

»A kriminalisti?«

»Ma ja. Saj veš, kako je s tem. Slej ko prej te kdo zašpeca. Ali neroden džanki ali pa konkurenca!«

Pokimal sem mu. Ni mi bilo do tega, da bi poslušal njegove probleme. Dilerske probleme. Jaz sem imel vsaj milijonkrat večje skrbi od njega.

»Koliko imaš pri sebi?« sem ga vprašal.

»Dovolj!« je rekel.

»Okej. Pet gramov bi vzel … ali pa … počakaj …« spet sem izvlekel denarnico in spet pobrskal po denarju. »Kar deset mi jih daj,« sem rekel.

»To je pa veliko,« je rekel D. »Imate zabavo?«

»Sam jo imam. Pa kakšno zabavo,« sem mu rekel in si prižgal cigareto.

»Daj ga povprašaj za tisto zadevo,« se je spet zaslišalo iz spalnice. Bila je njegova ženska, ki je vedno, kadar sem bil na obisku, ležala v postelji. Verjetno je bila navlečena kot sam pes, jebiga.

»Aha,« je rekel D. in sedel na kavč. Izvlekel je robo, veliko belo kepo in pričel s strganjem. »Neki znanec je napisal svoje spomine, saj veš, narkomanske štorije in to, in zdaj išče založnika,« je pravil.

Kimal sem mu in požrešno gledal v kup belega prahu.

»A bi lahko kaj uredil glede tega?«

Kimal sem.

»Če bi prebral tekst in povedal kakšno konkretno,« je rekel D.

»Zdajle nimam časa, bom pa pogledal,« sem rekel, ne da bi umaknil oči od njegovega početja. »Koliko pa je v tejle kepi?« sem ga vprašal.

Tisti, ki ga imam v imeniku pod črko D. je prijel kepo v roke, jo malce potehtal in izustil nekaj o petdesetih gramih. Zažvižgal sem. Potem je D. nastrgano popokal v vrečko, namestil tehtnico in vse skupaj stehtal. Bil je rutiner. Ni se veliko zmotil. Malce je še dodal, da se je jeziček na tehtnici ustavil pri desetici, vse skupaj zalepil in mi vrečko kar sam potisnil v žep.

»Previdno s tem,« je rekel. Kot vedno.

Dal sem mu denar in se že namenil proti vratom, ko je rekel: »Poslušaj, dajva eno skupaj za dobro jutro. Če si me že vrgel iz postelje, se mi vsaj pridruži pri jutranji kavici!«

Vedel sem, kaj je njegova jutranja kavica, pa sem takoj sedel nazaj. Greh je, dragi moji amiši, zavrniti takšno povabilo, pa si mislite, kar hočete. In ko je pripravljal dve dolgi in tanki lajni, je spet govoril o tistem prijatelju, ki bi rad izdal svoje spomine.

»To je vse zanimivo,« sem mu lagal, »ampak navadno ti ljudje vsega tega ne znajo popisati, da bi se lahko ljudje ob tem zabavali.«

»Ej, Čatko! To pa res ni namenjeno zabavi. To so žalostne stvari,« je rekel D.

»Ma ja. In ravno v tem je cel štos,« sem rekel in se sklonil nad črtico. Švissss, je naredilo v moj požrešni nos in kar nekaj časa sem rabil, da sem si jo dodobra vtrl, koko v nos, namreč. »Ljudi, dragi moj D., niti najmanj ne zanimajo žalostne stvari!« sem končal poved.

Pokimala sva si, se zaradi trenutnega dum-duma v glavi veselo nasmehnila in se strinjajoč poslovila. Ena sama žalost, če se mene vpraša.

Na bencinski pumpi, kar daleč izven Ljubljane, sem ustavil in tankal. Obema. Sebi in jebenemu avtu. Bencin in … kaj že? Bambus! Spomnim se, da sem potreboval nekaj mehurčkov, nekaj ceodvaja za pričetek težkega in napornega dneva. Živčno sem kadil tam v bencinskem bifeju in tuhtal vrstni red opravkov. Kaj bi bilo najbolje in kje bi ga lahko usral. Kar nekaj črnega vinca sem si stočil v črno kri in zaradi tistih nekaj borih grižljajev, ki sem si jih doma na brzino zbasal v usta, sem moral še na sekret. Velika potreba. Nuja, od katere je odvisno življenje, če se mene vpraša. Sedel sem na školjko, niti se nisem oziral, če je čista in vse to, ko mi je pod nos prišel vonj iz mojega mednožja. Ne vem, če poznate tisti vonj, ko se po fuku ne stuširaš in ti pod nos butne vonj pičke. Njenega soka, pomešanega s spermo. In malce strjenega vaginalnega soka na mojem Oné. Prijelo me je, da bi si ga na brzino fliknil, pa sem potem, pojma nimam zakaj, v roko namesto tiča prijel pištolo. Hladna kovina, naoljena. Ovohal sem jo, tam pri cevi. Dolgo ni bila rabljena, a vseeno je vonj po smodniku zamenjal vonj po telesu. Vonj po stiku in združitvi ženskega mednožja in … ajde, sablje. Še bolj me je zaščemelo tam spodaj, pa sem takoj segel po vrečki belega prahu. Dve dolgi črtici sem si naredil na ročaju pihalnika in si ju zbasal v nos. V vsako nosnico po eno. Tako gredo te stvari, amiši moji. Tako, ja, tako in nič drugače. In, vsaj mislim tako, da sem vam dolžan kratko pojasnilo, kako se je ta reč znašla v mojem žepu. Sicer mi ni ravno do tega, da bi se spet vračal v bližnjo preteklost, ker gre vendarle za nek finiš moje izpovedi in vse to, pa vendar … Že nekajkrat me je bistro oko in pronicljiv um literarnih zadev opomnil na to, da mi šepa dramaturški pristop k stvari in, jebiga, da bodo stvari pošlihtane in sploh, naj vam povem, da sem takrat, ko sem po stopnicah stekel »tokrat« navzdol, v žepu že držal strah zbujajočo morilsko zadevščino v žepu, ki sem jo do tedaj, trdno odločen, da je nikdar ne omenim, kaj šele uporabim, držal dobro skrito v kotličku za vodo v domačem veceju, z naboji vred, upajoč, da jo radovedne otroške ročice nikdar ne dobijo v roke. Tako. Zadovoljni, amiši moji?

Okej. Spraznil sem prekleta čreva in se šmrkajoč namenil nazaj za šank, da plačam zapitek. Urejeno. Sedel sem v avto in stopil na gas. Zjutraj na magistralki ni bilo gneče, pa sem vozil kar sredi ceste. Bele črte so izginjale pod mano, in to se mi je zdelo nadvse smešno. Namreč, avto je goltal bele črtice prav tako pohlepno kot jaz, če se razumemo.

Okoli desetih zjutraj sem bil v Celju. V rodnem mestu. Ustavil sem pred turistično agencijo, v kateri je zaposlen prijatelj po peresu. Res, da ga že dolgo nisem videl, zadnje čase tudi bral nisem kaj veliko, pa ne vem, kako je z njim, če piše ali je napisal kaj novega in podobna sranja, pa sem ga najprej povprašal te grooozne stvari.

»Nič ne pišem. Delam in fukam kurbe,« je rekel.

»To je v redu,« sem rekel jaz.

Po pravici povedano, ni mi bilo do literarnih pogovorov. Če se ne motim in če mi memori še kolikor toliko normalno deluje, sva se pred leti zaradi istih stvari tudi odtujila, zaradi pač različnih pogledov na te, kao presvetljene stvari.

»Ma ja. Delam dva šihta, na koncu meseca pa sem brez kinte. Fuk ni zajebancija, Čatko,« mi je rekel.

»Nikoli ni bila,« sem mu pokimal.

»In, kaj počneš v Celju?

»Tebe rabim,« sem rekel.

»Greva na kavo,« je rekel.

Zapustila sva agencijo z neko staro babo za pultom in sedla v kantino na drugi strani ceste. Naročila sva pijačo. On kavo, jaz pa bambus. Najprej sva izgovorila nekaj floskul, se posvetila kurbam, primerjala cene in tako, potem pa preklopila na konkretno.

»Rabim avionsko karto za v Južno Ameriko,« sem mu povedal namen svojega obiska.

»Kdaj?«

»Čim prej!«

»Za kam?«

»A?«

»Za kam rabiš karto, Čatko. Južna Amerika je velika. Kam bi rad šel?«

»Kam pa se da?«

»Ne vem. Kam pa bi rad?«

»Pojma nimam. Peru, Argentina, Kolumbija … Ne vem. Nekako vseeno mi je. Samo da je lepo in daleč od tu. Pa … morje naj bo. Bolivija, recimo, me ne zanima.«

»Brazilija?« me je povprašal.

»Tudi ne. Preveč … preveč vsega je tam, se mi zdi. Kaj bolj umirjenega.«

Nasmehnil se je in rekel: »Francoska Gvajana!«

»Jebala te Francoska Gvajana. Koji je to kurac, a?«

»Koliko pa imaš denarja?«

»Dovolj,« sem rekel. »Denarja imam dovolj. Denar ni problem. Bolj me skrbi čas!«

»A!« mi je pokimal. »Ja, ne vem, Čatko. Bova šla v agencijo, pa bova pogledala, kaj se da naredit. Zdaj ni sezone in to je okej.«

»Super,« sem rekel. Vstal sem in se namenil proti sekretu.

»Naroči še eno rundo,« je rekel.

Pomignil sem natakarici in izginil v sekretu. Vrgel sem si jebico v nos in v tintari mi je zabrnelo kot sto pralnih strojev. Moral sem se prijeti za glavo, ker sem mislil, da mi jo bo razneslo. Z zaprtimi očmi sem stal pred umivalnikom in si nekaj časa šprical vodo v obraz. Potem sem odprl oči in v ogledalu zagledal popolnoma odsoten pogled. Kar ustrašil sem se samega sebe, res. Izvlekel sem majico iz hlač in se obrisal vanjo. Vrnil sem se za mizo, kjer je on že poizkušal moj bambus.

»Mater, kar prehitro mi zapaše,« je rekel.

»Poznam to,« sem rekel in v glavi mi je še vedno hudo hudo brnelo. »Pa spij enega, jebiga!«

»Šiht,« je rekel in pokazal na agencijo na drugi strani ulice.

Pokimal sem in naredil dolg požirek bambusa. Ce o dva je malce umiril brnenje pralnih strojev v moji buči. Vsaj za nekaj časa, jebiga, potem pa je zazvonil telefon. Skrita številka.

»Ja, Dragan! Reci,« sem rekel v slušalko. Potem sem kimal in kimal in kimal. Niti ga nisem ne vem kako pozorno poslušal. Sral je o tem, da me mora videti, pa ne samo on, pa spet predvsem in samo on in podobne pizdarije. Bil je zmeden, pa sem ga tolažil z besedami, da me nikdar več ne bo videl, kar mu je, vsaj zdelo se mi je takrat tako, vsaj malce olajšalo dušo. Zanimalo ga je, kje sem, kam sem se odpeljal, da je bil pri meni doma itd., itd. Seveda mu nisem povedal, kje sem. Bi bilo preveč naivno. Kar nekaj časa sva živčno kričala drug na drugega, da se je prijatelj ob meni dvignil s stola in šel na stranišče. Ko se je vrnil, sem ravno živčno ugasnil telefon, ga izklopil in spravil v žep. Nasmehnil sem se. Narejeno. Pritajeno.

»Poslušaj,« sem mu rekel, »jaz moram zdaj še v Velenje, ti pa poskusi izbrskati kak last minute sedež. Nekaj na brzino, a? Potem pa se oglasim pri tebi in urediva zadevo, a?«

»Okej,« je rekel. »Delam do petih. Pridi pa se bova zmenila!«

»Super!«

»Ni problema. Ampak vseeno lahko še enega spiješ, a ne?«

»To pa vsekakor,« sem rekel in namignil natakarici.

Ob petih in še nekaj sem se že vozil nazaj proti Ljubljani. Pa ne bi mogel ravno reči, da sem se vozil. Bolj cijazil, po polžje premikal. Namreč, vsakih deset minut sem moral ustaviti, ker se mi je pred očmi popolnoma meglilo. Tako, za kakšnih pet minut sem moral s ceste in se nadihati svežega zraka, ki pa ga, mimogrede, nikakor ni bilo. Ne vem, če sem omenil, da imam neke vrste lažjo obliko astme, pa me vsakršni večji pretresi za nekaj časa pustijo brez kisika. Kot bi nek nevidni primež stisnil moja pljuča in tako preprečeval velik vdih. In jasno, da bi se moral po besedah zdravnikov iz mladosti, še za časa ljubezni ob Velenjskem jezeru in ur in ur tekanja po nogometnih igriščih širom SLO, na veliko ogibati vsakršnega tobaka, alkohola in sploh, jebiga, drog. Pa se mi ne zdi vredno niti poskusiti, dragi moji amiši, res ne.

Z razrvanimi živčki in sploh sem se čez dve uri nacrtal v Ljubljani. Pred Jurčetovimi vrati. Ubog, zadet kot mina in zelen od pomanjkanja kisika sem pritisnil na zvonec.

»Super, stari! Ravno pravi čas si prišel. Boš videl najgrši par na svetu, kar jih je. To moraš videti. Stopi naprej!« mi je rekel Jurče namesto pozdrava.

Vstopil sem, Jurče pa je še kar govoričil.

»To moraš videti, Ata. Kaj tako grdega pa še svoj živi dan nisem videl. Pa še par sta. Mater, ej, le kje sta se našla? To, ja! To moram izvrtati iz njiju. Kje, u pičku materinu se najdejo taki grdi ljudje? Kako je bilo na Češkem? Si kaj skavsal? To moraš videti, to grdoto od ljudi, ampak, Ata, obljubi, da se ne boš smejal!«

Pokimal sem mu in ga ves zadet gledal. Slabo sem se počutil, Jurče pa je govoričil in govoričil.

»Imaš fotoaparat? Najraje bi ju slikal, prašiča grda. Poglej, kupil sem vino. Take ljudi, Ata moj, je treba počastiti, jih dobiti na svojo stran, da se lahko potem v miru …«

»Naslajaš!« sem ga prekinil.

»To ja, naslajanje, ha, haaa!«

Bil je zadet skoraj tako kot jaz, to se mu je videlo že na daleč, in tudi to, da je kar žarel v pričakovanju dveh grdih ljudi. Čeprav do amena zadet sem ga razumel, res. Nasmehnil sem se z njim. Kar nekaj časa sva se smejala, zadeta kot meteorja.

»Poslušaj,« je potem rekel, »pripravljam se na udar!«

»Kakšen udar?«

»Tudi jaz nisem miroval,« je rekel. »Zbral sem ljudi. Neodvisni odbor društva pisateljev!«

»A?«

»Rušili bomo predsednika. Dvajset ljudi sem našel. Imeli bomo izredno sejo, sklicali volitve, ponudili svojega kandidata. Po statutu!« je rekel.

»Kakšnem statutu?«

Ne vem, ali ga nisem razumel zaradi zadetosti ali pa ga preprosto nisem. Jurče je vstal in iz hladilnika vzel steklenico vina. Odprl jo je in nama natočil.

»Obstaja statut, v katerem piše …« Naredil je dolg požirek vina. »… V katerem piše, da … Skratka, društvo brez predsednika ne more obstajati in … preučili smo ga, ta statut in zdaj ga imamo, paranoičnega predsednika, ki to sploh ni! On je, Ata, šaman. On je šaman!«

»Šaman?«

»Ja, Ata, on je šaman, presvetljen z nebeško svetlobo. To je on!«

Pokimal sem. Res je videti tak, če se mene vpraša.

»Kdo pa je vse v tem neodvisnem odboru?«

Naštel mi je imena, meni pa se jih, jebiga, ne da. Govoril je tudi o podpori ostalih pomembnih ljudi, ki pa niso člani neodvisnega odbora in nasploh je bil videti vidno zadovoljen.

»Brez problema me lahko prišteješ zraven,« sem mu rekel.

»Računali smo nate, Ata. Vem, da se tebi jebe, pa vseeno. Glas je glas,« je rekel Jurče. »Saj ti ne bo treba ničesar delati, je pa kul, če si napisan na listi.«

»Sploh pa odpotujem,« sem rekel.

»Kam?«

Vrgel sem avionsko karto na mizo. Jurče jo je dvignil in zažvižgal.

»Uau, stari! Bogota! Ljubljana, Frankfurt, Bogota. Santa fe de Bogota! Super, Ata!«

»Oneway ticket,« sem rekel. »Enosmerna!«

»Brez vrnitve,« je rekel Jurče.

»Brez vrnitve!« sem rekel jaz.

»Kdaj pa …?« Jurče me je verjetno hotel vprašati, kdaj odpotujem, pa je prekinil vprašanje, ker se je oglasil moj telefon. Dvignil sem ga, pogledal, kdo kliče in prekinil. Izklopil sem ga.

Pokazal sem na telefon in rekel: »Pozabil sem ga izklopiti!«

Neumno me je gledal.

»Kdaj?«

»Jutri popoldan!«

»Ja, ja, to že … Ampak,« bil je ves zmeden, »kdaj si pozabil izklopiti telefon?«

Kdaj sem pozabil izklopiti telefon?

Povedal sem mu, kdaj sem pozabil izklopiti telefon. Povedal sem mu, kako sem se iz Celja, iz turistične agencije, odpravil v Velenje. Povedal sem mu, da sem se vsakih deset minut ustavil in si zbasal nove črtice v nos. Povedal sem mu, da sem bil živčen kot sam pes in povedal sem mu, kako … Kako sem zadet kot meteor prišel pred bajto tistega bivšega gostilničarja, odet v purple haze, z belim prahom pod nosom in z od bambusa črnimi ustnicami in sivimi zobmi. Kako sem zvonil in nervozno čakal s pištolo za pasom, pripravljen, da mu takoj, ko odpre vrata, razčefukam butasto bučo. Povedal sem mu, da se ni nihče oglasil na zvonec in kako sem potem zaslišal brnenje motorne žage tam za bajto in kako sem imel ogromno težav, preden sem se prepričal, od kod prihaja to brnenje. Ali iz moje zadete glave ali pa res izza bajte. Povedal sem mu, da sem se šel potem prepričat in tam za bajto res zagledal tistega butastega Velenjčana, kako na cirkularki, oblečen v neko drekasto banduro, žaga drva. Kako sem se potem splazil skozi balkon v njegovo bajto, ker ga zunaj pač nisem mogel ubiti, češ, lahko bi me videli ali pa njega še pravočasno našli. Povedal sem mu, da sem v bajti takoj stopil do njegovega telefona in se poklical. Samega sebe. In povedal sem mu, zmedenemu Jurčetu, kako sem zaslišal prijeten glas iz telefona, ki je pravil: »Številka trenutno ni dosegljiva, prosimo vas, da pokličete kasneje!« Povedal sem mu, kako sem se potem, tudi jaz ves zmeden, spomnil, da sem v Celju, v kantini, kjer sem pil bambuse, izklopil telefon in ga zdaj pozabil vklopiti. In povedal sem mu, da sem ga potem vklopil in spet z njegovega telefona poklical sebe. Kako sem potem na svojem telefonu videl klic in si zapomnil številko pa potem s svojega telefona poklical na njegovega. Povedal sem mu, kako sem z mobijem na ušesu stal za zaveso in opazoval butastega ex gostilničarja, ali bo končno prenehal z žaganjem in prisluhnil glasovom, pravzaprav zvonjenju iz bajte, in se končno nacrtal v njej. In, jebiga, veliko sem imel povedati, tudi to, da sem se kar nekaj časa načakal tam v bajti s prekletim mobijem v roki, si butnil še nekaj koke v nos, ko je hrup motorne žage končno utihnil in je tisti bebo butasto pogledal proti bajti, tako, z nastavljenim ušesom. Končno je dojel, da mu zvoni telefon, pa je zakoračil proti meni. Stopil sem za vrata in prisluškoval njegovim korakom, ki so bili čedalje bliže. In povedal sem mu, Jurčetu namreč, da sem takoj, ko je stopil v sobo, zaloputnil vrata in mu vsemu prestrašenemu nameril pištolo v ksiht, medtem ko je njegov telefon še vedno brnel. Povedal sem mu, tedaj Velenjčanu, da sem ga prišel ubit, da naj se ne zajebava z mano, in povedal sem mu, zdaj spet Jurčetu, kako sem dvakrat ustrelil v njegovo bučo, da se je klada gostilničarska zložila po tleh. In povedal sem mu, kako sem potem, ves zmeden, v nekem povsem čudnem stanju, klical Lolo, pa mi ni hotela dvigniti, in povedal sem mu, da sem potem stekel iz bajte, sedel v avto in se, ne da bi spet izklopil telefon, odpeljal nazaj v Celje, kjer sem se ves našponan zakadil v banko, dvignil veliko in res veliko denarja, uredil nekaj nujnih stvari, se načakal kot pes pa potem dvignil še karto v agenciji, jo mastno plačal in se odcijazil v Ljubljano. Pred njegova vrata.

Tako.

»Ne seri,« je rekel Jurče.

»Ne serem,« sem rekel in nagnil kozarec.

»Kar ubil si ga?«

Pokimal sem mu.

»Ja, Jurče! Kar ubil sem ga! Ni šlo drugače. Preden grem,« komaj sem govoril, tako slabo sem se počutil, »bi rad uredil zadeve. Da ne bi pizdun še kaj sral okoli Lole in tamalega! Moral sem ga!«

»Pravilno,« je rekel Jurče. »Ko ga jebe!«

»Ko ga jebe,« sem ponovil za njim.

»Kaj pa zdaj, Ata?«

Nisem vedel, kaj pa zdaj. No, pravzaprav sem vedel, vsaj za nekaj naslednjih potez, ampak nasplošno, kaj bo tam spodaj v Bogoti in sploh v južni Ameriki, tega pa res nisem mogel vedeti.

»Bo že! Vse se bo nekako uredilo, jebiga. Vedno se,« je rekel vrli Jurče in jaz sem mu pokimal. Potem sva nekaj časa molče pila in razmišljala. Jurče je še naprej razpredal o sesutju obstoječega društva, jaz sem mu prikimaval in, da ne bo pomote, ne kar tako v tri dni, res sem se strinjal z njim. V marsičem. Potem sva še vedno pila in kokainsko zadetost je kmalu zamenjala alkoholna omamljenost. Bilo mi je prav. Se mi je srce vsaj malce umirilo. Spet sem vklopil telefon in poskušal poklicati Lolo. Ni dvignila, a imel sem ji marsikaj povedati. Konec koncev sem moral poskrbeti zanjo in za malega. Kakršenkoli Ata, pijan ali pač ne, sem že bil, bil sem Ata in to je bila moja dolžnost. Spet pijan ali še kar pijan, to sploh ni pomembno. In kaj sploh je, a, amiši moji?

Takrat je pozvonilo.

»Eto,« je rekel Jurče. »Prihajajo grdi ljudje! Obljubi, da se ne boš preveč očitno smejal, Ata.«

Pokimal sem mu, zaklenil telefon in ga spravil nazaj v žep. Jurče je vstal in šel k vratom. Kmalu so vsi trije vstopili v kuhinjo in … Ej, brez pretiravanja, kaj tako grdega še svoj živi dan nisem videl. Tip je imel faco dolgo najmanj trideset centimetrov, razvlečeno bolj kot najbolj hipijaški pulover, punčara pa je skozi zajčje ustnice poskušala izoblikovati nekakšen bogaboječ nasmešek. Mislim, ej. Jurče se je spet izkazal. In, nikakor, res nikakor nisem mogel zadržati smeha. Res ne. Bilo mi je nerodno, pa jebiga. Smejal sem se, da me je kar razganjalo, pa sem hitro vstal in se namenil proti vratom.

»Grem,« sem nekako zmencal skupaj, in da bi vsaj malce omilil zadevo, navrgel Jurčetu: »Takšnega štosa, kot si ga pa danes povedal, pa še ne!« hoteč narediti vtis, kot da sva se z Jurčetom pogovarjala nekaj zelo smešnega, preden sta vstopila onadva. Grdavža.

Jurče je prišel za mano k vratom, se smejal kot odbit in me vprašal: »Si videl to, Ata? Si videl to?«

»Mater, kaj takšnega pa še ne!« sem izdavil skozi smeh. »Kje pa si ju našel?«

»V Ortiču,« je rekel Jurče. »Šit, kakšna sta, a?« Potem se je zresnil in me pogledal v oči. »Torej greš, a?«

»Jutri popoldan!«

»A se vrneš?«

Skomignil sem z rameni. Res nisem vedel.

»Vse se bo uredilo,« je spet rekel Jurče. »Ne sekiraj se za tistega Velenjčana. Dobil je, kar je iskal. Moral si ga počiti.«

»Niti najmanj se ne sekiram, stari moj,« sem rekel.

Jurče mi je pokimal. Potrepljal me je po ramenu in mi odprl vrata.

»A se še kaj vidimo, mislim, preden greš in to?«

»Možno,« sem rekel, čeprav sem vedel, da ne. Ampak, jebiga, sovražim patetična poslavljanja.

»Ajde, Ata, drži se, pa piši kaj, a?!«

Pomežiknil sem mu in se odpravil po strmih stopnicah. Jurče je šel za mano na terasico in me gledal, ko sem odhajal. Ko sem prehodil že skoraj polovico stopnišča, je zaklical za mano: »Ej, Ata! A bi jo?«

Obrnil sem se.

»Koga?«

Pokazal je v svoje stanovanje. Spomnil sem se zajčjih ustnic in hipijaškega puloverja. Nasmehnil sem se.

»Bi,« sem rekel.

»Jaz jo bom,« je rekel Jurče in prasnil v glasen krohot.

Potem sem spet drvel po cesti. V smeri Dolenjske. Bolj kot na okolico sem se moral osredotočiti na cesto, na tiste bele črte, ki so izginjale pod mojim avtom. Z vso močjo sem pritiskal na plin. Počasi se je temnilo, pa je bilo vse, kar sem lahko videl v tistem bežnem pogledu skozi okno, griči in na vsakem griču, jebenti, cerkev. To me je nerviralo. In cerkev in ljudje, ki so jo postavili, in ljudje, ki so zahajali vanjo. No, resnici na ljubo, ne poznam nikogar osebno, ki bi zahajal v cerkev, pa ne morem ravno reči, da me takšni ljudje nervirajo, sem se pa venomer spraševal, za koga, v božjo mater, so potem postavljene. Jebiga! Kot bi hotel ubežati tem žalostnim in povsem nekonstruktivnim mislim, sem še bolj stopal po plinu in, kar je res, je res: potoval sem hitro. Malce se je vse skupaj upočasnilo, ko sem zavil z avtoceste in se prilepil za rit nekemu šleperju. Živciral me je. Nisem bil pripravljen na spremembo ritma, na spremembo hitrosti gibanja, pa sem zavil na prvi počitek plac, ugasnil mašinerijo in si pripravil črtico. Kratko in jedrnato. Pošmrkal sem in bil sem naspidiran kot sam … ne vem, po želji, amiši moji. Potem sem izvlekel telefon in spet klical Lolo. Tokrat se me je usmilila in je vendarle dvignila slušalko.

»Kje si?«

Namesto pozdrava, jebiga. In še jaz:

»Živjo! Kje si?«

Potem sem se moral nasmehniti. Ne vem, kar butnilo je iz mene, pa ne vem ali zaradi koke ali pač nečesa drugega. Kot utrnila se mi je misel, da odkar imamo te preklete mobilne telefone, te nihče več ne pokliče z vprašanjem Živjo, kako si, ampak samo Kje si? Mislim, kot nekakšen nadzor, ki si ga želimo imeti nad življenjem drugih.

»Kaj ti je, a si spet pijan?« me je vprašala Lola. In potem v ozadju Tinov glas: »A je ata spet pijan?«

Ni mu odgovorila, pa sem jaz povzel nekaj v tej smeri. Rekel sem: »Povej malemu, da nisem pijan in da bova potem, ko se vrnem, šla v živalski vrt. Gledat ptiče, tiste tavelike, orle in sokole selce in …«

»Ma, a se ti meša ali kaj? Kje si, madona?« me je prekinila.

»Na poti v … v …«

Nisem se mogel spomniti ničesar pametnega in nenadoma sem se zavedel, da sem pa že res preko roba zadet. »Na poti v Beograd!« sem končno izdavil.

»Kakšen Beograd, madona?«

»Ma veš valjda kakšen Beograd! Poslušaj,« sem se malce umiril, »za nekaj časa se moram umakniti. V Beogradu bom …«

»Pa kaj je s tem Beogradom? Kaj boš tam? Pa saj si komaj prišel s Češke!«

»Imam opravke,« sem rekel. »Nekaj časa se bom zadržal tam, da se stvari malce pomirijo, saj veš, sine tistega izprevrženega politika in vse to.«

Malce premora. Mislim, da si je prižgala cigareto.

»A si bil doma?«

»Bil!« sem rekel.

»A so tisti novinarji še vedno pred bajto?«

»Ne vem. Nisem jih videl!«

»Pa tisti gostinec iz … Od kod že? A se tisti še vedno mota tam okoli?« jo je zanimalo.

»Iz Velenja!«

»A?«

»Iz Velenja. Tisti gostinec je …« Malce sem postal. »Tisti gostinec je bil iz Velenja. Ni ga bilo in ga, mislim, tudi nikoli več ne bo,« sem rekel.

»Kako ne bo? Kako veš?«

»Vem, Lola, enostavno vem. Uredil sem zadevo z njim. Urejeno je. Daj ti lepo vzemi Tina in njegovo kolo in njegove ščitnike pa se nacrtaj doma. Lola, jebiga, rože in …«

»Pusti zdaj rože, madona! Kdaj se ti vrneš iz Beograda?«

»Od kod?!«

»Kako od kod? A nisi rekel, da greš v Beograd?«

»Ja, v Beograd!« Mislim, res sem bil zadet. Nisem se mogel spomniti laži izpred borih treh minut. »Mislim, da …«

Spet me je prekinila.

»Pa kaj je s tabo? Se ti je že povsem odrolalo? Kje sploh si?«

Razgledal sem se okoli sebe. Tema in osvetljene cerkve na vsakem jebenem griču. Slabo mi je bilo.

»Zdaj sem blizu Zagreba,« sem rekel.

»In greš v Beograd?«

»Tako je,« sem rekel in si pokimal.

»Za koliko časa?«

»Mater, Lola, ne mi s tem tkanjem. Ne vem, jebiga, ne vem. Imam neke stvari tam spodaj, ki jih moram urediti, potem bom pa še malo počakal, da se stvari povsem umirijo, razumeš?«

Spet molk. Verjetno tudi nova cigareta. V takšnih in podobnih trenutkih je znala Lola še kako strastno kaditi.

»Poslušaj,« sem prekinil tišino, »bil sem doma, v predalu nočne omarice imaš listič, nekakšno pooblastilo, na katerem piše, da lahko dviguješ denar z mojega računa, da bosta ti in Tin …«

Umolknil sem. Ob tem zadnjem stavku, ki je, mimogrede, čista resnica, sem se v bistvu zavedel prave situacije, v kateri sem se znašel. Misel na Tina in njegove golobe in ščitnike in vse to, pa misel na Lolo, na njen restan krompirček in njene očitke, na njen cinizem in na njen veseli smeh, vse to me je zelo potlačilo. Pomislil sem na črtico, pa sem, jebiga, bil le že preveč našponan.

» … da bosta ti in Tin imela nekaj rezerve, dokler se ne vrnem. Vsi papirji, kar jih rabiš, so tam, v spalnici. Vse na kupu. Se boš že znašla, jebiga,« sem nadaljeval. »Ti samo pridi čimprej domov!«

»Saj moram,« je rekla. »Tin mora v šolo.«

»Ma ja, pojdita domov, tistega gostilničarja garant ne bo naokoli, če bo pa kak novinar preveč težil, pa mu reci, da se vrnem čez kakšen mesec ali dva!«

»A tako dolgo te ne bo?«

»To reci njim, midva pa se tako in tako še slišiva,« sem rekel.

»Okej. Ajde, dobro uredi te svoje zadeve, pa pridi domov. Na restan krompir,« se je pošalila in to, kar sem, jebiga, že tudi omenil, mi je pri njej všeč. To, da se zna nasmejati še v najbolj zajebani situaciji. Jebiga.

Potem je odložila slušalko in jaz, zdaj malce boljše volje, sem obsedel tam na sedežu. Mimo mene so drveli kamioni, namenjeni verjetno v sam center Gorjancev, hribovja, na katerem menda živijo vampirji. Ptiči, ki sesajo kri. Povsod sami ptiči, mater. In že jutri, sem pomislil, bom tudi jaz kot jebena lastovka letel na jug. In neumni jarški golobi bodo še vedno živeli v Jaršah, namesto da bi se končno enkrat potrudili in preleteli pofukan Rožnik in se naselili v Rožni dolini. In odločil sem se, da bom tam, kamor grem, slikal njihove golobe, da jih bova potem lahko s Tinom primerjala z našimi. To, to vem, da mu bo všeč. Prižgal sem si cigareto in gledal po okoliških gričih. Niso mi bili všeč, res ne. Potem sem gledal na polprazno potovalko na sedežu poleg in razmišljal, če sem vse spakiral. Vsaj tisto najnujnejše. In spomnil sem se, kako sem se potem, ko sem šel od Jurčeta, splazil v stanovanje, da me ne bi našli kakšni novinarji in po možnosti še Dragan, sploh njegovi, ki sem se jih najbolj bal, kako sem se vtihotapil skozi kolesarnico in potem v stanovanju, skrit za zidovi in zavesami, nabral nekaj najnujnejših stvari in jih stlačil v potovalko. Kako sem Loli v nočno omarico stlačil vse dokumente, da bo imela dovolj denarja z mojega, še vedno solidno polnega računa, tudi deviznega in to, in spomnil sem se, kako sem se potem spet šunjal proti nekaj blokov stran parkiranemu avtu in razmišljal o tem, da v bistvu Jurčetu sploh nisem povedal, kaj mislim storiti, kar je vendarle bil namen mojega obiska. In da v bistvu vse skupaj nima nikakršnega smisla, ker bo že čez nekaj dni lahko o vsem skupaj bral v časopisu. Tako. Potem sem ugasnil cigareto in si takoj prižgal novo. In spominjal sem se vseh svojih ljubezni, nenadoma soočen z dejstvom, da jih morda ne bom videl nikoli več. Spominjal sem se Suzike, uboge Suzane, odojčice, ki je končala pod nožem pijanega vaškega klavca Amperška. Spominjal sem se Lehtove Romane, kako me je skenslala zaradi moje predpotopne peresnice z belo, do konca zgriženo džoli barvico. Spominjal sem se Andreje, delavke iz Alpine Žiri, ki me je tam v Rovinju popeljala v svet ljubezni, katerega potem nikoli več nisem hotel zapustiti. Pa Jasmine, klene brigadirke, ki je padala na pesem Poslednji vlak, pa na Kiko, kako je v slovo sploh nisem klofnil po njeni riti, zaradi katere sem se vedno znova vračal k njej po vedno nova in nova priznanja. Pa neke Bosanke iz Ključa, ki je prodajala žetone v lunaparku in me imela za Italijana, pa brezimene kurbe po mestih širom Evrope, kjer sem preživel kar nekaj lepih let svojega življenja. In jutri bom vse to zapustil. Vse ljubezni, vse kurbe, vse prijatelje. Dostojevskega, Dragana in še mnogo njih, omenjenih in neomenjenih na teh straneh. In vas, amiši moji zlati. Živjo, ljubezni, kurbe in prijatelji. Živjo in lepo pozdravite svoj lastni svet v mojem umazanem imenu.

Potem sem odvrgel cigareto skozi okno, speljal in se spet prilepil šleperju za rit. Življenje, jebiga.

Žužemberk me je pričakal z neštetimi lučmi. Dobesedno. Mislim, nihče jih ni štel in vse to, ampak jim ni kaj zameriti, kajti res jih je bilo ogromno, nešteto, ajde, sploh tam okoli starega mestnega gradu. Že na daleč me je pozdravljala ta razvalina in me, jasno, vabila na svoje obzidje, da spijem kakšen rumček z deitom eksotik. Pa, jebiga, nisem imel časa za te reči. Za sentimentalnost, za spomine in prirojene ljubezni, ki se s časom sprevržejo v navade. Ni bilo časa. Parkiral sem pred blokom, ki sem ga edinega poznal, si naredil eno črtico, tako, za moč in pogum, in se zakadil po stopnicah v tretji štuk. Nisem bil prepričan, da bom našel koga v stanovanju, pa moram priznati, da mi je bilo povsem vseeno. Mislim, raje bi videl, da ne bi bilo nikogar, kot pa da bi bil tam na vratih modri trak z napisom POLICIJA in pečat na ključavnici, ali pa, da bi bili v fletu vsi tisti kriminalisti, detektivi, Holmesi in Poiroti, ki bi s povečevalnim steklom brskali za morebitnimi odtisi morilcev. No, tega vendarle ni bilo. Ne pečata na vratih ne kriminalistov. Verjetno so imeli dovolj časa, da so vse pretaknili in spet enkrat spoznali, da brcajo v temo, da nimajo niti najmanjšega sledu, razen … Jebiga, zato pa sem se nahajal pred vrati tega fleta.

Pozvonil sem. Trkal in zvonil.

Cin cin. Trk trk in spet cin cin. Slišal sem premikanje na drugi strani vrat in v kukalu, kot temu reče D., zagledal oko, ki me opazuje. Potem je zaškrtal ključ in med vrati se je pokazala kdo drug kot ona.

»Pričakovala sem te,« je rekla. »Stopi naprej!«

Umaknila se je izmed vrat in se s hitrim pogledom po hodniku prepričala, da naju ni nihče videl. Potegnila me je v stanovanje in hitro zaklenila za mano.

»Sedi,« je rekla in mi pokazala na kuhinjsko mizo, kjer sem nekoč že sedel.

Zmeden, pa ne samo od drog, sem sedel in jo gledal. Izza pasu sem potegnil pištolo in jo odložil na mizo.

»Prišel sem te ubit,« sem rekel.

»Vem, pričakovala sem te!«

Mislim, res je bila odpizdena. Gledala sva se v oči in si prikimavala. Stala je tam nasproti mene, odeta v spalno srajco in čakala na smrt. Kaj takega pa, amiši moji, je bilo tudi zame preveč. Ker se nekaj časa ni nič zgodilo, je rekla:

»Bom skuhala kavo, prav?«

Pokimal sem ji.

»Ali pa bi raje kaj močnega, a? Imam neko domače žganje,« je rekla.

Spet sem pokimal. Res sem bil presenečen nad njeno mirnostjo. Šla je iz kuhinje in slišal sem, kako tam nekje v drugi sobi odpira škripajoča vrata neke omare. Zadet kot sem bil, sem pomislil, pazi to, da bi jih bilo treba naoljiti. Tista vrata. Mislim, ej. Kmalu se je vrnila s steklenico brezbarvne tekočine. Odprla jo je in iz pomivalnega korita vzela kozarec. Natočila mi je.

»Izvoli,« je rekla.

Pokimal sem in sprejel kozarec. Nagnil sem. Bil je dober šnops. Na dušek sem ga zvrnil in ga odložil na mizo, ona pa mi je spet natočila. Pomislil sem, da me hoče opiti. Pa mi je bilo vseeno. Spet sem ga nagnil in spet na eks izpraznil. Spet je natočila in sedla nasproti mene. Prižgal sem si cigareto.

»Smem?« me je vprašala in pokazala na mojo škatlico cigaret.

Pokimal sem. Vzela je cigareto, si jo vtaknila v usta in si jo prižgala. To je bilo lepo videti. Znala je lepo kaditi. In še lepše je bilo videti, kako so se ji pri inhaliranju privzdignile tiste njene ogromne joške, da me je nekaj močno zaščemelo tam spodaj.

»Policija je bila kar nekaj dni tukaj,« je začela. »Premetali so celo stanovanje in me hudo zasliševali. Ničesar se nisem spomnila,« je rekla in mi ob zadnjem stavku pomenljivo pomežiknila. »Rekla sem, da sem imela napad in da se nič ne spominjam!«

Gledala me je naravnost v oči, jaz pa sem umikal pogled. Ni prijetno, amiši moji, gledati nekoga v oči, preden ga ubiješ, verjemite mi.

»Videla sem tvojo sliko na televiziji, takrat ko si ranil sina tistega politika. Pa v časopisu in … vsepovsod si bil, Dušan. Pa v knjižnico sem šla po tvojo knjigo. Na nočni omarici jo imam, res. Všeč mi je! Všeč mi je tisto ko … Ko greš čez Tivoli z vrečko tablet in vitaminov in naletiš na žensko, ki jo je vrgla božjast in ji ponudiš vitamine, ha, ha. Tisto je dobro, ja,« je čvekala, »kot bi pisal o meni.«

Še vedno sem umikal pogled in se poskušal spomniti, iz katere knjige je to. Ne spomnim se, da sem kdaj kaj podobnega napisal.

»In kako si ji privzdignil glavo, čeprav si bil zelo …«

»Okej, okej,« sem jo prekinil. »Prišel sem te ubit!«

»Vem,« je spet rekla. »Pričakovala sem te!« Mater, res je bila odpizdena. »Pa, a ne bi moglo to malo počakati?«

Gledal sem jo. Zdaj nisem več umikal pogleda. Hotel sem ji nagnati malo strahu v njene dobro obložene kosti. Kadila je in njene joške so se dvigale in spuščale po pol metra, ej. Bila mi je všeč. Nasmehnil sem se.

»Lahko počaka,« sem rekel in spet nagnil kozarček.

»Super,« je rekla. »Daj, povej, kaj je bilo s tistim politikom. Kaj je počel v tvojem bloku?«

Malo bolje sem se počutil. Pomislil sem celo na novo črtico. Skomignil sem z rameni na njeno vprašanje.

»Saj se ve, kaj je tam počel, a ne? Kurbarija, Dušan, je vsepovsod, verjemi mi!«

Mater, ej, zdaj pa je vzpostavila še materinski odnos do mene, sem pomislil. Res nima sto čistih. Kimal sem ji in se nasmihal.

»Tako je že od pamtiveka, Dušan. Daj, spij še no enega, ha, ha, za mirno roko, ha, ha,« je udarila cvet kmečke pameti in črnega humorja in mi spet natočila. »Ja, ja, vsi so oni kurbirji in politika je navadna kurba. A veš, kakšna je razlika med elektriko in politiko? A? Politika je kurba, elektrika pa … Joj, jebelacesta, pozabila sem … Čakaj, elektrika je … elektrika je kurba, ki … Aha, kurba, ki se ne pusti šlatati, politika pa je … Joj, ne morem se spomnit, ampak je smešno in … Na koncu ni razlike.«

Mislim, res je bilo smešno, ni kaj. Vstala je in spet stopila do pomivalnega korita. Vzela je kozarec, ga malo oplaknila in postavila na mizo ob steklenico šnopsa. Sedla je, se udobno namestila, napela svoje ogromne donde in rekla:

»Daj, natoči še meni malo, a? Veš, sem kar malce živčna!«

Seveda sem ji natočil. Tudi sebi, kajti tudi jaz sem bil živčen. Dvignila je kozarec in trčila z mano. Nazdravila sva smrti, mater. Milo se je nasmehnila ob tem početju in jaz sem ves živčen, zaradi situacije in sploh, nervozno prijel za pištolo, da, v božjo mater, končam tisto, kar sem se namenil in zaradi česar sem tudi prišel. Nameril sem vanjo. Roka se mi je tresla kot prekletemu vaškemu klavcu.

»A se ti tako zelo mudi?« je vprašala s cmokom v grlu.

Nekaj časa sem gledal vanjo, potem pa sem si, še vedno s pištolo v roki, podprl zmedeno in utrujeno glavo. Za nekaj časa sem zaprl oči. Razen njenega globokega dihanja in tiktakanja ure nekje iz prostora ni bilo ničesar slišati. Potem sem odprl oči, se zagledal vanjo in pomislil, da se mi res nikamor ne mudi. Do aviona imam konec koncev še celo noč časa. Odkimal sem ji.

»V redu,« je rekla in nagnila kozarec, ki ga je še vedno držala v roki. Potem je vstala s stola in šla v spalnico. Čez nekaj časa je od tam zadonela glasba. Počasna in prav srce parajoča. Patetična, osladna. Nagnil sem in spet natočil. Obema. Ona se je vrnila iz spalnice in obstala med vrati. Mencala je neko krpo med rokami in me gledala. Potem je vprašala:

»Kaj pa bo zdaj s tem stanovanjem, Dušan?«

Mislim, kakšna banalija! Dečva se zaveda, da ji ostane še največ noč življenja, njo pa zanima, kaj bo s stanovanjem. Mislim, ej!

»Ne vem,« sem rekel in nisem se zlagal.

»A ga boste vi vzeli nazaj, ker, zdaj ko …« Umolknila je. Potem je malce tiše nadaljevala: »Zdaj ko Uroša ni več …«

Spet ena stvar, ki me je potlačila. Novo dejstvo. Da … Da do zdaj sploh nisem vedel, kako je bilo ime mulcu, ki smo ga ubili. Da sploh nisem vedel, koga smo ubili.

»Kako pa je tebi ime?« sem jo vprašal.

Povedala mi je svoje ime. Butasto kmečko ime, skratka. Pokimal sem ji. Stopila je k meni in mi spet podala roko. Res je bila obrisana sto na uro. Potem je spet sedla nasproti mene, tisto cunjo, ki je poprej mečkala v rokah, pa si je, joj, kakšen prizor, zatlačila v že tako in tako gromozansko nedrje. Na brzino sem nagnil kozarček. Ona pa je v nedogled nadaljevala:

»Zdaj nikakor ne boste dobili nazaj svojega denarja. A ga boste terjali od njegovih? Oni mislijo, da je zdaj to njihovo stanovanje. Pa … ha, ha, če bi vedeli, kaj je bilo, potem si ne bi želeli, da je njihovo, a ne, Dušan? Jaz pa,« je rekla in s kretnjo prek ust pokazala, da so njena usta zaprta kot zadrga, »molčim. Pa so me, a veš, Dušan, hoteli na silo spraviti ven, pa oni niso dali nič denarja za tole najino stanovanje, jaz pa sem kar nekaj primaknila, veš. Ampak zdaj, za ta puf … Niti moji niti njegovi nimamo tega denarja. Jebelacesta, kaj se bo zdaj zgodilo, Dušan?«

»Ne vem,« sem rekel in mi je bilo, roko na srce, tudi povsem vseeno. Zdaj mi je šlo po glavi samo dvoje stvari. Njene ogromne joške in nova črtica. Ne vem, zakaj sem vstal in se namenil narediti črtico na stranišču, ampak to sem storil. Zaprl sem se na jebeni sekret in si na kotličku naredil črtico, kot bi se sramoval tega svojega početja pred njo. Pred njo, ki sem jo prišel ubit. In kot da ne bi za to mizo še nikoli vlekel koke vase. Mater, ej. In še to, da bi lahko ona brez vsakih težav pobegnila iz stanovanja in, jebiga, poklicala taplave ali pa bi preprosto vzela mojo pištolo, ki sem jo pustil na mizi in me pihnila. Pojma nimam, zakaj sem to storil. Ali sem bil totalka zadet od šnopca, koke in vina, ki sem ga pil čez cel dan, ali pa mi je bilo povsem vseeno, kaj bo z mano in vse to? Ne vem, amiši moji, res ne. Skratka, ko sem se vrnil, šmrkajoč in z bolečino v glavi, da sem mislil, da mi jo bo razneslo, je ona že plesala v spalnici. Z razširjenimi rokami se je vrtela tam okoli postelje in ohlapna spalna srajca je kazala več, kot bi bilo to pametno.

Stopil sem do nje in jo vrgel na posteljo. Spalna srajca se je kar sama razprla in mi pokazala dve ogromni meloni, res veličasten prizor, z dvema velikima, rožnatima in nabreklima bradavicama in krpico tam med njima. Zameglilo se mi je pred očmi. Zakopal sem glavo med njene joške, odpihnil bedasto krpico in stresal z glavo tam med njenimi dondami, dokler mi ni pošla sapa. Zvalil sem se z nje, ona pa si je odprla spalno srajco in potem še meni potegnila hlače skupaj z gatami do kolen. Nasadila se je name, na mojo dašenikolikajtakšnega erekcijo, in hopsala po meni, da sta tisti dve njeni lubenici skakali po pol metra gor in dol. Stiskal sem ju, mečkal in vlekel za bradavice, da je ona na ves glas kričala in se dajala, dajala, dajala. Potem sem jo prevalil s sebe in jo spravil podse, ne da bi ga sploh izvlekel. Kot manijak sem se zabijal vanjo in zraven stokal, da ne vem, kdo je bil glasnejši, jaz ali ona. Vsekakor je bil to najglasnejši fuk mojega življenja. Šla sva že fino v noč in verjetno naju je slišal cel prekleti Žužemberk. Bilo naju je eno samo kričanje in sopihanje. In ena sama ihtavost! Ko je končala, je zarila svoje nohte v moj hrbet, da sem se še jaz izlil po njej, po njenem malce šlaufastem trebuhu. Zvalil sem se z nje in obležal kot mrtev. Ona pa je tam s svojega trebuha jemala spermo in jo mazala po meni, po mojih joškah in jih potem lizala. Pri tem so se njeni joški razlezli po meni, da me je imelo, da bi ga malce zarinil med tisti dve meloni, pa je bil Oné preveč fuč. Dvignil sem se in iz hlač, ki sem jih imel zdaj že pri gležnjih, izvlekel koko. Za erekcijo, sem se prepričeval, čeprav me je glava bolela, kot bi imel v njej tisoč vklopljenih pralnih strojev. Sedel sem na rob postelje, da bi na nočni omarici naredil črtico, pa me je ona prijela za ramo in rekla:

»A je to tisto?«

Pogledal sem jo in ji pokimal, čeprav ne vem, kaj je tisto.

»A lahko še meni eno?«

Pokimal sem ji in tudi ona se je dvignila in čez mojo ramo gledala, kaj počnem.

»Naredi jih na moji joški, jebelacesta« je rekla.

Obrnil sem se in se zagledal v njene ogromne joške. Pomislil sem, da bi me doza prek njene cele joške spravila v grob, da bi mi razčefukalo črno srce. Pa si nisem mogel kaj, da je ne bi vrgel nazaj na posteljo in res pričel s pripravo dveh tankih in dolgih črtic tam na njeni lubenici. In prav potrudil sem se, da sem ju lepo zakrivil okoli rožnate bradavice, vsako z ene strani. Potem sem iz hlač izvlekel še bankovec, ga zrolal in ji ponudil prvi šmrk, izbiro črtic. Odločila se je za malce manjšo. Šlo je kot po maslu. Mislim, nikakršnih težav ni bilo s tem, da se slučajno ne bi mogla skloniti do joške, saj so bile vendarle tako ogromne, da nikakor ne morem mimo tega pridevnika. Potem sem se še jaz sklonil nad črtico in pošmrkal. In potem … Vse, česar se spominjam, je to, da sem potem še polizal tisto, kar je ostalo na njeni ogrooomni joški in … Ne vem, ali sem zaspal ali pa me je preprosto pafnilo v komo. Prekrila me je tema! Verjetno tista iz okolice osvetljenega Žužemberka.

Bila je bela tema. Bila je blodnja o belem konju. Spuščenem in svobodnem. Galopiral je po zelenem višavju na višini kakšnih tri tisoč metrov. Njegov košati rep je vihral za njim. In tekel je ob samem robu prepada. Tam daleč spodaj se je vila blatna reka. Vijugala je med gorovjem, ki se je raztezalo kilometre in kilometre na jug. Z močnim tokom si je izklesala sotesko med kamenjem in strmo se je spuščala proti nekim daljnim vasem, o katerih moja bela blodnja ni vedela ničesar. Tam na samem vrhu višavja je pred razpadajočo leseno kolibo, ki jo je, ne bi se moglo ravno reči, da jo je krasilo, pa vendar je bilo tam, tisto na zarjavelem drotu obešeno perilo, in pred kolibo star Indijanec brez zob, z razcapanim nekoč klobukom na dolgih osivelih laseh. Konj se mu je približal in starec ga je nežno pobožal po beli grivi in mu nekaj prigovarjal. Potem je iz žepa izvlekel košček nečesa in ga pomolil konju pred usta. Beli konj je zarezgetal in pohlastal ponujeno. Potem je šel stari Indijanec v kolibo in požvečil malo zelenih lističev, ki so spominjali na čaj. Temnilo se je in belo blodnjo je počasi prekrila tema. Slišalo se je zavijanje vetra tam po višavju in stari Indijanec je tonil v sen, s pogledom, uprtim v zvezdnato nebo, ki se mu je ponujalo skozi luknjo v strehi. Ponoči je še enkrat vstal in pomolil svojo osivelo glavo, zdaj brez klobuka, skozi vrata. V temi je bilo videti le belo liso, ki je bila po vsej verjetnosti konj, in stari Indijanec je legel nazaj v škripajočo posteljo. Ko se je zdanilo, je odprl oči in skozi luknjo v strehi videl na tisoče in tisoče ptičev, kondorjev, kako so na svojih ogromnih krilih jadrali nad njegovo razpadajočo kolibo. Videl je njihovo kroženje, njihovo spuščanje, in vedel je, da se je zgodilo. Vstal je, si na glavo poveznil tisto, kar je bilo včasih klobuk, in stopil skozi vrata. Potem je sedel ob mrtvega belega konja tam pred kolibo, na vrhu višavja ob samem robu prepada. Sedel je tam ob mrtvem belem konju, si v usta stlačil nekaj čaju podobnih zelenih lističev in mu pravil zgodbo: »Nekoč je bilo sonce. Bilo je prvo, edino in najmočnejše sonce. In ker mu je kmalu postalo dolgčas, se je odločilo, da se bo poročilo. Spustilo se je do višavja in zaprosilo kačo, če bi postala njegova žena. Kača, zvita v klobčič, je privolila in nekaj dni, še preden sta se poročila, delala soncu družbo. A kača je bila zvita tudi v povsem iztegnjenem položaju in se je soncu venomer izmuznila in šla po svoje, ob vsaki sončevi prošnji, da naj mu ne beži, pa je nevarno zasikala in mu skupaj s svojimi v klobčič zvitimi sestrami pokazala dva strupena zoba, polna strupa. Sonce se je razočarano spustilo še niže, vse do pragozda Velike reke in zaprosilo samico jaguarja za tačko. Jaguarjeva samica je privolila in nekaj časa sta bila s soncem povsem nerazdružljiva. Takrat je bilo na zemlji zelo vroče, kot v samem vulkanu, in drevesa so umirala drugo za drugim. Pa vendar, samica jaguarja je bila preračunljiva, hotela je nazaj svoj raj, z mnogo dežja in obilico hrane, pa je odpovedala poroko. Žalostno sonce se je dvignilo nazaj na nebo, visoko visoko na nebo, daleč nad Veliko reko in daleč nad višavje, nad zvito kačo in njene sestre. Žalovalo je tam na samem koncu neba, ko je do njega priplavala lepa okrogla luna. Vprašala ga je, zakaj je sonce tako žalostno in sonce ji je zaupalo svojo zgodbo. Luno je njegova zgodba tako pretresla, da se mu je ponudila za ženo. Kmalu sta se poročila, bila sta srečen par, dopolnjevala sta drug drugega, še danes se, in od takrat naprej imamo na Zemlji dan in noč. In dan in noč in dan in noč.« Potem je stari Indijanec izpljunil prežvečene liste, izvlekel iz žepa košček nečesa in ga pogoltnil. Legel je poleg konja in za vedno zaspal. Na nebu je sijalo močno sonce, pod njim so krožili njegovi odposlanci kondorji in se spuščali po svoj davek.

Odprl sem oči in zaskelelo me je jutranje sonce. Dan je zamenjal noč in potem, jebiga, bo noč zamenjala dan in tako naprej. V nedogled. Razgledal sem se okoli sebe. Ob meni je ležala tista donda. Gola in odkrita. In jaz sem bil po obrazu prav fino krvav. Pomislil sem na najhujše, pa sem se vsaj za malenkost pomiril, ko sem spoznal, da mi je kri pritekla iz nosu, da mi je po vsej koki, ki sem si jo nametal vanj, razčefukalo par žilic tam v nosu in to je vse. Na brzino sem se spomnil minule noči in se čudil, da sem še sploh živ. Mislim, lahko bi me ubila ali koka ali ona, jebiga. Po dolgem času sem napol trezen in z veliko slabostjo v želodcu pogledal na uro in spoznal, da sem bil kar predolgo v komi ali pa sem spal ali karkoli že se mi je dogajalo. Nisem imel več veliko časa do aviona. Vstal sem, šel v kopalnico, se umil, navlekel hlače nase, se obul, s tal pobral vrečko s koko in jo spravil v žep in se odpravil v kuhinjo po cigarete in pištolo. S pištolo v roki sem prišel nazaj v spalnico. Ona je sedela na postelji. Zbudila se je in to mi ni bilo tako všeč. Še vedno gola, s tistimi svojimi velikimi dudami, je gledala vame. Sedel sem na rob postelje in repetiral pištolo.

»A je zdaj čas?« me je vprašala s tresočim glasom. »Verjetno se ti mudi.«

Pokimal sem. Tudi ona je nemo pokimala. Umaknila je pogled. Gledala je v mojo pištolo.

»Poslušaj, Dušan,« je spet rekla, »vzemi blazino in mi jo daj prek glave. Se bo manj slišalo, da ne bodo sosedi spet znoreli zaradi nenehnega streljanja v tem stanovanju!«

Mislim, če pa ta ni bila nora, potem pa tudi … Merim ji s pištolo v zmešano bučo, njo pa skrbi, da hrup ne bi prebudil sosedov. Ej!

»Okej,« sem rekel.

Potem sem dvignil blazino, ji jo poveznil čez glavo in nanjo naslonil cev pištole. Nekaj časa sem gledal vanjo, v blazino namreč, na pištolino cev na njej, pa potem v njene ogromne joške, in kar nekako nisem mogel pritisniti na petelina. Še enkrat sem zajel sapo, potem pa … Vstal sem in šel skozi vrata. Tam sem se obrnil in jo videl, ležečo, z blazino čez glavo in njeni dve lubenici, kako sta se z vsakim vdihom, za katerega je ona mislila, da je zadnji, dvigovali in spuščali za najmanj pol metra. Majke mi!

Drvel sem proti Ljubljani. Brez ustavljanja. No ja, skoraj brez ustavljanja. Ustavil sem se ob reki Krki, zabrisal vanjo pištolo in še vedno izključeni mobitel, pa potem morda še na nekaj semaforjih. Ne spomnim se več. V Ljubljani sem šel najprej do Jarš, se iz varne razdalje prepričal, če pred bajto slučajno ni kdo od tistih, ki jih takrat, razumljivo, se mi zdi, nikakor nisem hotel srečati, parkiral avto, potem pa sem na cesti ustavil taksi. Bil sem živčen. Ne samo zaradi vsega, kar se je v zadnjih dveh dneh zgodilo, pa tudi ne zaradi ogromnih količin droge, ki se je nahajala v mojem telesu, predvsem me je živcirala misel, da grem nekam daleč in da ne vem, kdaj se bom vrnil in če se sploh bom. In imel sem občutek, da me vse živo zasleduje. Dragan in njegovi, taplavi, ker jim je verjetno donda iz Žužemberka vse izbobnala, pa novinarji in sploh. Spustil sem si tisti senčnik, na katerega notranji strani je ogledalce, in spremljal dogajanje za nama. Kadil sem cigareto za cigareto, in v taksiju je bilo hudo zakajeno. Pa sva vseeno brez večjih razburjenj prišla do Brnika. Tam na letališču sem plačal taksista in mu dal lepo napitnino. Potem sem vstopil, oddal prtljago in čakal, da nas pokličejo v drugo čakalnico, da lahko v miru prebrskajo našo prtljago. Sedel sem v bar in si naročil pivo. Brnik je tako majhno letališče, da sem imel iz bara pogled na celo letališče, na vse dogajanje na njem. Bilo mi je slabo, pa mi je zaradi živcev in sploh vseeno fino zapasalo. Pivo, namreč. Gledal sem na karto. Eno uro do Frankfurta, tam spanje, potem pa navsezgodaj iz Frankfurta v Bogoto. Santa fe de Bogota – Colombia. Mater, sem pomislil. Vsaj destinacija je okej. Lepo se še znam imeti. Vsemu navkljub. In pomislil sem, da bi tam spodaj znala biti velika jeba, če bi mi našli vrečko z drogo v žepu, če bi me ovohal kakšen sledni pes narkoman in to, pa sem se nasmehnil ob misli, da sem, jebiga, takšne vrste idiot, ki tihotapi kokain iz Slovenije v Kolumbijo. Si predstavljate, amiši moji, kako bi me pogledali v Frankfurtu ali v Bogoti, mene idiota, z razvito ekonomsko žilico, a? Pa sem šel na vece, si naredil dve dolgi črtici in si ju zbasal v nos. In potem sem preostalo koko stresel v školjko in se spraševal, kaj kurac mi je bilo, da sem vzel tako veliko dozo koke, ko pa sem vedel, da odpotujem. Ja, sem si prigovarjal, ampak takrat še nisem vedel, kdaj in kam odpotujem, a ne? No, kakorkoli, hudo mi je bilo, ko sem gledal drago zadevco, dvaindvajset tisočakov za gram, mater, kako izginja v sekretu, in pomislil sem še, kako bodo imele preklete kanalizacijske podgane tisti dan veliko veliko veselico. Kakorkoli, privoščil sem jim jo. Zakaj pa ne!

Dobro našvasan in v stanju, v kakršnem sem bil, komaj čakajoč, da sedem v letalo in da se letalo odlepi od tal in da jaz in koka skupaj poletiva, sem sedel nazaj v bife in se spet lotil piva. Pa so me spet začele tkati misli. Ves evforičen sem razmišljal o tem, ali sem naredil napako, ker sem tisto dondo iz Žužemberka pustil pri življenju, in če lahko komurkoli kakorkoli naškodi. Jurčetu, ki ga bo slej ko prej prepoznala na kakšni fotki in bo on vse sčvekal, pa Draganu in njegovim ljudem, če na primer zašpeca mene, in bodo potem policaji in mafijozoti težili Loli in Tinu. Zame mi je bilo vseeno, jaz sem šel beli blodnji naproti, to sem že vedel. In žal mi je bilo, da ni bilo ob meni Tina, da bi se skupaj dvignila med njemu ljube ptice in bi jih lahko sam povprašal kaj odfukanega o njihovi naravi. In potem … Da je tako in tako dovolj, če ne že kar preveč odpizdena, tista donda namreč, da bi karkoli črhnila, pa tudi če bi, … Ne vem. Ob zadnji misli, ki sem jo, mimogrede, fino zalil s pivom, sem se že bolje počutil. Spet sem se spomnil vseh svojih ljubezni. Vsako posebej, ej, ki se mi je nekako kot ribiška ladja firme Delamaris zasidrala v možganih, sem poplaknil s pivom. Vsako. Vsako posebej in sploh vse. Vse kurbe s posrečenimi umetniškimi imeni in vse prijateljice dnevov in noči. In seveda spet Vas, dragi in meni ljubi amiši, Vas sem še posebej lepo zalil s hladnim pivom in si za nameček prižgal še cigareto. To Vam dolgujem, a ne? Jebiga, bili so trenutki kraaaasnega počutja. Trenutki pristanka pred dolgim dolgim poletom. In čedalje manj sem pogledoval proti vhodnim vratom, če bi slučajno vstopil kakšen meni neljub obraz. In kako se mi je zaletelo in kako sem se potem usral, ko so nas poklicali v jebeno cheking room in sem tam ob pultu, kjer pregledujejo karte in sprejemajo prtljago, zagledal, ej, koga drugega kot Dragana. Mojega prijatelja in kurbo v enem. Njega osebno. S tono briljantine na laseh. Vodjo naše skupine, ki se je hotel po vseh pizdarijah, ki so se zgodile v zadnjem mesecu, na vsak način dobiti z mano. Zakaj le? Kot okamenel sem obstal. Nisem se mogel niti premakniti. Trenutki kraaaasnega počutja so šli dobesedno v kurac. Prijazni uniformirani uslužbenci so me vabili v tisto sobo, kjer bi bil na varnem, v katero lahko vstopiš samo s karto, pa se sploh nisem mogel premakniti. Tudi Dragan je stal na mestu. Opazil sem, da je prišel sam. Brez tistih svojih eksekutorjev. Pokimal mi je. Gledal sem ga. Pokimal sem mu nazaj in potem mi je pomežiknil. Spet sem mu pokimal in se vendarle namenil v sobo za odhod na vzletišče. Skoraj sem se zaletel v neko totalno nališpano papigo z debelo obrobljenimi ustnicami in narisanimi obrvmi. Kar ustrašil sem se je, res. Obrnil sem se za njo in jo gledal, kako gre proti Draganu. Slišal sem jo, ko ga je z vreščečim in povsem neznosnim glasom vprašala:

»Ja, Dragan! Kaj pa ti tukaj?«

In potem Dragana, ki ji je jezno odgovoril: »Da bog da, ti se šminka pretvorila u govna!« in jo z roko odrinil, da bi me lahko videl.

Kislo sem se nasmehnil, vrnilo me je v bližnjo preteklost, ko so bile takšne in podobne besede vselej na mestu. Spet sva se gledala v oči in se drug drugemu kislo nasmihala in, mislim, njegov pogled mi je povedal vse. Vedel sem, zakaj je na letališču. Vedel sem, da točno ve, kam potujem, da ve, na katero letalo bom prestopil v F. na Maini in vse to. In da ve, da je to najbolje za vse nas in Vas, amiši, kurbe, ljubezni, prijatelji, znanci in ostali nepremišljeni ptiči. Nepremično sva zrla nekaj časa drug v drugega in to je bilo moje edino slovo od Vas in tega kontinenta. Še potem, ko sva se s koko v moji krvi skupaj odlepila od tega planeta, mi je bilo jasno, da se je prišel Dragan prepričat, da bom živ in zdrav zapustil ta Vaš svet, pa karkoli že to pomeni, amiši moji. In to je to!

Adios amigos.

Na letališču v Ipialesu, na kolumbijsko-ekvadorski meji, kamor sem iz Bogote priletel z letalsko družbo Satena, z nekim avionom, za katerega sem bil prepričan, da ne bo zdržal niti ene ure poleta, sem videl dva konja, ki sta fukala. Eden je bil črn in drugi bel. Kot noč in dan sta se spajala, dopolnjevala, verjetno v svojem konjskem mozgu misleč, da sta naratorja neke stare legende kolumbijskih Indijancev Aruaki, ki pripoveduje o soncu in luni, o kateri sem bral v kolumbijskem muzeju zlata, Museo del Oro v Bogoti. Ustavil sem se in si prižgal cigareto. Zelo pomirjen, kajti uspelo mi je pobegniti pred že trideset let trajajočo državljansko vojno med obstoječo oblastjo in vedno novimi uporniki, za katero sem kmalu izvedel, da je navadna kokainska vojna, vojna kartelov in, jebiga, obstoječe oblasti, lahko bi celo rekel Združenih držav, ki so si na vsak način hotele prilastiti pregled nad proizvodnjo in prometom tega tako imenovanega belega zlata. Še kako sem vedel, da tista bela blodnja, v katero me je v divjih časih neusmiljeno pahnilo, ni bila navadna blodnja.

V Bogoti so padale bombe in dež, ljudje so se mirovno shajali, jaz pa sem sedel na okenski polici polkrožne sobe nekega desetorazrednega hotela, imenovanega Aragon, stisnjenega med stene stare kolonialne bajturine na ulici La granada de Oro, št. 3-13, severno od glavne avenide Jimenez de Quesada, in dokaj presrano gledal na križišče spodaj, če bom slučajno videl kakšno smrt. Te le ni bilo naokoli, je pa izza ovinka večkrat prikrevsljal kakšen invalid in mi v svojem jeziku nekaj kričal gor v sobo. Nisem jih razumel. Nikoli. Ponavadi sem jim frcnil Marlboro skozi okno in se potem odpravil na veličasten trg Plaza de Bolivar, poln luž in lukenj od bomb, pil pivo Costenna in se tu in tam v polomljeni angleščini pomenkoval s katerim od stotih rastafarijancev. Od njih sem tudi nabavil koko, poceni in dobro. Pa je bil učinek tega belega zlata tu spodaj vendarle drugačen kot tam, od koder prihajam. Kmalu sem spoznal, da v Kolumbiji tako kot življenje tudi pivo teče zelo počasi.

Pa sem se podal na pot.

Počasi.

***

Po cele dneve sem se zadrževal v senci stolnice Sv. nekoga pač. Prestolnica Ekvadorja je s svojo nadmorsko višino dva tisoč osemsto in še nekaj metrov in nekaj decimetrov znala postreči z obilno merico sonca. Vročega in poceni, če se razumemo. Palme okoli stolnice so redkokdaj zašumele v vetru, so pa nudile lep pogled in malce bolj hladen kotiček neba. Quito je dobesedno plaval v oblakih.

Tisti večer sem sedel na rjasti ograji okoli trga Sucre in se hinavsko naslajal nad kurbami, žeparji, prvaki črnega trga in podobnimi tiči. Iz čistega dolgčasa sem štel prihode novih in novih trolejbusov. Ker iz praktičnega razloga nisem nosil ure, sem se nekako sam pri sebi zedinil, da pomeni vsak deseti trolejbus, ki me je premotil iz namenske samote, eno mojo uro. Imel sem svoj čas in po svoje sem ga počasi štel. Jebiga.

Veliko sem kadil. Vlekel vase in pihal oblake v oblake. Šu šajn boji so kot kakšne muhe letali okoli mene in mi hoteli, ajde, premazati sandale, z mojimi belimi nogami vred. Nisem se dal. Ponavadi sem jim ubežal do prve branjevke in si nakupil papaj, ki sem jih na veliko konzumiral. Poznala me je že, ta stara branjevka, bila je kraljica plesnih desk, mi je že tudi povedala in tudi to, da se je znala še kako zavrteti, še danes se zna, le da ji noge delujejo bolj počasi, sva se nekako sporazumela. Gledal sem v njeno malce preobilno rito, ovito v tesno prilegajočo se obleko. Bila je lepa, nekoč in zdaj, to je treba reči. Dama zrelih let. Ko sem brskal med ravno dovolj zrelimi papajami in jih polagal na predpotopno tehtnico, je vedno stopila malce izza svojega štanta in se mi nasmihala. Ko sem plačal svoje jebene papaje, pa se je spet potegnila v senco svoje ponudbe, si prižgala cigareto in tudi ona pihala oblake v oblake. Sedel sem nazaj na svojo ograjo in se s papajami poskušal znebiti čistilcev sandalov. In potem je namesto desetega trolejbusa po klancu navzgor, v samo središče trga Sucre, tja pod noge od golobjih drekov umazanega kipa venezuelskega prvoborca, ki je davnega osemnajstoinšenekega leta pregnal španske kolonialiste, poročnika Antonia Joséja de Sucreja, ki s prstom kaže na angela v andskih hribih, varuha prestolnice Quito, pripeljal črn mercedes, s temnimi šipami, ki so me takoj spomnile na neko bližnjo in mlajšo zgodovino, in iz njega sta izstopila dva čokata moška, z do samega sonca svetlečimi lasmi in temnimi očali. Šla sta do branjevke, jo prijela vsak pod eno roko in jo odpeljala po trgu navzdol. Tja, proti meni ljubi ulici Flores, kjer trolejbus zavije proti trgu Sucre. Čeprav sem vedel, za kaj v resnici gre, meni znani prizori, jebiga, sem jim vendarle sledil. Upajoč, da jo kljub vsemu peljeta na kakšno plesišče, da se bo ostarela dama s tisto svojo preobilno ritjo še zadnjič zavrtela v ritmu salse, cumbie ali česarkoli pač, sem jim sledil. Počasi. V varni razdalji. In ko sem prišel do številke sto trinajst, je do mene stopil starejši možakar, Indijanec, oblečen v star vijoličasti pončo, z od sonca razpokanim obrazom in z dobro merico nekako žalostnega sonca v očeh.

»Poglej,« je rekel, »imam šestinšestdeset let, ona,« in je pokazal na z dvema temnima moškima odhajajočo damo, »moja zakonita žena, pa trinajst let manj. In včeraj sem ji ob treh zjutraj polagal sveže olive po telesu.«

Gledal sem vanj, pa v odhajajočo damo. Hotel sem za njo po neskončni ulici Flores, ko je starec položil svojo indijansko roko name. Zadržal me je. Skozi tistih svojih nekaj rumenih zob je nadaljeval:

»Eno v popek, po eno na vsako joškico pa na vrat pa na muf pa še kakšno med obe joški in … In potem sem jih jedel z njenega telesa, vsako posebej, in ji v roko podajal koščice. In ona je rekla: ‘Če mi ga zdaj daš notri, mi bo takoj prišlo!’ Poglej, takoj ji je prišlo, če me razumeš!«

Razumel sem ga, res, a sem se mu vseeno privoščljivo nasmehnil.

Mitja Čander: Od mesije do izterjevalca

Pisateljstvo je na Slovenskem pomembna javna institucija. Kako bi si drugače mogli predstavljati tolikšno množico literatov, ki kot osrednji junaki razsajajo po slovenskih romanih, dramah in pesmih. Zdi se, da je lik pisatelja v slovensko literaturo dokončno lansiral Cankar, pri njem pravzaprav srečamo umetnika tistega formata, ki bo slovenske literate obsedal še dolgo, dolgo časa, pravzaprav vse do danes. Cankarjev umetnik je po eni strani izrazit nekonformist, če smo nekoliko eksaktnejši, dokaj hud ekscesnež. Frajgajst, ki ne more sprejeti konvencij, ki so zanj zgolj odsev zlaganosti in mentalne jalovosti družbe, njegovega naravnega okolja. Razlika, ali popularno – drugačnost, je imperativ preživetja. Eksces kot oblika provokacije je tako pisateljeva zunanja uniforma, simbolna dimenzija, ki podčrtuje in razločuje njegov položaj med množico družbenih vlog. A ekscesnost in prestopanje mej znamenitega dobrega okusa, če dobro pogledamo, ni lastna le pisatelju. Nenazadnje umetnik ni klošar, pa čeprav lahko živi tudi povsem klošarsko. Od navadnih boemov ga loči njegovo védenje, ekskluzivno védenje, globoka seznanjenost z naravo sveta, ki ga obdaja. Ta visoka stopnja kritične zavesti o bivanjskih okoliščinah pa ga še vedno ne bi razločevala od razsvetljenih zablodelcev, ki sami zase negujejo pomembno spoznanje, če ne bi prišlo do akta razodetja. Do umetnine, ki naj bo medij resnice. Čeprav Cankar ljubi slikarje in drugo umetniško srenjo, se zdi, da je zanj prav beseda najbolj poklicana posrednica v blato življenja pogreznjenih nevidnih zakonov. Šele s svojo vidčevsko ekskluzivo je pisatelj bitje, ki si v družbi zasluži prav posebno težo. Cankar je tovrstno konstrukcijo pisateljstva obarval izrazito tragično. Pisatelj je nujno žrtev, bodisi svojih temnih nagonov, še prej pa bebave in kmetavzarske družbe, ki ga ne razume in ga pravzaprav sploh ni vredna. Njegova usoda je tako nujen poraz velikih idealov o preroditvi črede, lesk, ki jo obdaja, je nujno zamolklo tragičen.

To je v grobih potezah obraz, ki je predvsem po Cankarjevi zaslugi okupiral javno podobo umetnika in še posebej pisatelja skozi vse dvajseto stoletje. Že res, da se takšna ikonografija povezuje z nacionalnim mesijanstvom, ki bojda nujno pritiče literaturi v permanetno kriznih razmerah, v katerih se nahaja majhen narod brez lastne državnosti. Šele nacionalna glorija besednemu umetniku podeljuje posebno odličnost. Prvi utemeljitelj tovrstne figure je seveda Prešeren, njegova individualistična norost na eni in umetniška vzvišenost na drugi strani sta konstitutivni del nacionalnega imaginarija, Prešeren je heroj v panteonu, resnično nesporen prav zaradi svojih dejanskih ustvarjalnih kvalitet. Šele zaradi svoje pesniške artikulacije preseva zgodovino s tolikšno težo. Vendar lahko rečemo, da je Prešernova živa dediščina predvsem metafizična utemeljitev besednega umetnika kot tiste vidčevske instance, ki svoj preroški dar vnovčuje skozi karto ekscesnosti. Odklon, hoja po meji družbenega, postane poplačan in izplačan s sveto vizijo. Prešeren se prikazuje pri samih koreninah modernega nacionalnega mita, ki ga je spočela romantika, Slovenci pa smo ga povlekli s seboj pravzaprav vse do danes. Prešernove besede so globoko osebne, presunjene, na nitkah, ki vodijo daleč v pesnikovo notranjost, s tem pa preko metafizičnih vzvodov tudi v prostranost vesolja. Vso socialno razsežnost ikoni literata zagotavlja šele Cankar z epsko širino in dramatično napetostjo odnosa, ki se tke med umetnikom in njegovo slovensko okolico. Šele tukaj pride do izraza širši plan pisateljeve eksistence, njena travmatična razcepljenost na simbolno privilegiranost in realni rob. Prešeren in Cankar tako z neverjetno organskim zlitjem sokreirata tisto držo, ki jo nacionalna zavest že stoletje prepoznava kot avtentično pisateljstvo. Foucaultovsko rečeno, vpeljujeta diskurz, ki bo zaznamoval ero dokončnega rojstva naroda.

Vendar ne gre zgolj za mnenje prodajalk, učiteljev, tovarniških delavcev, duhovnikov in drugih o njihovih besednih umetnikih. Lik nerazumljenega genija, ki je pahnjen v ponižanje in osamelost, obseda nove in nove generacije literatov samih. Še več, takšna vizura pisateljske drže se jim ponuja kot dominantna resnica o njihovi družbeni in intimni pogojenosti. To pokrajino želijo preiskati, preizkusiti njene meje in najti avtentična sidrišča. Od tod toliko zanesenjaških družbenih angažmajev, erotičnih nebrzdanosti, zasvojenosti z verbalno estetskostjo tistega, kar se jim preprosto dogaja, konec koncev trdovratno pijančevanje in vse tisto, kar počno pisatelji kot slovenski literarni junaki, izza katerih skrivnostno kukajo njihovi realni stvarniki. A ne glede na vse prekoračitve mitske sheme, vse poglobitve individualizma in stopnjevanje ekscesa ostajajo njihove zgodbe mračne, nekako obstreljene z zahajajočim soncem, junaki nekako žalostno propadejo, čeprav – in to ni nepomembno – ostajajo moralni zmagovalci. Arhetipska slika pisatelja, ki obvladuje arzenal nacionalne mitologije, se razmnoži v številne, pogosto nenavadne variacije, ki jih pod skupni obok postavlja tragična usoda mentalne ekscesnosti. V tiste sestavine torej, ki se lepo pomešajo s pričakovanji naroda. Eksces postane na tej točki umetnikova žrtev za dobro skupnosti, njegov bivanjski in ustvarjalni odklon postane obred žrtvovanja. Sij mučnega konca, nekakšna zamaknjenost v prazno na robu horizonta – vse to ožarja obraze pisateljskih junakov slovenske literature. Misel na konec, na osamljeno smrt, dobi posebno patino z odmevom pomena, ki ga slovenstvo pripisuje pisateljstvu, cvetu jezika, ki je večji prestiž od sanjane države.

Toda država je izsanjana, pričakovati je, da narod ne bo več potreboval obrednih žrtev, ki naj pletejo vezivo skupnosti, utemeljene zgolj z jezikom, torej zgolj na simbolni ravni. Država torej jemlje pisateljevi podobi del zgodovinskega veličastja, hkrati pa naj ga ne bi več potiskala v dobro znano vlogo. Toda če od lika pisatelja, tolikokrat videnega v predosamosvojitveni literaturi, odluščimo nacionalno patino, nam še vedno ostane njen globlji skelet, krčevito bitje, ki je vseskozi preganjano, a se trdovratno bori za svoj obstoj. Ta krč se običajno pojasnjuje z okoliščinami velike ogroženosti – ali pač nerealiziranosti – v kateri se je razvijalo slovenstvo. A kot da je nekaj globljega v teh ustvarjalnih projekcijah pisateljskih usod. Nek mazohizem, bojevanje z usodo, nenehno obsijano z veličino lastne umetnosti, ki bo preživela življenje, zadrgnjeno v mali čredi. Predvsem prozaisti, ki so se uveljavili po letu 90 načenjajo avtopodobo pisatelja, nič manj kot predhodnike jih ne zanima lastni status. Med drugimi se je še posebej pogosto in intenzivno z likom pisatelja doslej literarno ukvarjal Dušan Čater. Kljub temu da lahko junake peresa spremljamo tudi v drugih Čatrovih pripovedih, se zdi, da je prav Ata je spet pijan tisto njegovo delo, kjer pride na plan resnična svežina in prepričljivost njegovega pristopa k dobro znani tematiki, pisateljski avtopodobi. Čatrov najnovejši roman se tako ob vsem drugem zdi kot nekakšen metafikcijski komentar, pa naj si bo ta oznaka že tisočkrat izrabljeno orožje.

Tudi Čatrov pisatelj ni nič drugega kot marginalec, brez rednih dohodkov, tisti, ki bi po mnenju stanovalcev edini zmogel napraviti škandal, kot je metanje praznih steklenic skozi okno. Še vedno je tisti, ki postane alergičen ob vsaki misli na prilagajanje obredom črede. Tudi zato, ker je še vedno nekakšen idealist, ki verjame v resničnost visokih stanj zavesti, katera odločno poživijo dolgočasno vegetiranje. Od tod nemir, ki žene ata Čatkota v nove in nove dogodivščine, od ljubljanskega Orto bara do čeških Pardubic. Tukaj pa se že odpirajo cone, koder se stara podoba v krč ujetega pisatelja obarva z novimi toni. Dobro znano ekscesnost in obstranskost skuša Čater oprati nadiha tragičnosti, perspektiva avtorefleksije je zastavljena na precejšnji distanci do lastne genialnosti ter družbene in metafizične preganjavice, čeprav se tudi v tako motrenem svetu dogajajo stvari, ki zarežejo globoko pod kožo. Ata Čatko je dobro znani ekscesni marginalec v novi, ali vsaj drugačni preobleki. Razlika je ob vsej podobnosti vidna vsaj na treh njegovih frontah: v svetu družbenega življenja, v svetu erotike in v svetu pisateljskih kreacij.

Čatko se brez dvoma ne giblje med družbeno elito, ali vsaj ne v tistem njenem delu, ki poseduje dejanske vzvode moči. Njegov milje so odštekanci vseh vrst, nekakšni boemi, ki skušajo pretentati ustaljeni red vedenjskih navad in vrednot. Čatko se ob vseh sprotnih norčijah odloči tudi za nekakšno družbeno akcijo; avanturizem in predvsem žvenket novcev ga primorata v delovanje. Njegov job ne bo kakšno drobno fizično opravilo niti človekoljubno agitiranje, njegova vloga bo prav nič posvečeno izterjevanje. Ne iztirjevanje utirjenega, ampak preprosto izterjevanje denarja, umazano in povsem profano delo, če izvzamemo vonj nevarnosti, ki bojda obdaja rutinske nastope Čatkove ekipe. Izterjevalstvo, edina Atova zavezujoča družbena dejavnost, je izraz nekakšne frivolnosti, ki je odplaknila stare vizije pisateljeve poklicanosti k reševanju človeštva. Mafija je v njegovem svetu nekakšna realna politika, uveljavljanje elementarne premoči nad sočlovekom brez rokavic. Naš izterjevalec se boji maščevalnosti mafije, toda kaj zmore slednja v primerjavi s kolesjem politike, legalne oblike kraje, kot jo doživlja Čatrov ubesedeni pisatelj. Prestop med bad gaye je po svoje zavrnitev logike žrtve, poskus stopiti na stran zmagovalcev, nekakšnih demonov moči, plešočih po robu prepada. Odločitev za fajt, zagrizeno bojevanje v svetu, ki je že davno ponižal z veliko pisane ideale in vrednote. Bojevništvo v takih okoliščinah zahteva spretnost mačke, hitro odbijanje in zadajanje udarcev. Nevarnost ni nič manjša kot nekoč, tam pri Cankarju, toda ugled pisateljske žrtve očitno ne zaleže več. Menica genijevega trpljenja, ki naj pokrije svobodo njegovega ekscesa, je izčrpana. Ata Čatko se spusti v moški boj kot nekakšen oboroženi nomad, ki preži na svojo priložnost, na sled tiste izkušnje, ki se bo v kaotičnem svetu prividov zazdela avtentična, zares pristna. Dobrodušni pripovedovalec se, vsaj ne morem se otresti tega vtisa, kar nekako zase posmeji bralčevim umerjenim pričakovanjem, ko pripominja, da se pač ukvarja tudi z izterjevanjem dolgov. Nasladno sprevračanje ikone trpečega literata V tej igri ne bo sodeloval, ne bo vzel nase obilne vreče krivde in ponižanj. Njegova radoživost in telesni nemir sta premočan protistrup za tragično obarvane sanjarije. Biti pustolovec v urbanem labirintu, v blodnjah med otoki znanega in potopljenimi pokrajinami neznanega. V svetu, ki je vse bolj atomiziran, brez velike misli, ki bi mu dajala naličje preglednosti. V takem svetu je vsako mesijanstvo obsojeno na jalovo čudaštvo, na patos samopomilovanja.

Ljubezen nam je vsem v pogubo, bi rekel Tavčar, nesrečna zaljubljenost pa je dokaj pogosta spremljevalka tradicionalnega lika pisatelja. Čater tudi tukaj z dobršno mero nagajive distance sprevrže ustaljeni vzorec. Njegov junak prostodušno priznava, da se zaradi ženske že ne bi ubil. Pa čeprav ima ženo, stalno ljubico in številne slučajnice. Ljubezen je zanj nekakšno zavetje, ki se odpira nekje ob vseh turbulencah, ki ga doletijo na običajnem pohajkovanju, med zadevanji in norostmi, izterjevalskimi poračuni in potovanji v neznano. Ljubezen je pri Čatkotu vselej pregnetena z atmosfero domačnosti, medčloveške odprtosti, nekakšne naravnosti in zaupljivosti. Pa naj si gre za ženine očitke in luciden smeh, nenehno nova intimna priznanja in pohoto njegove ljubice, kakor tudi za mehkobo in slast vseh naključno srečanih žensk. Vsakič gre za sorodno menjavo tona, za odmev tiste neponarejene topline, ki oklepa in varuje pripovedovalčeve spomine na mladostne zaljubljenosti, zdi se edinega, kar si še kako rad prikliče v spomin iz obdobja inicijacije v nekakšen zrel svet. Seveda pa je Čatko sedaj že ata, nekdo, ki mu nekatere osebe pomenijo več kot zgolj naključne sopotnike, pa najsi bodo to ljubezni, prijatelji ali celo kurbe. Čas nedolžnosti je kljub vsemu mimo, možno je krožiti okrog njegovih razvalin. A brez samopomilovanja v iskanju zavezništev in naslad.

In kaj se nenazadnje dogaja na tretji fronti, pisateljevanju kot nekakšni določnici mladega ekscentrika? Čatko v času romana preprosto ne piše, kljub temu pa ni videti, da bi ga odsotnost navdiha pehala v prepadne travme. Pa tudi nič ne kaže, da bi ga kaj posebno prizadevala inercija, s katero okolje praviloma dojema njegov pisateljski poklic. No, nekaj pozornosti mu je vendarle namenjeno, včasih pade kak intervju, bognedaj zavoženo branje, še največ pa odtehta dobrodušen nagovor Dragana, šefa njegove delovne ekipe: Ajde, Njegošu! Pisatelj bi bil rad nekakšen normalen človek, fajter, enak tistim, ki ne pristajajo na samoumevnosti množice. Ne da bi ob tem skušal izigrati karto lastne pomembnosti in vzvišenosti. Poslušalce, pa čeprav nekaj barab in luzerjev, si je treba pač izvojevati na druge načine.

Čatrov lik pisatelja je narejen z dobršno dozo ironije, nekakšne sodobne ozemljitve globoko zakoreninjenega modela. Pisateljstvo ni več privilegirano polje iskanja resnice, ampak le še ena od oblik nomadstva. Vendar bi celotna zastavitev romaneskne problematike izzvenela zgolj kot nekakšen torzo, če ne bi postregla tudi z razpletom, in s tem pogledom na končno postajo. Čatkota ne zruši ljubezenska strast, ne pobije ga hudobna družba, ne stre ga demon pisanja. Zapletel se je z mafijo in življenje mafijaša zahteva davek. Pustolovec si podstavi poleno sam, s tem ko izbere usodo bad gaya. Enkrat mora steči čez rob, morda je čar odločitve nevarna zakritost kraja in časa zaključnega stampeda. In ta je pri Čatru razkošen, zaplete se vsaj na treh koncih, trupla so argument, da gre prekleto zares. Posebna eleganca junakovega pogrezanja je v humorni distanci, s katero je opisovano njegovo zaključno rezoniranje, dan ali dva adrenalinske megavzburjenosti in trgajočih se živcev, čas kokaina, vonja po smodniku, divjih orgij, čas računov, urejanja stvari, pravzaprav nekakšna oporoka. Naj bo bližnji mu svet kolikor se le da porihtan, preden gre na drugi konec sveta in vstopi v novo življenje. Nekatere je v imenu pravice treba pač pobiti, bi se verjetno glasil Čatkov ironični komentar standardnih zaključkov epohalnih reševanj vsega človeškega. Korespondenca z znanim modelom je tudi tukaj nenavadno živa. Junak propade, nekako po lastni krivdi, morebiti zato, ker se je podal v nekakšne organizacije, se podredil njihovim pravilom igre in hierarhiji ter se malenkost odrekel lastnemu avtsajderstvu, ko ni nihče nad tabo in ne pod tabo. A ob vsem skupaj niti sence obžalovanja. Kot da bi takšen razplet namigoval na naravo avanturističnega vojagerstva, vsakokratnih potovanj skozi neki svet, ki se na neki točki končajo in se nadaljujejo na bogvedikateri celini. Junak bo ostal brez krogle, izvlekel se bo ter celo za silo pokrpal svet, ki ga bo zapustil. Je takšen popotniški namig zgolj prepotentni optimizem ali pač nagovor dejanskega mentalnega nomadstva, oboroženega z distanco in samoironijo ter pohlepnega v zasledovanju življenja?

Kakorkoli že, usoda Čatrovega lika literata ni prav nič tragična, ne ožarja je soj posvečene žrtve, pa čeprav se mu pravzaprav ne dogajajo zgolj prijetne stvari. Čatrova duhovitost pošteno načenja ustaljeno podobo pisateljstva kot ekskluzivne usode. Čater je s svežo percepcijo lastne opazovalske vloge seveda veliko povedal o svetu, ki ga priklicuje v območje pripovedi. Zdi se, da mu prav takšen sestop omogoča tisti slog pisanja, ki se sedaj morebiti dokončno uveljavlja kot prepoznavno čatrovski. Dobrodušno natolcevalski, posmehljiv, a šokantno odkritosrčen, zaljubljen v adrenalinske pospeške in ležerno rezoniranje. Gotovo šarmanten.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Andrej E. Skubic:

FUŽINSKI BLUZ

Beletrina, 2001

Cena: 7,99 €

Fužinski bluz je roman o življenju in ljudeh v sodobni Ljubljani, o dogodkih, skritih za stenami stanovanj, in predvsem o pomanjkanju dialoga, kjer so v ospredju vsakdanje reči, nogomet, pivo, ženske, predvsem pa notranji monologi, ki se dotikajo nedotakljivega.

Tomaž Kosmač:

PUNK IS DEAD

Beletrina, 2008

Cena: 9,99 €

Deset let po izidu izvrstnega prvenca Tomaža Kosmača je postal prvoosebni pripovedovalec Kosmo v zbirki kratkih zgodb Punk is dead že pravi kozmopolit, kratki, vročično anekdotični zapisi so se razširili, prav tako njegov pripovedni prostor, doslej večinoma omejen na idrijsko kotlino in njeno bližnjo okolico. Zbirka vabi na duhovito krožno vožnjo zgoščene ironije, med katero postavi pod vprašaj številne ustaljene družbene norme.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

ČATER, Dušan, 1968-

Ata je spet pijan [Elektronski vir] / Dušan Čater. - El. knjiga.

- Ljubljana : Študentska založba, 2011. - (Knjižna zbirka

Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-409-1 (ePub)

258912768

Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Andrej Blatnik, Mitja Čander, Matevž Kos, Samo Kutoš, Gašper Malej,

Vid Sagadin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Tomo Virk, Primož Zevnik, Uroš Zupan

Jezikovni pregled

Tanja Jerman

Korekture

Jana Kuharič, Dušan Šarotar

Oblikovanje

Špela Trobec Jovanović

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Mitja Čander: Od mesije do izterjevalca