Kazalo

naslovnica

naslov

I Kurjač

II Stric

III Dvorec pri New Yorku

IV Pot v Ramses

V V Hotelu Occidental

VI Robinsonov primer

Fragmenti

(1) Bruneldina izselitev

(2)

Uredniška Opomba

Kolofon

Franz Kafka

AMERIKA

prevedel Janez Gradišnik

I     Kurjač

Ko je šestnajstletni Karl Rossmann, ki so ga njegovi ubogi starši poslali v Ameriko, ker ga je neka hišna zapeljala in dobila otroka z njim, z ladjo, ki je vozila že počasi, priplul v newyorško pristanišče, je uzrl kip boginje svobode, katerega je že dolgo opazoval, kakor v mahoma močnejši sončni luči. Njena roka z mečem se je kakor znova vzdignila in okoli njene postave so pihljale svobodne sapice.

‘Tako visoko!’ si je rekel, in ker prav nič ni pomislil na to, da bi odšel, ga je zmeraj bolj naraščajoča množica nosačev, ki so hodili mimo njega, polagoma potisnila prav do ograje na krovu.

Mlad mož, s katerim se je bil bežno seznanil med vožnjo, je rekel mimogrede: »Pa kaj vas še nič ne mika oditi na kopno?« »Saj sem pripravljen,« je rekel Karel in se mu nasmejal, in iz prešernosti in ker je bil krepak fant, si je vzdignil kovček na ramo. Ko pa je pogledal čez svojega znanca, ki se je že oddaljeval z drugimi, malo vihteč palico, je prepaden opazil, da je spodaj v ladji pozabil dežnik. Naglo je poprosil znanca, ki ga to menda ni posebno osrečilo, naj bi bil tako prijazen, da bi trenutek počakal ob njegovem kovčku, pregledal je še položaj, da bi se znašel ob vrnitvi, in je odhitel. Na svojo žalost je spodaj odkril, da je hodnik, ki bi mu bil zelo skrajšal pot, prvič zaprt, verjetno je bilo to v zvezi s tem, da so se vsi potniki izkrcali, in z naporom je moral iskati stopnice, ki so si sledile kar naprej ena za drugo, skozi ves čas zavijajoče hodnike, skozi prazno sobo z zapuščeno pisalno mizo, dokler se ni, ker je bil po tej poti šel le enkrat ali dvakrat in vselej v večji družbi, resnično povsem izgubil. V svoji zbeganosti in ker ni naletel na nobenega človeka in je nad seboj ves čas slišal samo drsanje tisočih človeških stopal, iz daljave pa kakor dih opažal zadnje udarjanje že ustavljenih strojev, je začel brez premisleka razbijati po prvih majhnih vratih, ob katerih je obtičal med svojim tavanjem.

»Saj je odprto,« je zaklicalo od znotraj, in Karl si je resnično oddahnil, ko je odprl vrata. »Zakaj pa tako noro razbijate po vratih?« je vprašal neki orjaški mož in se komaj ozrl proti Karlu. Skozi kdove katero lino v vrhnji svetlini je prihajala motna, zgoraj na ladji že zdavnaj obrabljena svetloba v klavrno kabino, v kateri so tesno drug ob drugem, kakor uskladiščeni, stali postelja, omara, stol in mož. »Zašel sem,« je rekel Karel, »med vožnjo tega sploh nisem tako opazil, ampak to je strašno velika ladja.« »Da, v tem imate prav,« je nekam ponosno rekel mož in se še kar naprej ubadal s ključavnico majhnega kovčka, ki ga je z obema rokama vedno znova zapiral, da je prisluškoval, kako se zaskoči zapah. »Ampak pridite vendar noter!« je rekel mož nato, »saj ne boste stali zunaj!« »Ali ne motim?« je vprašal Karl. »Oh, le kako bi motili!« »Ali ste Nemec?« se je skušal še zagovoriti Karl, ker je bil veliko slišal o nevarnostih, ki grozijo novodošlecem v Ameriki zlasti od Ircev. »Sem, sem,« je rekel mož. Karl se je še obotavljal. Tedaj je mož iznenada zagrabil za kljuko in z vrati, ki jih je naglo zaprl, potisnil Karla noter k sebi. »Ne trpim, da bi mi kdo gledal s hodnika v kabino,« je rekel mož, ki se je spet ukvarjal s svojim kovčkom, »vsak teka tu mimo in gleda noter, le kdo bi to prenašal!« »Pa saj je hodnik čisto prazen!« je rekel Karl, neudobno stoječ stlačen k podboju. »Da, zdaj,« je rekel mož. ‘Saj gre vendar za zdaj,’ je pomislil Karl, ‘težko je govoriti s tem možem.’ »Lezite vendar na posteljo, pa boste imeli več prostora,« je rekel mož. Karl je zlezel, kakor je pač šlo, na posteljo in se pri tem glasno zasmejal ob svojem prvem neuspelem poskusu, da bi se zavihtel čez. Komaj pa je bil na postelji, je vzkliknil: »Za božjo voljo, saj sem čisto pozabil na svoj kovček!« »Kje pa je?« »Gori na krovu, neki znanec pazi nanj. Kako se že piše?« Izvlekel je vizitko iz skrivnega žepa, ki mu ga je bila mati naredila za popotovanje v podlogi suknjiča. »Butterbaum, Franc Butterbaum.« »Ali vam je kovček zelo potreben?« »Seveda.« »No, zakaj pa ste ga dali tujemu človeku?« »Pozabil sem spodaj dežnik in sem stekel ponj, kovčka pa nisem hotel vlačiti s seboj. Potem pa sem še tu zašel.« »Ste sami? Brez spremstva?« »Da, sam.« ‘Mogoče bi se moral oprijeti tega moža’, je prešinila misel Karla, ‘le kje bi brž našel boljšega prijatelja?’ »In zdaj ste izgubili še kovček. O dežniku sploh ne govorim.« In mož se je usedel na stol, kakor da je postala Karlova stvar nekoliko zanimivejša zanj. »Jaz pa mislim, da kovček še ni izgubljen.« »Vera dela človeka blaženega,« je rekel mož in se krepko popraskal po temnih, kratkih, gostih laseh, »na ladji s pristanišči spreminjamo tudi šege. V Hamburgu bi vaš Butterbaum morda stražil kovček, tu nadvse verjetno ni ne duha ne sluha o njima.« »Potem moram pa takoj iti gledat gor,« je rekel Karl in se ozrl, kako bi mogel ven. »Le ostanite,« je rekel mož in ga kar surovo sunil z roko v prsi, nazaj na posteljo. »Zakaj pa?« je jezno vprašal Karl. »Ker je brez pomena,« je rekel mož, »samo majčkeno, pa pojdem tudi jaz, šla bova skupaj. Kovček je bodisi ukraden, potem ni pomoči, ali pa ga je mož pustil tam, potem ga bova toliko laže našla, ko bo ladja povsem izpraznjena. In vaš dežnik prav tako.« »Kaj se spoznate na ladji?« je nezaupljivo vprašal Karl, in zazdelo se mu je, da se za sicer prepričljivo mislijo, da bo svoje reči najlažje našel na prazni ladji, skriva neka težava. »Saj sem ladijski kurjač!« je rekel mož. »Ladijski kurjač ste!« je veselo vzkliknil Karl, kakor da to presega vsa pričakovanja, in si je, oprt na komolec, moža podrobneje oogledal. »Ravno pred sobico, v kateri sem spal s Slovakom, je bila lina, skozi katero se je videlo v strojnico.« »Da, tam sem delal,« je rekel kurjač. »Vedno sem se tako zanimal za tehniko,« je rekel Karl, ostajajoč v določenem toku misli, »in bi pozneje gotovo postal inženir, ko se ne bi moral odpeljati v Ameriko.« »Zakaj pa ste se morali odpeljati?« »Eh kaj!« je rekel Karl in zamahnil z roko nad vso zgodbo. Ob tem je gledal kurjača z nasmeškom, kakor da ga prosi popustljivosti celo za tisto, česar ni priznal. »Bo že kak razlog za to,« je rekel kurjač, in ni bilo prav jasno, ali hoče s tem terjati ali zavrniti pripoved o tem razlogu. »Zdaj bi lahko postal tudi jaz kurjač,« je rekel Karl, »mojim staršem je zdaj čisto vseeno, kaj bom postal.« »Moje mesto bo prosto,« je rekel kurjač, povsem zavedajoč se tega, je potisnil roke v hlačne žepe in zavihtel noge, ki so tičale v zgubanih, nekam usnjatih, železno sivih hlačah, na posteljo, da jih pretegne. Karl se je moral pomakniti bolj k steni. »Zapuščate ladjo?« »Tako je, danes odkorakamo.« »Zakaj pa? Ali vam ni všeč?« »Take so pač razmere, ni zmeraj odločilno, ali je človeku všeč ali ne. Sicer pa imate prav, tudi všeč mi ni. Verjetno ne mislite resno na to, da bi postali kurjač, ampak ravno tedaj človek to še najlažje postane. Jaz vam torej odločno odsvetujem. Če ste hoteli v Evropi študirati, zakaj pa nočete tukaj? Saj so ameriška vseučilišča neprimerno boljša od evropskih.« »To je sicer mogoče,« je rekel Karl, »pa saj skoraj nimam denarja za študij. Bral sem sicer o nekom, da je podnevi delal v trgovini in ponoči študiral, dokler ni postal doktor in, mislim, župan, ampak za to je vendarle potrebna velika vztrajnost, ali ne? Bojim se, da mi te manjka. Povrhu tudi nisem bil posebno dober učenec, slovo od šole mi res ni bilo težko. In tu so šole mogoče še strožje. Angleščine ne znam skoraj nič. In mislim, da so tukaj sploh tako nasprotni tujcem.« »Ste tudi to že zvedeli? No, potem je prav. Potem ste človek zame. Glejte, saj sva na nemški ladji, pripada linijski družbi Hamburg – Amerika, zakaj nismo tukaj sami Nemci? Zakaj je glavni strojnik Romun? Schubal se piše. Saj to je prav neverjetno. In ta umazani pes mrcvari nas Nemce na nemški ladji! Nikar ne mislite,« zmanjkalo mu je sape, pomahal je z dlanjo – »da tožim zaradi samega pritoževanja! Vem, da nimate nobenega vpliva in ste sami ubog fantiček. Ampak to je le prehudo!« In udaril je večkrat s pestjo po mizi in ni odmaknil očesa od nje, ko je udarjal. »Saj sem služil že na toliko ladjah« – in zapovrstjo je navedel dvajset imen, kakor da bi bila ena beseda, Karl se je kar zbegal – »in sem se odlikoval, hvalili so me, bil sem delavec povšeči svojim kapitanom, nekaj let sem bil celo na isti tovorni jadrnici« – vstal je, kakor da bi bila to najvišja točka njegovega življenja – »tu na tej škatli, kjer teče vse kakor po vrvici, kjer ne marajo nobenih šal, pa nisem nič vreden, tu sem Schubalu vedno napoti, sem lenuh, vreden, da bi me vrgli iz službe, in dobivam svojo plačo iz milosti. Ali razumete to? Jaz ne.« »Tega ne smete trpeti,« je vznemirjeno rekel Karl. Skorajda je izgubil občutek, da je na negotovih tleh ladje, ob obrežju neznane zemljine, tako domače se je počutil tu na kurjačevi postelji. »Ste že bili pri kapitanu? Ste se potegnili pri njem za svojo pravico?« »Oh, pojdite no, pojdite rajši proč. Ne maram vas imeti tukaj. Ne poslušate tistega, kar govorim in mi dajete nasvete. Le kako naj grem h kapitanu?« In kurjač se je trudno spet usedel in spustil obraz v obe dlani.

‘Boljšega nasveta mu ne morem dati,’ si je rekel Karl. In sploh se mu je zdelo, da naj bi bil rajši šel po svoj kovček, namesto, da tukaj daje nasvete, ki jih ima oni samo za neumne. Ko mu je oče za vedno izročil kovček, ga je v šali vprašal: »Kako dolgo ga boš imel?« in zdaj je bil ta zvesti kovček morda že zares izgubljen. Edina tolažba je še bila, da oče skorajda ne more zvedeti za njegov položaj, tudi če bi hotel raziskovati. Ladijska družba bi mogla povedati komaj še to, da se je pripeljal do New Yorka. Žal pa je bilo Karlu, da ni reči v kovčku še skoraj nič uporabljal, čeprav bi bil moral na primer že zdavnaj preobleči srajco. Tu je torej varčeval ob nepravem času; zdaj, ko bi mu bilo ravno na začetku kariere potrebno, da bi nastopal čisto oblečen, se bo moral kazati v umazani srajci. Sicer bi izguba kovčka niti ne bila tako huda, zakaj obleka, ki jo je imel na sebi, je bila celo boljša od tiste v kovčku, ta je bila pravzaprav samo obleka za silo, ki jo je morala mati zakrpati še tik pred odhodom. Zdaj se je tudi spomnil, da je bil v kovčku še kos veronske salame, ki mu jo je mati spravila v poseben dar, on pa je utegnil pojesti le prav majčken del, ker je bil med vožnjo povsem brez teka in mu je juha, ki so jo delili v podpalubju, več kot zadostovala. Zdaj bi bil klobaso rad imel pri roki, da bi jo podaril kurjaču. Take ljudi je namreč lahko pridobiti, če jim človek stisne kako malenkost, to je Karl vedel od svojega očeta, ki si je z razdeljevanjem cigar pridobival vse nižje uslužbence, s katerimi je imel poslovno opraviti. Zdaj Karl ni imel podariti nič drugega kot svoj denar, tega pa se za zdaj, ko je bil že kovček morda izgubljen, ni hotel pritakniti. Njegove misli so se spet povrnile h kovčku in zdaj resnično ni mogel sprevideti, zakaj je kovček med vožnjo tako pazljivo stražil, da ga je ta straža skoraj oropala spanja, če si je dal zdaj ta isti kovček tako lahko vzeti. Spomnil se je tudi peterih noči, v katerih je imel majhnega Slovaka, ki je ležal dve ležišči levo od njega, neprenehoma na sumu, da je vzel na piko njegov kovček. Ta Slovak je prežal samo na to, da bi Karl naposled, ko bi ga obšla slabost, za trenutek zadremal, on pa bi lahko z dolgim drogom, s katerim se je čez dan vedno igral ali vadil, potegnil kovček k sebi. Podnevi je bil videti ta Slovak dovolj nedolžen, komaj pa je prišla noč, je od časa do časa vstal z ležišča in se žalostno oziral h Karlovemu kovčku. Karl je lahko to prav jasno spoznal, zakaj vedno je tu ali tam kdo v nemiru izseljenca prižgal lučko, čeprav je bilo to po ladijskem redu prepovedano, in je skušal razbirati nerazumljive prospekte izseljenskih agentur. Če je bila takšna luč v bližini, je mogel Karl malo zadremati, če pa je bila daleč ali če je bila tema, je moral imeti oči odprte. Ta napor ga je prav izčrpal, zdaj pa je bil mogoče povsem nekoristen. Ta Butterbaum, če še kdaj kje naleti nanj!

Tisti trenutek so zunaj v veliki daljavi v dotedanji popolni mir zazveneli drobni, kratki udarci, kakor od otroških stopal, prišli so bliže z okrepljenim glasom, in zdaj je bilo to mirno korakanje mož. Očitno so hodili, kot je bilo v ozkem hodniku naravno, v eni vrsti, slišal se je žvenket kakor od orožja. Karl je bil skoraj že na tem, da bi se bil na postelji iztegnil v spanec, ki bi bil prost vseh skrbi zaradi kovčka in Slovaka, zdaj pa se je zdrznil in dregnil kurjača, da naposled zbudi njegovo pozornost, zakaj zdelo se je, da je oddelek s čelom ravno dosegel vrata. »To je ladijska godba,« je rekel kurjač, »igrali so gori in zdaj gredo pospravljat reči. Zdaj je vse končano in midva lahko odideva. Pridite!« Prijel je Karla za roko, še zadnji trenutek vzel s stene nad posteljo sliko Matere božje v okvirju, si jo potlačil v naprsni žep, pograbil svoj kovček in s Karlom naglo zapustil kabino.

»Zdaj pojdem v pisarno in povem gospodi svoje mnenje. Nobenega potnika ni več tu, ni treba več imeti ozirov.« Kurjač je ponovil to nekajkrat in spotoma je sunil z nogo vstran, da bi pohodil podgano, ki jima je križala pot, vendar jo je samo še hitreje potisnil v luknjo, ki jo je še pravi čas dosegla. Sploh je bil v svojih gibih počasen, zakaj čeprav je imel dolge noge, so bile vendarle pretežke.

Prišla sta skozi kuhinjski oddelek, kjer je nekaj deklet v umazanih predpasnikih – polivale so jih namenoma – čistilo posodje v velikih čebrih. Kurjač je poklical k sebi neko Lino, objel jo je okoli boka in jo popeljal košček poti s seboj, ona pa se je ves čas spogledljivo stiskala k njegovi roki. »Zdaj je izplačilo, greš z nama?« je vprašal. »Čemu bi se trudila, rajši prinesi denar semkaj,« je odgovorila, smuknila pod njegovo roko in zbežala. »Kje pa si iztaknil tega lepega dečka?« je še zaklicala, vendar ni želela več odgovora. Slišal se je smeh vseh deklet, ki so bila pretrgala delo.

Onadva pa sta šla naprej in prišla do nekih vrat, ki so imela zgoraj majhen nastrešek, oprt na majhne, pozlačene kariatide. Kot ladijska oprema se je zdelo to prav zapravljivo. Karel je opazil, da ni bil prišel nikoli na ta konec, verjetno je bil med vožnjo prihranjen za potnike prvega in drugega razreda, zdaj pa so pred velikim čiščenjem ladje odstranili vmesna vrata. Zares sta tudi že srečala nekaj mož, ki so nosili metle na rami in pozdravljali kurjača. Karl je strmel nad tem velikim vrvežem, ki ga v svojem podpalubju seveda ni bil dosti občutil. Po hodnikih so se vlekle tudi žice električnih napeljav, in ves čas je bilo slišati majhen zvonec.

Kurjač je spoštljivo potrkal na vrata, in ko je nekdo zaklical »Naprej!« je pomignil Karlu z roko, naj brez strahu vstopi. Ta je tudi vstopil, pa je obstal pri vratih. Pred tremi sobnimi okni je uzrl morske valove, in ob pogledu na njihovo veselo gibanje mu je začelo srce utripati, kakor da ne bi bil pet dni nepretrgoma gledal morja. Velike ladje so si križale pota in se vdajale valovanju samo toliko, kolikor je dovoljevala njihova teža. Če je človek priprl oči, se je zdelo, kakor da se te ladje majejo od same teže. Na jamborih so imele ozke, vendar dolge zastave, ki so se od vožnje sicer napenjale, pa so vendar še vihrale sem in tja. Verjetno od bojnih ladij so doneli pozdravni streli, topovske cevi ene izmed takih ladij, ki je plula mimo ne preveč oddaljena, žareč z odsevom svojega jeklenega plašča, kakor da je božala varna, gladka in vendar ne vodoravna vožnja. Male ladjice in čolni so se dali vsaj od vrat opazovati samo v daljavi, kako so v množicah pluli v odprtine med velikimi ladjami. Za vsem tem pa je stal New York in gledal Karla s stotisočimi okni svojih nebotičnikov. Da, v tej sobi je človek vedel, kje je.

Ob okrogli mizi je sedelo troje gospodov, eden je bil ladijski častnik v modri ladijski uniformi, druga dva, uradnika pristaniškega urada, v črnih ameriških uniformah. Na mizi so ležali visoko nakopičeni razni dokumenti, častnik je vsakega najprej preletel s peresom v roki in ga potem podal drugima dvema, ki sta zdaj brala, zdaj si izpisovala, zdaj spravljala v svoji aktovki, če ni ravno eden izmed njiju, ki je neprenehoma zbujal rahel šum z zobmi, narekoval svojemu kolegu nečesa na zapisnik.

Pri oknu je sedel ob pisalni mizi, obračajoč hrbet vratom, manjši gospod, ki je vrtel po rokah velike foliante, razvrščene pred njim na močni knjižni polici v višini glave. Poleg njega je stala odprta, vsaj na prvi pogled prazna blagajna.

Drugo okno je bilo prazno in skozenj se je najbolje videlo. V bližini tretjega pa sta stala v polglasnem pomenku dva gospoda. Eden je slonel na oknu, tudi on je nosil ladijsko uniformo in se je igral z ročajem meča. Tisti, s katerim je govoril, je bil obrnjen k oknu in je tu pa tam s premikom razkril del vrste odlikovanj na prsih drugega. Bil je v civilu in je imel tenko bambusovo paličko, ki je, ker si je upiral obe roki v boke, tudi štrlela od njega kakor meč.

Karl ni imel veliko časa, da bi vse to gledal, zakaj kmalu je stopil k njima služabnik in vprašal kurjača s takim pogledom, kakor da ne sodi semkaj, kaj neki hoče. Kurjač je odgovoril enako tiho, kakor je bil vprašan, da hoče govoriti z gospodom višjim blagajnikom. Služabnik je za svojo osebo odmahnil z roko in prošnjo odklonil, pa vendar je šel po prstih, ogibajoč se okrogle mize v velikem loku, h gospodu s folianti. Ta gospod – to se je razločno videlo – je ob služabnikovih besedah kar odrevenel, pa se je vendar naposled obrnil proti možu, ki je želel govoriti z njim, in je potem strogo zavračajoč požugal proti kurjaču in zaradi varnosti tudi proti služabniku. Slednji se je potem vrnil h kurjaču in rekel s takim glasom, kakor da mu hoče nekaj zaupati: »Takoj se poberite iz sobe!«

Kurjač se je po tem odgovoru ozrl proti Karlu, kakor da je ta njegovo srce, kateremu nemo toži svojo bridkost. Ne da bi še kaj premišljal, se je Karl pognal, stekel je počez skozi sobo, da se je celó nalahno obdrsnil od častnikov stol, služabnik je stekel sklonjen z rokami, pripravljenimi, da ga objame, kakor da bi lovil kak mrčes. Karel pa je bil prvi pri mizi višjega blagajnika in se je tam oprijel za primer, da bi ga služabnik poskusil odvleči proč.

Seveda je soba takoj oživela. Ladijski častnik ob mizi je planil pokonci, gospoda iz pristaniškega urada sta gledala mirno, vendar pazljivo, gospoda pri oknu sta bila stopila drug k drugemu, služabnik, ki je menil, da tam, kjer že visoki gospodje kažejo zanimanje, ni več na mestu, je odstopil. Kurjač je pri vratih napeto čakal trenutka, ko bi postala njegova pomoč potrebna. Višji blagajnik se je naposled v svojem naslonjaču močno zasukal na desno.

Karl je privlekel iz svojega skrivnega žepa, ki ga je brez pomisleka pokazal pogledom teh ljudi, svoj potni list in ga, namesto da bi se kako drugače predstavil, odprtega položil na mizo. Bilo je videti, da je imel višji blagajnik ta potni list za nekaj postranskega, zakaj z dvema prstoma ga je frcnil proč, in nato ga je Karl, kakor da je zdaj ta formalnost zadovoljivo opravljena, spet spravil v žep.

»Dovoljujem si rêči,« je začel potem, »da se je po mojem mnenju gospodu kurjaču zgodila krivica. Tu je neki Schubal, ki ga gnjavi. On sam je služil že na mnogih ladjah, ki vam jih lahko vse imenuje, tako, da so bili povsem zadovoljni z njim, preden je, vnet za svoje delo, in zares ni mogoče sprevideti, zakaj naj bi ravno na tej ladji, kjer služba vendarle ni tako čezmerno težka kakor recimo na trgovskih jadrnicah, slabo ustrezal. Zato ne more biti to nič drugega kakor obrekovanje, to ga ovira pri napredovanju in mu jemlje priznanje, ki mu ga sicer prav gotovo ne bi manjkalo. Rekel sem o tej stvari samo splošni del, svoje posebne pritožbe vam bo povedal sam.« Karl se je s tem govorom obračal na vse gospode, saj so resnično vsi poslušali in se je zdelo veliko verjetnejše, da se bo med vsemi skupaj našel pravičnik, kot da naj bi bil ta pravičnik ravno višji blagajnik. Iz premetenosti je Karl povrhu zamolčal, da pozna kurišča šele tako kratek čas. Sicer pa bi bil govoril še veliko bolje, ko ga ne bi bil motil obraz gospoda z bambusovo paličico, ki ga je zdaj s svojega prostora prvič videl.

»Vse to je res do zadnje besede,« je rekel kurjač, še preden ga je kdo vprašal, da, še preden so se sploh ozrli nanj. Ta kurjačeva prenagljenost bi bila huda napaka, ko se ne bi bil gospod z odlikovanji, ki je bil, kakor se je zdaj posvetilo Karlu, vsekakor kapitan, očitno sam pri sebi že odločil, da bo kurjača poslušal. Iztegnil je namreč roko in zaklical: »Pridite sem!« z glasom, ki je bil tako čvrst, da bi bilo mogoče udariti s kladivom po njem. Zdaj je bilo vse odvisno od kurjačevega vedenja, zakaj kar je zadevalo pravičnost njegove stvari, o tej Karl ni dvomil.

Na srečo se je ob tej priložnosti pokazalo, da je bil kurjač videl že veliko sveta. Zgledno mirno je vzel iz svojega malega kovčka s prvim posegom sveženjček papirjev in zapisnico, šel s tem, kakor da se to razume samo ob sebi, ne da bi se sploh kaj zmenil za višjega blagajnika, h kapitanu in razgrnil svoja dokazila na okenski polici. Višjemu blagajniku ni preostalo nič drugega, ko da se sam ponudi tja. »Mož je znan godrnjač,« je rekel v pojasnilo, »več je v blagajni ko v strojnici. Schubala, tega mirnega človeka, je spravil čisto v obup. Veste kaj!« se je obrnil na kurjača, »svojo vsiljivost ženete pa res že predaleč. Kolikokrat so vas že vrgli iz izplačilnih prostorov, kakor s svojimi povsem, do kraja in brez izjeme neupravičenimi zahtevami tudi zaslužite! Kolikokrat ste od tam pritekli v glavno blagajno! Kolikokrat vam je bilo zlepa povedano, da je Schubal vaš neposredni predstojnik in da se morate z njim edinim sprijazniti kot podrejeni! Zdaj pa ste prišli še celo sem, ko je gospod kapitan tukaj, ni vas sram, da nadlegujete celo njega, in drznili ste si kot neučakanega glasnika svojih neokusnih obdolžitev pripeljati s seboj tega malega, ki ga sploh prvič vidim na ladji!«

Karl se je s silo zadržal, da ni planil naprej. Že pa je bil tukaj tudi kapitan in je rekel:«Dajmo, poslušajmo najprej tega moža. Schubal mi je sčasoma tako in tako postal preveč samostojen, čeprav s tem še nisem rekel nič v vaš prid.« Zadnje je veljalo kurjaču, bilo je samo naravno, da se ni mogel takoj potegniti zanj, zdelo pa se je, da je vse na pravi poti. Kurjač je začel razlagati in se je takoj v začetku premagal, tako da je Schubala imenoval »gospoda«. Kako se je veselil Karl pri zapuščeni pisalni mizi višjega blagajnika, kjer je od samega zadovoljstva spet in spet pritiskal na tehtnico za pisma. – Gospod Schubal je krivičen! Gospod Schubal daje prednost tujcem! Gospod Schubal je kurjača zapodil iz strojnice in mu dal čistiti stranišča, kar pač ni kurjačeva stvar! – Enkrat je bil izražen celo dvom o marljivosti gospoda Schubala, češ da je bolj navidezna kakor resnična. Ob tem mestu je Karl na vso moč strmel v kapitana, zaupljivo, kakor da je njegov kolega, samo da ne bi kurjačev nekoliko nespretni način izražanja vplival nanj v njegovo škodo. Vendar pa se iz obilnega govorjenja ni dalo zvedeti nič pravega, in čeprav je kapitan še vedno gledal predse in se mu je v očeh kazala odločenost, da bo tokrat poslušal kurjača do konca, so drugi gospodi vendarle postajali nestrpni, kurjačev glas kmalu ni več neomejeno obvladoval prostora, in po tem se je bilo bati marsičesa. Kot prvi je gospod v civilu pognal v tek svojo bambusovo paličico in trkal, čeprav le nelahko, po parketu. Drugi gospodje so seveda tu pa tam pogledali tja, gospoda iz pristaniškega urada, ki se jima je očitno mudilo, sta spet segla po spisih in jih začela, čeprav še nekoliko razmišljeno, pregledovati, ladijski častnik je pomaknil svojo mizo spet bliže, in višji blagajnik, ki je mislil, da je njegova igra dobljena, je posmehljivo globoko zavzdihnil. Zdelo se je, da je bil splošno nastopajoče raztresenosti obarvan le služabnik, ta je deloma sočustvoval s trpljenjem ubogega moža, postavljenega med velike, in je Karlu resno pokimal, kakor da hoče s tem nekaj pojasniti.

Medtem je teklo pred okni pristaniško življenje naprej, nizka tovorna ladja z goro sodov, ki so morali biti čudovito naloženi, da se niso začeli kotaliti, je priplula mimo in naredila v sobi skoraj temo; majhni motorni čolni, ki bi si jih bil Karl mogel zdaj natanko ogledati, ko bi utegnil, so šumeli mimo v ravni črti, kakor so se pomikale roke moža, ki je stal zravnan ob krmilu. Tu pa tam so iz nemirne vode samostojno vstajali čudni plavajoči predmeti, pa jih je takoj spet zalilo, da so potonili pred začudenim pogledom; trdo garajoči mornarji so veslali v čolnih od oceanskih parnikov, polnih potnikov, ki so sedeli v njih pri miru in polni pričakovanja, kakor so jih stlačili vanje, čeprav se nekateri niso mogli premagati, da ne bi obračali glav za spreminjajočimi se prizorišči. Gibanje brez konca, nemir, ki ga je nemirna naravna sila prenašala za nemočne ljudi in njihova dela!

Ampak vse je priganjalo k naglici, k razločnosti, k povsem natančni predstavitvi; kaj pa je delal kurjač? Res je govoril tako, da se je spotil, papirjev na oknu že zdavnaj ni mogel več držati s svojimi trepetajočimi rokami; z vseh strani neba so mu pritekale tožbe proti Schubalu, katerih vsaka bi bila po njegovem mnenju dovolj, da bi tega Schubala popolnoma pokopala, vendar kapitanu ni mogel pokazati nič drugega ko žalostno pomešan vrtinec vseh skupaj. Gospod z bambusovo paličko je že zdavnaj nalahno žvižgal proti stropu, gospoda iz pristaniškega urada sta imela častnika že pri svoji mizi in nista nič kazala, da ga mislita še kdaj izpustiti, višjega blagajnika je očitno samo kapitanov mir zadrževal, da ni posegel vmes, služabnik je stal v pozoru in vsak trenutek pričakoval, da bo kapitan kaj ukazal glede kurjača.

Tu Karl ni mogel več ostati nedejaven. Počasi se je torej odpravil proti gruči in spotoma le toliko hitreje preudarjal, kako bi se mogel lotiti stvari kar se da spretno. Bil je zares skrajni čas, samo še hipček, pa bi lahko oba čisto lepo odfrčala iz pisarne. Kapitan je sicer utegnil biti dober človek in je povrhu ravno zdaj, kot se je zdelo Karlu, morda imel kak poseben vzrok, da se pokaže kot pravičen predstojnik, naposled pa le ni bil glasbilo, na katero je mogoče igrati brez konca in kraja – prav tako pa je kurjač ravnal z njim, čeprav le iz svoje brezmejno razkačene notranjosti.

Karel je torej rekel kurjaču: »To morate pripovedovati pogosteje, jasneje, tako, kakor mu to pripovedujete, gospod kapitan tega ne more ceniti. Ali mar pozna vse strojnike in tekače po imenu ali celo po krstnem imenu, da bi mogel, če vi samo izgovorite kako tako ime, takoj vedeti, za koga gre? Uredite vendar svoje pritožbe, povejte najprej poglavitno in za njo druge, mogoče potem sploh ne bo več potrebno, da bi večino izmed njih tudi le omenili. Meni ste to vendar vedno tako jasno prikazali!« ‘Če se v Ameriki smejo krasti kovčki, se sme tu pa tam tudi lagati,’ je pomislil v opravičilo.

Ampak ko bi bilo vsaj kaj pomagalo! Ali ni bilo tudi že prepozno? Kurjač je sicer takoj premolknil, ko je zaslišal znani glas, z očmi, ki so bile povsem pokrite s solzami užaljene moške časti, s strašnimi spomini, s sedanjo skrajno stisko, pa Karla še dobro spoznati ni mogel več. Kako bi bil tudi mogel – Karl je to molče sprevidel ob zdaj molčečem kurjaču – kako bi bil zdaj tudi mogel na lepem spremeniti svoj način govorjenja, ko se mu je vendar zdelo, da je vse, kar je bilo treba povedati, že razložil, ne da bi dobil za to le trohico priznanja, in kakor da po drugi strani ni še prav nič povedal in zdaj pač ne more pričakovati, da bo gospoda še vse poslušala. In v takem trenutku pride od nekod še Karl, njegov edini privrženec, in mu hoče dajati dobre nauke, namesto tega pa mu samo kaže, da je vse izgubljeno.

Rajši bi bil prišel prej, namesto da sem gledal skozi okno, si je rekel Karl, pobesil pred kurjačem obraz in si položil dlani ob hlačne šive v znamenje, da je vseh upov konec.

Kurjač pa je to narobe razumel, najbrž je tudi pri Karlu slutil kake skrite očitke proti sebi, in z dobrim namenom, da bi ga odvrnil od njih, je kronal zdaj svoje početje s tem, da se je začel s Karlom prerekati. Zdaj, ko so bili gospodje pri okrogli mizi že zdavnaj razkačeni nad nekoristnim hrupom, ki je motil njihovo pomembno delo, ko je višji blagajnik polagoma izgubljal razumevanje za kapitanovo potrpljenje in se nagibal k takojšnjemu izbruhu, ko je služabnik, spet povsem v območju svojih gospodarjev, meril kurjača z divjim pogledom, in ko je naposled gospod z bambusovo paličico, h kateremu se je celo kapitan tu pa tam prijazno ozrl, že povsem otopel do kurjača, da, v odporu do njega, izvlekel majhno zapisnico in, očitno zaposlen s povsem drugimi zadevami, romal s pogledi sem ter tja med zapisnico in Karlom.

»Saj vem, saj vem,« je rekel Karl, z naporom braneč se kurjačeve plohe besed, ki je bila zdaj obrnjena proti njemu, čeprav je imel sredi vsega tega prerekanja še vedno prijateljski nasmešek zanj, »prav imate, prav, o tem tudi nikoli nisem dvomil.« V strahu pred udarci bi ga bil rad držal za otepajoče roke, še rajši pa bi ga bil stlačil v kak kot, da bi mu zašepetal nekaj tihih, pomirjevalnih besed, ki bi jih sicer nobeden ne moral slišati. Kurjač pa je bil ves iz sebe. Karel je začel zdaj celo že zajemati nekakšno tolažbo iz misli, da bi mogel kurjač v sili z močjo svojega obupa ugnati vseh navzočih sedmero mož. Vendar pa je bil na pisalni mizi, kakor ga je poučil pogled tja, nastavek z dosti preštevilnimi gumbi električne napeljave; in že roka, samo položena nanje, bi mogla spraviti pokonci vso ladjo z vsemi njenimi hodniki, napolnjenimi z uporniškimi ljudmi.

Tedaj pa je gospod z bambusovo paličico, ki je vendar kazal tako malo zanimanja, stopil h Karlu in vprašal, ne preglasno, pa vendar razločno nad vsem kurjačevim vpitjem: »Kako se pravzaprav pišete?« Ta trenutek je potrkalo, kakor da bi bil kdo za vrati čakal teh gospodovih besed. Služabnik se je ozrl h kapitanu, ta je pokimal. Zato je šel služabnik k vratom in jih odprl. Zunaj je stal v stari cesarski suknji mož srednjih razsežnosti, ki po svojem videzu ni bil ravno primeren za delo pri strojih, pa je bil vendar – Schubal. Ko Karl tega ne bi bil spoznal vsem na očeh, ker so izražale neko zadovoljstvo, ki se je pokazalo celo pri kapitanu, bi bil moral to v svojo grozo videti na kurjaču, ki je pesti na napetih rokah tako stisnil, kot da je to stiskanje pri njem najpomembnejše in je temu pripravljen žrtvovati vse, kar ima življenja. Tu je zdaj tičala vsa njegova moč, tudi tista, ki ga je sploh držala pokonci.

In tu je bil torej sovražnik, prost in čil v praznični opravi, pod pazduho je držal poslovno knjigo, verjetno kurjačeve plačilne sezname in delovne izkaze, in brez bojazni priznavajoč, da hoče predvsem ugotoviti, kako je razpoložen vsak posamezni, je vsem po vrsti pogledal v oči. Med to sedmerico je imel tudi že same prijatelje, zakaj čeprav je imel kapitan prej neke ugovore proti njemu ali se je morda samo naredil, kakor da jih ima, po nadlegi, ki mu jo je prizadel kurjač, verjetno ni imel Schubalu očitati niti trohice več. Moža, kakršen je bil kurjač, ni bilo mogoče dovolj strogo prijemati, in če je bilo Schubalu kaj očitati, je bila to okoliščina, da kurjačeve upornosti ni znal s časom toliko zlomiti, da se je ta danes upal pokazati še pred kapitana.

Dalo se je sicer morda še domnevati, da bo soočenje med kurjačem in Schubalom gotovo imelo učinek, ki mu gre pred višjo oblastjo, zakaj čeprav se je znal Schubal dobro pretvarjati, nikakor ni bilo rečeno, da bo znal to delati do konca. Kratek preblisk njegove hudobije bi moral zadostovati, da bi se pokazala gospodi, za to bi Karl že poskrbel. Saj je približno že poznal bistroumnost, slabosti, muhavosti posameznih gospodov, in s tega vidika čas, ki je bil tu doslej porabljen, ni bil izgubljen. Ko bi bil le kurjač bolj na mestu, ampak ta je bil videti povsem nezmožen za boj. Ko bi mu bili pomolili Schubala, bi bil pač mogel s pestmi razkleniti njegovo osovraženo lobanjo. Vendar najbrž sploh ni bil zmožen narediti tistih nekaj korakov k njemu. Le zakaj Karl ni predvidel tistega, kar je bilo tako lahko predvideti, da bo Schubal naposled moral priti, če ne na svojo pobudo, pa poklican od kapitana. Zakaj si nista s kurjačem, ko sta šla semkaj, skovala natančnega bojnega načrta, namesto da sta, kakor sta v resnici storila, kratko malo brezupno nepripravljena vstopila tam, kjer so bila vrata? Ali bo mogel kurjač sploh še govoriti, odgovarjati da in ne, kakor bo potrebno pri navzkrižnem zasliševanju, ki ga čaka resda le v najboljšem primeru? Stal je tam z razkoračenimi nogami, z majavimi koleni, z malo privzdignjeno glavo, in zrak je menjaval skozi odprta usta, kakor da znotraj ni več pljuč, da bi ga predelovala.

Vsekakor se je Karl čutil tako krepak in pri pameti, kakor morda doma ni bil nikoli. Ko bi ga le mogli videti njegovi starši, kako se v tuji deželi pred uglednimi osebnostmi bojuje za dobro stvar in je, če ji tudi še ni pripomogel k zmagi, povsem pripravljen za zadnjo osvojitev! Ali bi spremenili svoje mnenje o njem? Ga posadili medse in ga hvalili? Mu enkrat, enkrat pogledali v oči, ki so jim tako vdane? Negotova vprašanja in najmanj primeren trenutek, da jih zastavlja!

»Prihajam, ker mislim, da me kurjač dolži kakih nepoštenosti. Neko dekle iz kuhinje mi je povedalo, da ga je videlo na poti semkaj. Gospod kapitan in vi vsi, gospoda moja, pripravljen sem zavrniti vsako obdolžitev s svojimi spisi, po potrebi pa tudi z izpovedmi nepristranskih in nevplivanih prič, ki stojijo pred vrati.« Tako je govoril Schubal. Vsekakor je bila to jasna govorica moža, in po spremembi na obrazih poslušalcev bi bil človek lahko mislil, da so po dolgem času spet slišali človeške glasove. Seveda niso opazili, da ima celo ta lepi govor vrzeli. Zakaj je bila prva stvarna beseda, ki se je je domislil, »nepoštenosti«? Bi se bilo mogoče obtoževanje moralo začeti pri tem, namesto pri njegovi narodni pristranskosti? Dekle iz kuhinje je videlo kurjača na poti v pisarno, in Schubal je takoj razumel? Ali mu ni razuma izostrila zavest o krivdi? In priče je pripeljal kar s seboj in jih povrhu še imenoval nepristranske in nevplivane? Sleparija, sama sleparija! In gospoda to trpi in še priznava za pravilno vedenje? Zakaj je nedvomno pustil, da je med sporočilom dekleta iz kuhinje in njegovim prihodom semkaj poteklo zelo veliko časa? Pač ne s kakim drugim namenom kakor zato, da bi kurjač gospode tako utrudil, da bi polagoma izgubili jasno moč presojanja, ki se je je imel Schubal predvsem bati. Ali ni, potem ko je gotovo že dolgo stal za vrati, potrkal šele tisti trenutek, ko je zaradi postranskega vprašanja tistega gospoda lahko upal, da je kurjač pogorel?

Vse je bilo jasno in tudi Schubal sam je to proti svoji volji tako pokazal, gospodom pa je bilo treba to prikazati drugače, še bolj otipljivo. Treba jih je bilo zdramiti. Torej, Karl, brž, izkoristi vsaj čas, preden nastopijo priče in vse poplavijo!

Ravno tedaj pa je kapitan pomignil Schubalu, in ta je nato takoj – zakaj zdelo se je, da je njegova zadeva za trenutek odložena – stopil stran in se začel tiho pomenkovati s služabnikom, ki se mu je bil brž pridružil, pri tem pa ni manjkalo stranskih pogledov proti kurjaču in Karlu in tudi ne nadvse prepričanih gibov z roko. Zdelo se je, kakor da se Schubal tako vadi za svoj prihodnji govor.

»Ali niste hoteli mladega človeka nekaj vprašati, gospod Jakob?« je rekel kapitan sredi splošne tihote gospodu z bambusovo paličico.

»Vsekakor,« je rekel ta in se z rahlim naklonom zahvalil za pozornost, in potem je vnovič vprašal Karla: »Kako se pravzaprav pišete?«

Karl je mislil, da bo veliki glavni stvari v korist, če bo ta pripetljaj s trdovratnim spraševalcem hitro opravljen, in odgovoril je kratko, ne da bi se, kakor je bil navajen, predstavil s tem, da bi pokazal potni list, ki bi ga bil moral šele poiskati. »Karl Rossmann.«

»Ampak,« je rekel tisti, ki je bil ogovorjen z Jakobom, in najprej odstopil, smehljajoč se skoraj nejeverno. Tudi kapitan, višji blagajnik, ladijski častnik, da, celo služabnik so razločno kazali čezmerno začudenost zaradi Karlovega imena. Samo gospoda iz pristaniškega urada in Schubal so se držali neprizadeto.

»Ampak,« je ponovil gospod Jakob in z nekoliko togimi koraki stopil proti Karlu, »potem sem jaz vendar tvoj stric Jakob in ti si moj ljubi nečak! Saj to sem ves čas slutil!« je rekel proti kapitanu, preden je objel in poljubil Karla, ki je vse to nemo sprejel.

»Kako se pišete?« je vprašal Karl, potem ko je bil spet prost, sicer zelo vljudno, vendar povsem neprizadeto, in prizadeval si je, da bi videl vnaprej posledice, ki bi jih ta novi dogodek utegnil imeti za kurjača. Za zdaj ni kazalo nič na to, da bi se mogel Schubal okoristiti s to rečjo.

»Razumite vendar, mladi mož, svojo srečo,« je rekel kapitan, ker se mu je zdelo, da je Karlovo vprašanje užalilo dostojanstvo osebe gospoda Jakoba, ki se je bil postavil k oknu, očitno zato, da mu ne bi bilo treba kazati drugim vznemirjenega obraza, ki si ga je povrhu pihljal z robcem. »Ta, ki se vam je razodel kot vaš stric, je senator Edvard Jakob. Zdaj vas čaka, pač povsem proti vašemu dosedanjemu pričakovanju, sijajna kariera. Poskusite to sprevideti, kolikor to prvi trenutek gre, in zberite se!«

»V Ameriki imam resda strica Jakoba,« je rekel Karl, obrnjen h kapitanu, »ampak če sem prav razumel, je Jakob samo priimek gospoda senatorja.«

»Tako je,« je pričakujoče dejal kapitan.

»No, moj stric Jakob, ki je brat moje matere, pa ima samo krstno ime Jakob, medtem ko bi se moral njegov priimek seveda glasiti enako kakor priimek moje matere, ki je rojena Bendelmayer.«

»Gospoda moja!« je vzkliknil senator glede na Karlovo izjavo, živahno vračajoč se od okna, kjer si je opomogel. Vsi razen pristaniških uradnikov so se zasmejali, nekateri kakor ginjeni, nekateri nedoumljivo.

‘To, kar sem rekel, pač ni bilo tako smešno,’ je pomislil Karl.

»Gospoda moja,« je ponovil senator, »proti moji in proti svoji volji se udeležujete majhnega družinskega prizora, zato sem vam dolžan podati pojasnilo, ker je, kot mislim, samo gospod kapitan« – omemba je izzvala medsebojna poklona – »povsem poučen.«

‘Zdaj moram pa zares paziti na vsako besedo,’ si je rekel Karl in se razveselil, ko se je ozrl po strani in opazil, da se je začelo v kurjačevo postavo vračati življenje.

»Že vsa dolga leta svojega ameriškega bivanja – beseda bivanje je sicer malo primerna za ameriškega državljana, kakršen sem z dušo in telesom – vsa ta dolga leta torej živim povsem ločen od svojih evropskih sorodnikov, iz razlogov, ki, prvič, ne sodijo semkaj, in ki bi me, drugič, zares preveč stali, če bi jih pripovedoval. Bojim se celo trenutka, ko jih bom mogoče prisiljen povedati svojemu ljubemu nečaku, zakaj pri tem se žal ne bo mogoče ogniti odkriti besedi o njegovih starših in njihovem sorodstvu.«

‘Moj stric je, ni dvoma,’ si je rekel Karl, poslušaje, ‘verjetno si je dal spremeniti ime.’

»Mojega ljubega nečaka so zdaj njegovi starši – kar izrecimo besedo, ki tudi zares označuje stvar – kratko malo spravili proč, kakor vržemo mačko pred vrata, če nas jezi. Nikakor ne mislim olepševati tistega, kar je storil moj nečak, da so ga tako kaznovali, vendar je njegov prekršek takšen, da je dovolj opravičila že samo v tem, da ga imenujemo.«

‘To se kar lepo sliši,’ je pomislil Karl, ‘vendar ne maram, da bi vse povedal. Sicer pa tega tudi ne more vedeti. Od kod neki?’

»Zgodilo se mu je namreč,« je nadaljeval stric in se z majhnimi nakloni opiral na bambusovo paličico, ki jo je imel zapičeno pred seboj, in s tem se mu je resnično posrečilo, da je stvári vzel nepotrebno slovesnost, ki bi jo bila sicer neogibno imela, »zgodilo se mu je namreč, da ga je zapeljala neka hišna, Johanna Brummer, ženska kakih petintridesetih let. Z besedo ‘zapeljala’ svojega nečaka nikakor ne želim žaliti, pa vendar je težko najti kako drugo, enako prikladno besedo.«

Karl je bil stopil že precej blizu k stricu in zdaj se je obrnil, da bi z obrazov navzočih razbral vtis pripovedi. Nobeden se ni smejal, vsi so potrpežljivo in resnobno poslušali. Navsezadnje se senatorjevemu nečaku človek tudi ne smeje ob prvi priložnosti, ki se ponudi. Prej bi se bilo že dalo reči, da se je kurjač Karlu nasmehnil, čeprav le čisto malo, to pa je bilo, prvič, kot novo življenjsko znamenje razveseljivo in, drugič, opravičljivo, saj je bil hotel Karl v kabini iz te reči, ki je zdaj postala tako očita, narediti posebno skrivnost.

»Ta Brummerjeva,« je nadaljeval stric, »je zdaj dobila od mojega nečaka otroka, zdravega dečka, ki je pri krstu dobil ime Jakob, nedvomno v mislih na mojo malenkost, ki je morala na dekle narediti velik vtis, čeprav me je moj nečak gotovo omenjal samo povsem mimogrede. Na srečo, pravim jaz. Ker so namreč starši, da bi se ognili plačevanja alimentov ali kakega drugega zgledovanja, ki bi seglo celo do njih samih – kakor moram poudariti, ne poznam ne tamkajšnjih postav ne siceršnjih razmer staršev – ker so torej, da bi se ognili plačevanju alimentov in škandalu, dali svojega sina, mojega ljubega nečaka, odpeljati v Ameriko, z neodgovorno nezadostno opremo, kakor vidimo, bi bil fant brez znamenj in čudežev, ki živijo ravno še v Ameriki, navezan samo nase, pač takoj propadel v kaki uličici newyorškega pristanišča, ko mi ne bi bila tista hišna v pismu, naslovljenem name, ki je po dolgih blodnjah predvčerajšnjim prišlo v moje roke, sporočila vse zgodbe skupaj z osebnim opisom mojega nečaka, in bila je tako pametna, da je navedla tudi ime ladje. Ko bi mi bilo kaj do tega, gospoda moja, da vas kratkočasim, bi vam zdaj pač lahko tukaj prebral« – izvlekel je iz žepa dve velikanski, gosto popisani pisemski poli in pomahal z njima – »nekaj mest iz tega pisma. Gotovo bi učinkovalo, ker je napisano z nekoliko preprosto, pa vendar dobro mišljeno premetenostjo in z veliko ljubezni do otrokovega očeta. Vendar vas ne želim kratkočasiti bolj, kakor je potrebno za pojasnitev, nikar še, da bi morda za sprejem užalil čustva svojega nečaka, ki jih še utegne imeti, saj bo pismo, če bo hotel, lahko prebral v svojo poduk v tihoti svoje sobe, ki ga že čaka.«

Karl pa ni čutil nič do tistega dekleta. V vrvežu preteklosti, ki se je vedno bolj odmikala, je sedela v svoji kuhinji zraven kuhinjske omarice, opirajoč komolec na njeno ploščo. Pogledovala ga je, ko je tu pa tam prišel v kuhinjo, da odnese svojemu očetu kozarec vode ali opravi kako materino naročilo. Včasih je pisala v tem zveriženem stranskem položaju ob kuhinjski omarici pismo in si iskala navdiha na Karlovem obrazu. Včasih si je zakrivala oči z dlanjo, tedaj je ni dosegel noben nagovor. Včasih je klečala v svoji ozki sobici zraven kuhinje in molila pred lesenim križem; Karl jo je tedaj opazoval samo plaho, mimogrede, skozi režo priprtih vrat. Včasih se je podila sem ter tja po kuhinji in odskočila, smejoč se kot čarovnica, če ji je prišel Karl na pot. Včasih je, ko je Karl vstopil, zaprla kuhinjska vrata in držala kljuko tako dolgo v roki, dokler ni rekel, da hoče proč. Včasih je prinašala reči, ki jih sploh ni maral, in mu jih molče stiskala v roke. Nekoč pa je rekla »Karl«, in ko se je še čudil nepričakovanemu ogovoru, ga je v vzdihu in nakremženo odpeljala v svojo sobico in jo zaklenila. Daveč ga je objela okoli vratu, in medtem ko ga je prosila, naj jo sleče, je v resnici slekla ona njega in ga položila v svojo posteljo, kakor da ga poslej ne misli pustiti nikomur več in ga bo božala in negovala do konca sveta. »Karl, o ti moj Karl!« je vzklikala, kakor da ga vidi in si potrjuje, da je njena last, medtem ko on ni videl niti trohice in se je neprijetno počutil v obilici tople posteljnine, ki jo je bila menda nakopičila posebej zanj. Potem je še sama legla k njemu in hotela zvedeti od njega neke skrivnosti, pa ji ni mogel nobene povedati, in jezila se je za šalo ali zares, ga stresala, prisluškovala njegovemu srcu, mu ponujala svoje prsi, naj bi enako prisluškoval, pa Karla ni mogla pripraviti do tega, pritisnila mu je svoj nagi trebuh na život, iskala z roko, tako zoprno, da je Karl stresaje se vzdignil glavo in vrat iz blazin, med njegovimi nogami, udarila potem nekajkrat s trebuhom obenj – bilo mu je, kakor da je postala del njega samega, in mogoče je bil tu razlog, da ga je prevzel strašen občutek, da je potreben pomoči. Naposled je, potem ko mu je ona velikokrat zaželela na svidenje, jokaje prišel v svojo posteljo. To je bilo vse, in vendar je znal stric iz tega narediti veliko reč. In kuharica je torej mislila tudi nanj in stricu napovedala njegov prihod. S tem je ravnala lepo in nekoč ji bo to že še poplačal.

»In zdaj,« je vzkliknil senator, »hočem odkrito slišati od tebe, ali sem tvoj stric ali ne.«

»Moj stric si,« je rekel Karl in mu poljubil roko, stric pa ga je zato poljubil na čelo. »Zelo sem vesel, da sem naletel nate, motiš se pa, če misliš, da moji starši govorijo samo slabo o tebi. Pa tudi ne glede na to je bilo v tvojem govorjenju nekaj napak, se pravi, hočem reči, da se v resnici ni vse zgodilo tako. Sicer pa ti od tod stvari zares ne moreš tako dobro presojati, in povrhu mislim, da ne bo posebne škode, če so bili gospodje nekoliko napačno poučeni o posameznostih reči, do katere jim resnično ne more biti dosti.«

»Pametna beseda,« je rekel senator, odpeljal Karla pred kapitana, ki je bil vidno prizadet, in vprašal: »Ali nimam sijajnega nečaka?«

»Vesel sem,« je dejal kapitan s priklonom, kakršnega zmorejo samo vojaško šolani ljudje, »da sem spoznal vašega nečaka, gospod senator. Moji ladji je v posebno čast, da je mogla biti kraj takega snidenja. Vožnja v podpalubju pa je bila gotovo zelo slaba, da, kdo pa naj bi vedel, kdo se vozi tam zraven. Sicer počenjamo vse mogoče, da bi ljudem v podpalubju kar se da olajšali vožnjo, veliko več na primer kakor ameriške družbe, vsekakor pa se nam še ni posrečilo doseči, da bi bila taka vožnja zabavna.«

»Ni mi škodilo,« je rekel Karl.

»Ni mu škodilo!« je z glasnim smehom ponovil senator.

»Bojim se samo, da sem izgubil kovček –« in s tem se je Karl domislil vsega, kar se je bilo zgodilo in kar bi bilo treba še storiti, ozrl se je naokoli in videl, da so vsi navzoči nemi od spoštovanja in začudenosti na svojih prejšnjih prostorih, oči pa upirajo vanj. Le pristaniškima uradnikoma se je, kolikor je bilo mogoče razbrati z njunih strogih, samovšečnih obrazov, poznalo obžalovanje, da sta prišla ob tako neprimernem času, in žepna ura, ki je zdaj ležala pred njima, jima je bila verjetno pomembnejša od vsega, kar se je dogajalo v sobi in bi se morda še utegnilo zgoditi.

Prvi, ki je izrazil svojo prizadetost za kapitanom, je bil za čudo kurjač. »Prisrčno vam čestitam,« je rekel in stresel Karlu roko, hoteč s tem izraziti tudi nekakšno priznanje. Ko se je hotel potem z istim nagovorom obrniti tudi na senatorja, je ta odstopil, kakor da je kurjač s tem prekoračil svoje pravice; kurjač je tudi takoj odnehal.

Drugi pa so zdaj sprevideli, kaj je treba storiti, in brž ustvarili vrvež okoli Karla in senatorja. Tako se je zgodilo, da je Karl dobil celó Schubalovo voščilo, ga sprejel in se zahvalil zanj. Kot zadnja sta v miru, ki je spet nastal, pristopila pristaniška uradnika in izrekla dve angleški besedi, kar je naredilo smešen vtis.

Senator je bil čisto take volje, da bi do kraja okusil zadovoljstvo s tem, da prikliče sebi in drugim v spomin tudi bolj postranske reči, in seveda so to vsi ne samo trpeli, temveč sprejemali z zanimanjem. Tako jih je opozoril na to, da si je Karlova najbolj vidna razpoznavna znamenja, omenjena v kuharičinem pismu, vpisal v svoj notes za morebitno potrebno takojšnjo uporabo. Samo zato, da bi se raztresel med kurjačevim neznosnim klepetom, je bil zdaj izvlekel zapisnico in skušal kuharičina opažanja, ki seveda niso bila ravno detektivsko pravilna, v igri spraviti v zvezo s Karlovim videzom. »In tako človek najde svojega nečaka!« je končal z glasom, kakor da bi si želel, naj mu vnovič čestitajo.

»Kaj bo zdaj s kurjačem?« je vprašal Karl mimo zadnje stričeve pripovedi. Mislil je, da lahko v svojem novem položaju vse, kar misli, tudi izreče.

»S kurjačem se bo zgodilo to, kar zasluži,« je rekel senator, »in kar se bo zdelo prav gospodu kapitanu. Mislim, da smo imeli kurjača dovolj in več ko dovolj, v tem mi bo gotovo pritrdil vsak izmed navzočih gospodov.«

»Pri stvari, kjer gre za pravičnost, je to vendar brez pomena,« je rekel Karl. Stal je med stricem in kapitanom in mislil, mogoče pod vplivom tega položaja, da ima odločitev v roki.

Pa vendar je bilo videti, da si kurjač ne obeta ničesar več. Roke je držal napol za hlačnim pasom, ki se je bil ob njegovih nemirnih gibih pokazal na dan skupaj s progo vzorčaste srajce. Tega mu ni bilo niti najmanj mar; iztožil je bil vso svojo bridkost, naj zdaj vidijo še tistih nekaj cunj, ki jih ima na životu, in potem naj ga odnesejo. Izmišljal se je, da naj mu to zadnjo uslugo izkažeta služabnik in Schubal kot tista dva, ki sta po stopnji najnižja. Schubal bo imel potem mir in kurjač ga ne bo več spravljal v obup, kakor se je bil izrazil višji blagajnik. Kapitan bo lahko nastavil same Romune, povsod se bo govorilo romunsko, in mogoče bo potem resnično vse šlo bolje. Noben kurjač ne bo več klepetal v glavni blagajni, samo njegov prazni klepet bodo ohranili v precej prijaznem spominu, ker je bil, kakor je senator izrecno izjavil, posredno povod za to, da je spoznal nečaka. Ta nečak pa mu je poprej večkrat skušal koristiti in se mu je torej za njegovo uslugo pri spoznavanju že zdavnaj prej več ko zadostno zahvalil; kurjaču sploh ni prihajalo na misel, da bi zdaj še kaj zahteval od njega. Sicer pa, tudi če je bil senatorjev nečak, še zdavnaj ni bil kapitan, iz kapitanovih ust pa utegne naposled priti huda beseda. – Kakor je to ustrezalo njegovemu mnenju, se je kurjač tudi trudil, da ne bi gledal proti Karlu, žal pa v tej sobi sovražnikov ni imel drugega kraja, kjer bi bil mogel počivati njegov pogled.

»Nikar ne razumi položaja narobe,« je rekel senator Karlu, »morda gre za pravičnost, hkrati pa gre tudi za disciplino. Oboje in prav posebej še zadnje pa je tukaj stvar presoje gospoda kapitana.«

»Tako je,« je zamrmral kurjač. Kdor je to opazil in razumel, se je osuplo nasmehnil.

»Povrhu sva gospoda kapitana pri njegovih uradnih opravilih, ki se gotovo ravno ob prihodu v New York neverjetno nakopičijo, že tako zelo ovirala, da je skrajni čas, da zapustiva ladjo, da s kakim nadvse nepotrebnim vmešavanjem ne narediva za nameček še dogodka iz tega neznatnega prepira med dvema strojnikoma. Razumem sicer popolnoma, zakaj tako ravnaš, dragi nečak, prav to pa mi daje pravico, da te nemudoma odpeljem od tod.«

»Takoj bom dal za vas spustiti čoln v vodo,« je rekel kapitan, ne da bi v Karlovo začudenje izrekel tudi le najmanjši ugovor proti stričevim besedam, ko jih je bilo vendar nedvomno mogoče razumeti kot stričevo poniževanje samega sebe. Višji blagajnik se je hlastno pognal k pisalni mizi in telefoniral kapitanov ukaz čolnarju.

‘Mudi se že,’ si je rekel Karl, vendar ne morem nič storiti, ne da bi vse užalil. Strica zdaj vendar ne morem zapustiti, potem ko me je komaj našel. Kapitan je sicer vljuden, to je pa tudi vse. Pri disciplini je njegove vljudnosti konec, in stričeve besede so mu bile gotovo po srcu. S Schubalom ne maram govoriti, žal mi je celo, da sem mu podal roko. In vsi drugi ljudje tukaj so pleve.’

In v takih mislih je šel počasi h kurjaču, potegnil mu je desnico izza pasu in jo igraje držal v svoji.

»Zakaj pa nič ne rečeš?« je vprašal. »Zakaj prenašaš vse to?«

Kurjač je samo zgubal čelo, kakor da išče izraza za tisto, kar ima povedati. Sicer pa je pobešal pogled na Karlovo in svojo dlan.

»Saj se ti je zgodila krivica kakor nikomur na ladji, to vem prav natanko.« In Karl je vlekel svoje prste sem in tja med kurjačevimi, ta pa se je oziral naokoli s sijočimi očmi, kakor da doživlja slast, katere pa naj mu nihče ne zameri.

»Ampak moraš se upirati, govoriti da in ne, sicer ljudje vendar ne bodo prav nič spoznali resnice. Obljubiti mi moraš, da me boš ubogal, zakaj jaz sam, tega se zelo upravičeno bojim, ti ne bom mogel prav nič več pomagati.« In zdaj je Karl zajokal in ob tem kurjaču poljubil roko, prijel je raskavo, skoraj mrtvo dlan in si jo pritiskal na lica kakor zaklad, kateremu se mora človek odreči. – Vendar je bil stric senator brž ob njem in ga potegnil proč, čeprav le z najrahlejšo silo.

»Zdi se, da te je kurjač očaral,« je rekel in uvidevno gledal čez Karlovo glavo proti kapitanu. »Čutil si se zapuščenega, pa si našel kurjača, in zdaj si mu hvaležen, saj to je prav hvale vredno. Vendar pa tega že meni na ljubo ne ženi predaleč in razumi, kakšen je zdaj tvoj položaj.«

Pred vrati je nastal neki hrup, slišali so se klici, bilo je celo, kakor da so nekoga surovo potisnili ob vrata. Vstopil je mornar, nekoliko zanemarjen, in privezan je imel dekliški predpasnik. »Zunaj so ljudje,« je vzkliknil in še enkrat sunil s komolcem naokoli, kakor da je še v gneči. Naposled se je ovedel in hotel salutirati kapitanu, tedaj pa je opazil dekliški predpasnik, strgal ga je s sebe, ga zagnal na tla in vzkliknil: »Saj to je ostudno, privezali so mi dekliški predpasnik.« Potem je staknil pete in salutiral. Nekdo se je poskusil zasmejati, kapitan pa je strogo rekel: »Temu se pravi židana volja. Kdo pa je zunaj?«

»Moje priče so to,« je rekel Schubal in stopil naprej, »preponižno prosim odpuščanja za njihovo neprimerno vedenje. Kadar imajo ljudje morsko plovbo za seboj, so večkrat kakor ponoreli.«

»Pokličite jih takoj noter!« je ukazal kapitan, se nemudoma obrnil k senatorju in rekel ustrežljivo, vendar naglo: »Bodite zdaj tako dobri, spoštovani gospod senator, in sledite s svojim nečakom temu mornarju, spravil vaju bo v čoln. Menda mi ni treba še posebej praviti, v kakšno zadovoljstvo in kakšno čast mi je bilo, da sem se osebno seznanil z vami, gospod senator. Želim si samo, da bi imel kmalu priložnost, da bi mogel, gospod senator, spet kdaj nadaljevati najin pretrgani pogovor o razmerah v ameriški mornarici, in da bi naju tedaj morda vnovič zmotili tako prijetno kakor danes.«

»Za zdaj mi zadostuje ta edini nečak,« je s smehom rekel stric. »In naj se vam zdaj tudi jaz najlepše zahvalim za vašo ljubeznivost in bodite pozdravljeni. Sicer pa tudi ne bi bilo tako nemogoče, da prideva« – prisrčno je stisnil Karla k sebi – »morda pri svojem naslednjem popotovanju v Evropo za daljši čas v vašo družbo.«

»Tega bi bil od srca vesel,« je rekel kapitan. Gospoda sta si stresla roki, Karl pa je mogel svojo roko samo še nemo in bežno podati kapitanu, zakaj ta je bil že zaposlen z morda petnajstimi ljudmi, ki so bili vstopili pod Schubalovim vodstvom sicer nekoliko osupli, pa vendar zelo glasno. Mornar je poprosil senatorja, da bi smel hoditi pred njim, in je potem zanj in za Karla razdelil množico, da sta zlahka šla sredi med priklanjajočimi se ljudmi. Bilo je podoba, da vidijo ti sicer dobrodušni ljudje v Schubalovem prepiru s kurjačem šalo, ki še celo pred kapitanom ne neha biti smešna. Karl je med njimi opazil tudi dekle iz kuhinje, Lino, in ta mu je veselo pomežiknila, privezujoč si predpasnik, ki ga je bil mornar zagnal proč, zakaj bil je njen.

Karl in stric sta še naprej sledila mornarju, zapustili so pisarno in zavili v kratek hodnik, ki jih je po nekaj korakih pripeljal do vratc, od katerih so kratke stopnice držale dol v čoln, pripravljen zanju. Mornarji v čolnu, v katerega je njihov vodnik brž skočil z enim samim skokom, so vstali in salutirali. Senator je ravno opominjal Karla, naj se previdno spušča v čoln, ko se je Karl še na vrhnji stopnici silovito razjokal. Senator mu je položil desno dlan pod brado, čvrsto ga je stisnil k sebi in ga pobožal z levico. Počasi sta se spuščala s stopnice na stopnico in tesno objeta stopila v čoln, tam je senator Karlu poiskal dober prostor ravno sebi nasproti. Na senatorjevo znamenje so mornarji odrinili čoln od ladje in takoj krepko zaveslali. Komaj da so bili nekaj metrov oddaljeni od ladje, je Karl nepričakovano odkril, da so ravno na tisti strani ladje, kamor gledajo okna glavne blagajne. Vsa tri okna so bila zasedena s Schubalovimi pričami, ki so nadvse prijazno pozdravljale in mahale, celo stric se je zahvalil, in eden izmed mornarjev je naredil umetnijo, da je poslal gor z roko poljub, ne da bi pravzaprav prenehal enakomerno veslati. Bilo je zares, kakor da kurjača ni več. Karl se je pazljiveje zazrl v strica, čigar kolena so se skoraj dotikala njegovih, in zbudili so se mu dvomi, ali mu bo mogel ta mož kdaj nadomestiti kurjača. In stric se je tudi izmaknil njegovemu pogledu in gledal po valovih, ki so se zibali okoli njihovega čolna.

II     Stric

V stričevi hiši se je Karl kmalu privadil novim razmeram, stric pa mu je tudi prijazno ustrezal ob vsaki malenkosti, in nikoli se ni bilo treba Karlu učiti šele ob slabih izkušnjah, kar človeku povečini tako zagreni začetek življenja v tujini.

Karlova soba je bila v šestem nadstropju hiše, katere pet spodnjih nadstropij, ki so se jim v globini pridruževala še tri podzemeljska, je zavzemala stričeva poslovna dejavnost. Luči, ki je vdirala v njegovo sobo skozi dvoje oken in balkonska vrata, se je Karl vedno znova čudil, kadar je zjutraj stopil vanjo iz svoje male spalnice. Le kje bi moral stanovati, ko bi bil prišel na kopno kot ubog majhen priseljenec? Da, mogoče ga sploh ne bi bili pustili v Združene države, kolikor je stric poznal postave o vseljevanju, se mu je to zdelo celo zelo verjetno, temveč bi ga bili poslali domov, ne da bi se kaj menili za to, da nima več domovine. Sočutja si namreč človek tu ni mogel obetati, kar je bil Karl v tem pogledu bral o Ameriki, je bilo čisto res; bilo je videti, da tukaj samo srečneži resnično uživajo svojo srečo sredi med neprizadetimi obrazi svoje okolice.

Pred njegovo sobo se je po vsej njeni dolžini vlekel ozek balkon. A kar bi bilo v Karlovem domačem mestu najbrž najvišja razgledna točka, tu ni omogočalo dosti več kot pregled nad ulico, ki se je med dvema vrstama prav kakor odsekanih hiš in zato kakor bežeč iztekala v daljavo, kjer so se iz gostega mrča neznansko vzdigovale oblike katedrale. In tako zjutraj kakor zvečer in v nočnih sanjah je tekel po tej ulici vedno podeč se promet, ki se je, gledan od zgoraj, kazal kot mešanica spačenih človeških postav in streh vozil vseh vrst, namešana iz vedno novih začetkov, in iz nje se je vzdigovala še nova, pomnožena, bolj divja mešanica hrupa, prahu in vonjev, in vse to je zajemala in prežemala mogočna svetloba, ki jo je množica predmetov vedno znova raztresala, odnašala in spet vneto prinašala, kakor da bi kdo nad to ulico vsak trenutek vedno znova z vso močjo razbijal steklo, ki bi vse pokrivalo.

Ker je bil stric v vsem previden, je svetoval Karlu, naj se za začetek niti najmanj ničesar ne poloti zares. Vse naj sicer preskusi in si ogleda, vendar naj se ne da ujeti. Saj da je Evropejčeve prve dni v Ameriki mogoče primerjati z rojstvom, in čeprav se človek tukaj, da Karl ne bo morda imel kake nepotrebne bojazni, privaja hitreje, kakor če vstopi iz onstranstva v človeški svet, je treba vendarle imeti pred očmi, da je prva sodba vedno slabo podprta in da človek ne sme dopustiti, da bi mu to morda spravilo v nered vse prihodnje sodbe, s katerimi vendar misli tukaj nadalje živeti. On sam da je poznal novodošlece, ki so, na primer, namesto da bi se ravnali po teh dobrih načelih, po ves dan stali na svojem balkonu in kakor zgubljene ovce gledali dol na ulico. To mora človeka nujno zbegati! Ta osamljena nedejavnost, zamaknjena v delovni newyorški dan, ki jo je mogoče dovoliti in morda, čeprav ne brez pridržkov, svetovati človeku, ki potuje za svojo zabavo, človeku, ki bo ostal tu, pa je to poguba, za ta primer mirno lahko uporabimo to besedo, čeprav je pretirana. In resnično se je stricu obraz jezno nakremžil, če je ob katerem svojih obiskov, na katere je vedno prihajal samo enkrat na dan, in sicer vselej ob najrazličnejših dnevnih dobah, našel Karla na balkonu. Karl je to kmalu opazil in se zatorej po možnosti odpovedoval zadovoljstvu, da bi stal na balkonu.

Sicer pa to tudi zdaleč ni bilo edino zadovoljstvo, ki ga je imel. V njegovi sobi je stala ameriška pisalna miza najboljše vrste, kakršno si je bil njegov oče želel že dolga leta in jo skušal na najrazličnejših dražbah kupiti za nizko ceno, ki bi mu bila dosegljiva, vendar se mu to pri njegovih malih denarjih nikoli ni posrečilo. Seveda te mize ni bilo mogoče primerjati s tistimi dozdevno ameriškimi pisalnimi mizami, kakršne se pomikajo po evropskih dražbah. V svojem podstavku je na primer imela sto predalov najrazličnejše velikosti, in še sam zvezni predsednik bi bil našel primeren prostor za vsakega svojih spisov, povrhu pa je bil ob strani regulator, in z vrtenjem ročice je bilo mogoče predale po želji in po potrebi na najrazličnejše načine prestavljati in na novo urejati. Tenke stranske stene so se počasi spuščale, da so bile za dno ali za strop na novo vzdigujočim se predalom; že po enem obratu je bil videti podstavek povsem drugačen, in vse je potekalo, kakor je pač človek vrtel ročico, počasi ali nespametno naglo. To je bila najnovejša iznajdba, Karla pa je zelo živo spominjala iger z jaslicami, ki so jih doma kazali strmečim otrokom na božičnem trgu, in tudi Karl je dostikrat stal pred njimi, zamotan v zimsko obleko, in neprenehoma primerjal vrtenje ročice, ki jo je sukal neki starec, z učinki v igri jaslic, z zastajajočim napredovanjem svetih Treh kraljev, s prižiganjem zvezde in z zadržanim življenjem v svetem hlevčku. In vedno se mu je dozdevalo, da mati, ki stoji za njim, vseh dogodkov ne zasleduje dovolj natanko; vlekel jo je k sebi, dokler je ni čutil za svojim hrbtom, in tako dolgo ji je z glasnimi vzkliki kazal skrite prikazni, mogoče zajčka, ki se je spredaj v travi izmenoma postavljal na zadnje noge in se potem spet pripravljal za tek, dokler mu ni mati zamašila ust in se verjetno povrnila v svojo prejšnjo nepazljivost. Miza seveda ni bila narejena zato, da bi samo spominjala na takšne reči, v zgodovini iznajdb pa je najbrž obstajala neka podobna nejasna povezava kakor v Karlovih spominih. V nasprotju s Karlom stricu ta pisalna miza nikakor ni bila pogodu, le da je bil hotel Karlu kupiti pošteno pisalno mizo, take pisalne mize pa so bile zdaj vse opremljene s to novo napravo, katere prednost je bila tudi v tem, da se je dala brez velikih stroškov vdelati v starejše pisalne mize. Vsekakor stric Karlu ni pozabil svetovati, naj regulatorja po možnosti sploh ne uporablja; da bi okrepil učinek nasveta, je še trdil, da je ta mašinerija zelo občutljiva, da se zlahka pokvari in da je obnovitev zelo draga. Ni bilo težko sprevideti, da so take pripombe samo izgovori, čeprav si je moral človek z druge strani tudi reči, da bi se dal regulator prav lahko zapreti, pa stric tega le ni storil.

Prve dni, ko sta se Karl in stric kajpada pogosteje pogovarjala, je Karl tudi povedal, da je doma sicer malo, vendar rad igral na klavir, resda samo z začetniškim znanjem, ki ga je dobil od matere. Karl se je dobro zavedal, da je takšna pripoved hkrati prošnja za klavir, vendar se je bil že dovolj razgledal, da je vedel, da stricu v nobenem pogledu ni treba varčevati. Vendar mu stric te prošnje ni izpolnil takoj, šele čez kakih osem dni je rekel skoraj v obliki nekakšnega prisiljenega priznanja, da je klavir pravkar prišel in da more Karl, če hoče, nadzirati prevoz. Vsekakor je bilo to lahko delo, vendar niti ne dosti lažje od prevoza samega, zakaj hiša je imela posebno dvigalo za pohištvo, v katero je bilo mogoče brez stiskanja spraviti cel voz pohištva, in s tem dvigalom je priplaval tudi klavir gor v Karlovo sobo. Karl sam bi se bil sicer mogel peljati v istem dvigalu s klavirjem in s prevozniškimi delavci, ker pa je bilo kar zraven na voljo osebno dvigalo, se je peljal v njem, z nekim vzvodom se je ohranjal ves čas v isti višini z drugim dvigalom in skozi steklene stene vseskozi opazoval lepo glasbilo, ki je bilo zdaj njegova last. Ko ga je imel v sobi in mu izvabil prve glasove, ga je obšlo tako noro veselje, da je, namesto da bi bil igral naprej, planil pokonci in rajši malo oddaljen občudoval klavir, upirajoč roke v boke. Tudi akustika v sobi je bila izvrstna in je pripomogla, da je njegova začetna rahla nelagodnost, ker je stanoval v železni hiši, povsem izginila: Sicer pa, naj je bilo poslopje od zunaj videti še tako iz železa, v sobi ni bilo železnih stavbnih sestavin prav nič opaziti, in med opravo ne bi bil mogel nihče pokazati prav nobene malenkosti, ki bi bila kakor koli motila najpopolnejšo prijetnost. Prvi čas si je Karl veliko obetal od svojega igranja na klavir in ni ga bilo sram, ko je vsaj, preden je zaspal, premišljal o možnosti, da bi s tem igranjem neposredno vplival na ameriške razmere. Zvenelo je resda nenavadno, če je pred okni, odprtimi v zrak, poln hrupa, zaigral staro vojaško pesem svoje domovine, ki si jo vojaki zvečer, ko ležijo za vojašniškimi okni in gledajo ven na temni trg, pojejo drug drugemu od okna k oknu – če pa je potem pogledal na ulico, je bila nespremenjena in samo majhen kos velikega obtoka, ki ga človek pravzaprav ne more ustaviti, ne da bi poznal vse sile, ki delujejo v tem krogu. Stric je prenašal igranje na klavir, tudi ni rekel nič proti, zlasti ker si je Karl, spet po stričevem svarilu, zadovoljstvo igre privoščil le poredkoma; da, stric je naučil Karla celo note ameriških koračnic in seveda tudi državne himne, vendar se najbrž ne bi bilo dalo pojasniti samo z veseljem do glasbe, ko je nekega dne povsem brez šale vprašal Karla, ali se ne bi hotel naučiti igrati tudi na gosli ali na lovski rog.

Seveda je bila Karlova prva in najpomembnejša naloga učenje angleščine. Mlad profesor z neke visoke trgovske šole je prihajal zjutraj ob sedmih v Karlovo sobo in ga dobil že pri pisalni mizi, ko je sedel pri zvezkih, ali hodil, ponavljajoč sam pri sebi, gor in dol po sobi. Karlu je bilo pač jasno, da nobena naglica ni dovolj velika, da obvlada angleščino, in da ima povrhu tukaj najboljšo priložnost, da s hitrim napredovanjem naredi stricu izredno veselje. In zares, medtem ko je bila angleščina v pogovorih z stricem spočetka omejena na pozdrav in poslovilne besede, se je kmalu posrečilo prestavljati vedno večje dele pogovorov v angleščino, hkrati pa sta ob tem lahko prehajala k zaupnejšim predmetom. Ob prvi ameriški pesmi, opisu nekega požara, ki jo je mogel Karl neki večer povedati stricu, se je ta povsem zresnil od zadovoljstva. Tedaj sta stala oba pri oknu v Karlovi sobi, stric je gledal ven, kjer je bila ugasnila že vsa svetloba neba, in je sodoživljajoč stihe počasi in enakomerno ploskal z rokami, Karl pa je stal zravnan ob njem in z uprtimi očmi spravljal težavno pesem na dan.

Kolikor boljša je postajala Karlova angleščina, toliko več veselja je stric kazal do tega, da spravi Karla med svoje znance, in samo za vsak primer je naročil, naj bo profesor angleščine začasno pri takih snidenjih vedno v Karlovi bližini. Čisto prvi znanec, ki mu je bil Karl nekega dopoldneva predstavljen, je bil vitek, mlad, neverjetno gibčen človek, ki ga je stric pripeljal v Karlovo sobo s posebnimi pokloni. Očitno je bil to eden izmed tistih mnogih, če gledamo s stališča staršev, izprijenih milijonarskih sinov, ki jim življenje poteka tako, da navaden človek tudi le enega samega poljubnega dne iz življenja tega mladeniča ne more slediti brez bolečine. In kakor da bi to vedel ali slutil in kakor da se temu ustavlja, kolikor je v njegovi moči, je imel na ustnicah in okoli oči neprenehoma nasmešek sreče, ki je menda veljal njemu samemu, njegovemu sobesedniku in vsemu svetu.

S tem mladim možem, gospodom Mackom, sta se z brezpogojno stričevo privolitvijo dogovorila, da bosta ob pol šestih zjutraj skupaj hodila jahat, bodisi v jahalno šolo ali na prosto. Karl se je sicer spočetka pomišljal, preden je to obljubil, saj ni bil še nikoli sedel na konju in se je hotel najprej malo naučiti jahati, ker pa sta mu stric in Mack tako zelo prigovarjala in mu dopovedovala, da je jahanje samo kratkočasje in zdrava vaja, nikakor pa ne umetnost, je naposled privolil. Vsekakor je moral zdaj že ob pol petih iz postelje in to mu je bilo dostikrat zelo težko, zakaj tu je, najbrž zato, ker je moral biti čez dan ves čas pozoren, čutil že kar bolestno potrebo po spanju, vendar se je obžalovanje v kopalnici kmalu izgubilo. Nad vso kadjo vzdolž in počez se je raztezalo sito prhe – le kateri sošolec doma, naj je bil še tako bogat, je imel kaj takega, pa še čisto sam zase – in tu je ležal Karl, v tej kadi je mogel iztegniti roke, pa je po mili volji spuščal nase delno ali po celi površini plohe mlačne, vroče, spet mlačne in naposled ledene vode. Ležal je tu, kakor da užitek spanja traja še malo naprej, in posebno rad je s spuščenimi vekami lovil zadnje, posamič padajoče kaplje, ki so se potem odpirale in tekle čez obraz.

V jahalni šoli, kjer ga je odložil visoko vzdigujoči se stričev avtomobil, ga je že čakal profesor angleščine, medtem ko je Mack brez izjeme prihajal šele pozneje, zakaj pravo, živo jahanje se je začenjalo šele tedaj, ko je bil on zraven. Ali se niso konji vzpenjali iz svojega dotedanjega polspanja, ko je vstopil, ni bič glasneje zapokal skozi prostor, se niso na galeriji, ki je tekla naokoli, na lepem pokazali posamezni ljudje, gledalci, konjarji, učenci jahanja ali kar so sicer še utegnili biti? Karl pa je izrabljal čas do Mackovega prihoda za to, da se je vendarle malo učil jahati, čeprav so bile to samo najpreprostejše uvodne vaje. Tu je bil neki dolgin, ki mu je bilo treba komaj kaj vzdigniti roko, da je dosegel najvišji konjski hrbet, in z njim je imel Karl ta pouk, ki je vedno trajal samo četrt ure. Uspehi, ki jih je imel Karl pri tem, niso bili posebno veliki, in lahko se je za zmeraj naučil mnogih angleških vzklikov obžalovanja, ki jih je med tem učenjem zasoplo klical njegov profesor angleščine, ki je vedno slonel ob podboju, povečini potreben spanja. Skoraj vsega nezadovoljstva z jahanjem pa je bilo konec, kadar je prišel Mack. Dolgina sta poslala proč, in v dvorani, ki je bila še vedno v poltemi, je bilo kmalu slišati samo še kopita dirjajočih konj in videti komaj kaj drugega kot Mackovo vzdignjeno roko, s katero je kaj ukazoval Karlu. Čez pol ure takega kratkočasja, ki je minevalo kakor spanje, sta se ustavila. Macku se je zelo mudilo, poslovil se je od Karla, ga kdaj pa kdaj potapljal po licu, če je bil z njegovim jahanjem posebno zadovoljen, in izginil, ne da bi šel tudi le skozi vrata skupaj s Karlom, tako se mu je mudilo. Karl je potem vzel profesorja s seboj v avtomobil in peljala sta se k svoji angleški uri, povečini po ovinkih, ker bi bila izgubila preveč časa, ko bi se bila vozila skozi gnečo na veliki cesti, ki je pravzaprav držala od stričeve hiše naravnost k jahalni šoli. Sicer pa je bilo vsaj tega spremstva profesorja angleščine kmalu konec, zakaj Karl si je očital, da utrujenega moža brez koristi spravlja v jahalno šolo, posebno ker je bilo angleško sporazumevanje z Mackom zelo preprosto, in je poprosil strica, naj profesorja odveže te dolžnosti. Po krajšem premišljanju je stric tej prošnji tudi ustregel.

Razmeroma dolgo je trajalo, preden se je stric odločil, da je dal Karlu tudi le malo vpogleda v svoje poslovanje, čeprav ga je Karl tega dostikrat prosil. Bilo je to nekakšno komisijsko in prevozniško podjetje, kakršnega, kolikor se je spominjal Karl, v Evropi morda sploh ne bi našli. Podjetje je namreč poslovalo kot posredniška trgovina, ki pa blaga ni spravljala od izdelovalca k porabniku ali morda k trgovcem, temveč je posredovala vse blago in surovine velikim tovarniškim kartelom za izmenjavo med njimi. To je bilo podjetje, ki je hkrati obsegalo nakupe, skladiščenje, prevoze in prodajo velikanske razsežnosti in je moralo imeti z odjemalci čisto natančne, nepretrgane brzojavne in telefonske zveze. Dvorana z brzojavi ni bila manjša, bila je večja od brzojavnega urada v Karlovem domačem mestu, skozi katerega je bil Karl nekoč šel v spremstvu sošolca, ki so ga tam poznali. V dvorani s telefoni so se, kamor je človek pogledal, odpirala in zapirala vrata telefonskih celic, in zvonjenje je človeku begalo čute. Stric je odprl najbližja teh vrat in tam se je v iskreči električni svetlobi pokazal nameščenec, ravnodušen do vsakega šuma vrat, ker mu je bila glava vpeta v jeklen trak, ki mu je tiščal slušalki na ušesa. Desnica je ležala na mizici, kakor da bi bila posebno težka, in samo prsti, ki so držali svinčnik, so se pregibali nečloveško enakomerno in naglo. Z besedami, ki jih je govoril v govorilo, je zelo varčeval, dostikrat je bilo celo videti, da je morda imel kaj ugovarjati govorečemu, ga hotel kaj natančneje vprašati, besede, ki jih je slišal nato, pa so ga prisilile, da je, preden je utegnil uresničiti svoj namen, pobesil pogled in pisal. Govoriti mu tudi ni bilo treba, to je stric potihoma pojasnil Karlu, zakaj ista sporočila, ki jih je sprejemal ta mož, sta hkrati sprejemala še dva druga nameščenca, in potem so jih primerjali, tako da so bile pomote kar najbolj izključene. Isti trenutek, ko sta stric in Karl odšla izmed vrat, je smuknil noter neki praktikant in prišel ven z medtem popisanim papirjem. Po sredi dvorane je tekel stalen promet ljudi, ki so se podili sem in tja. Nobeden ni pozdravljal, pozdravljanje je bilo odpravljeno, vsak se je pridružil korakom tistega, ki je stopal pred njim, in gledal v pod, po katerem je hotel kar se da hitro priti naprej, ali pa je s pogledi lovil pač le posamezne besede ali številke s papirjev, ki jih je držal v roki in so pri njegovem pospešenem koraku frfotali.

»Resnično si veliko dosegel,« je rekel nekoč Karl na enem teh obhodov po podjetju, za katerega pregled bi bilo treba porabiti veliko dni, tudi če bi človek hotel vsak oddelek samo le videti.

»In vedeti moraš, da sem pred tridesetimi leti vse sam ustanovil. Tedaj sem imel majhno trgovino v pristaniški četrti, in če so tam kak dan raztovorili pet zabojev, je bilo to veliko in sem šel ves napihnjen domov. Danes imam po velikosti tretja skladišča v pristanišču, tista trgovinica pa je jedilnica in orodjarna petinšestdesete skupine mojih nosačev.«

»Saj to je že skoraj čudežno,« je rekel Karl.

»Tukaj se vse tako hitro razvija,« je dejal stric in se nehal pomenkovati.

Nekega dne je stric prišel tik pred časom, ko je Karl mislil kakor po navadi sam jesti, in ga povabil, naj se takoj črno obleče in pride z njim na kosilo, ki se ga bosta udeležila dva poslovna prijatelja. Medtem ko se je Karl v sosednji sobi preoblačil, se je stric usedel k pisalni mizi in pregledal pravkar končano angleško nalogo, udaril je z dlanjo po mizi in glasno zaklical: »Zares izvrstno!« Nedvomno je šlo Karlu oblačenje bolje od rok, ko je slišal to hvalo, sicer pa je bil angleščini res že precej kos.

V stričevi jedilnici, ki jo je imel Karl še v spominu od prvega večera po svojem prihodu, sta vstala dva velika, debela gospoda, da ga pozdravita, kakor se je med pogovorom pri mizi izkazalo, je bil eden neki Green in drugi neki Pollunder. Stric je namreč o katerem koli znancu komaj rekel kako bežno besedo in je vedno prepuščal Karlu, naj tisto, kar je potrebno ali zanimivo, odkrije s svojim opazovanjem. Med pravo jedjo so se pogovarjali samo o intimnih poslovnih zadevah, in to je bila za Karla dobra šola glede na trgovske izraze. Karla so pustili, da se je tiho ukvarjal z jedjo, kakor da bi bil otrok, ki se mora predvsem pošteno najesti, potem pa se je gospod Green nagnil h Karlu in z očitnim prizadevanjem, da bi govoril kar se da razločno angleščino, na splošno vprašal po Karlovih prvih vtisih v Ameriki. Medtem ko je bilo naokoli mrtvaško tiho, je Karl odgovoril precej izčrpno, ozirajoč se tu pa tam po strani k stricu, in se jim skušal v zahvalo prikupiti z govorico, ki je imela nekaj newyorškega prizvoka. Pri nekem izrazu so se celo vsi trije gospodje drug čez drugega zasmejali in Karl se je že zbal, da je naredil kako grdo napako; vendar ne, kakor je pojasnil gospod Pollunder, je rekel celo nekaj zelo posrečenega. Sploh je bilo videti, da je Karl temu gospodu Pollundru posebno všeč, in medtem ko sta se stric in gospod Green spet povrnila k poslovnim pomenkom, je gospod Pollunder Karlu pustil, da je pomaknil svoj stol bliže k njegovemu, ga naprej spraševal to in ono o njegovem imenu, njegovem izviru in njegovem popotovanju, in je potem naposled, da bi si mogel Karl spet odpočiti, s smehom, s kašljem in hlastno sam pripovedoval o sebi in svoji hčeri, s katero da živi na majhnem posestvu v bližini New Yorka, kjer pa seveda lahko prebija samo večere, ker je bankir in mora biti zaradi svojega poklica po ves dan v New Yorku. Nadvse prisrčno je tudi takoj povabil Karla, naj pride kaj ven na to posestvo, saj tak novopečen Američan, kakor je Karl, gotovo čuti tudi potrebo, da bi se kdaj oddahnil od New Yorka. Karl je takoj poprosil strica za dovoljenje, da bi smel to povabilo sprejeti, in stric je dal to dovoljenje na videz vesel, vendar ne da bi imenoval kak določen dan ali tudi le preudarjal o tem, kakor sta bila pričakovala Karl in gospod Pollunder.

Že naslednji dan pa so Karla poklicali v eno izmed stričevih pisarn (samo v tej hiši je imel stric deset različnih pisarn) in tam je našel strica in gospoda Pollundra, ko sta precej redkobesedno slonela v naslanjačih.

»Gospod Pollunder,« je rekel stric, v večernem somraku v sobi ga je bilo komaj spoznati, »gospod Pollunder je prišel, da te vzame s seboj na svoje posestvo, kakor smo se včeraj domenili.«

»Nisem vedel, da naj bi bilo to že danes,« je odgovoril Karl, »sicer bi bil že pripravljen.«

»Če nisi pripravljen, potem je morda boljše, da tvoj obisk odložimo do prihodnjič,« je menil stric.

»Kakšne priprave neki!« je vzkliknil gospod Pollunder. »Mlad mož je vedno pripravljen.«

»Saj to ni zaradi njega,« je rekel stric, obrnjen k svojemu gostu, »vsekakor pa bi moral iti še gor v svojo sobo, in vi bi bili zadržani.«

»Tudi za to je obilo časa,« je rekel gospod Pollunder, »tudi z zamudo sem računal vnaprej in danes prej končal poslovanje.«

»Zdaj vidiš,« je rekel stric, »kakšne neprijetnosti že zdaj povzroča tvoj obisk.«

»Žal mi je,« je rekel Karl, »ampak takoj se bom vrnil,« in je že hotel zbežati.

»Nikar preveč ne hitite,« je dejal gospod Pollunder. »Tudi najmanjših neprijetnosti mi ne povzročate, nasprotno, vaš obisk mi je samo v veselje.«

»Jutri boš zamudil svojo uro jahanja, si jo že odpovedal?«

»Ne,« je rekel Karl, in ta obisk, katerega se je bil veselil, mu je začel postajati breme, »saj nisem vedel –«

»In vendarle se misliš odpeljati?« je vprašal stric nadalje.

Gospod Pollunder, ta prijazni človek, je priskočil na pomoč. »Med vožnjo se bova ustavila pri jahalni šoli in spravila stvar v red.«

»To se že bolje sliši,« je rekel stric. »Ampak Mack te bo le čakal.«

»Čakal me ne bo,« je dejal Karl, »vsekakor pa bo prišel tja.«

»No, torej?« je rekel stric, kakor da ni bil Karlov odgovor prav nikakršno opravičilo.

Spet je izrekel gospod Pollunder odločilne besede: »Ampak Klara« – to je bila hči gospoda Pollundra – »ga tudi pričakuje in že nocoj, in ona ima menda prednost pred Mackom?«

»Vsekakor,« je rekel stric. »Steci torej že v svojo sobo,« in je večkrat kakor brez volje udaril po naslonku naslanjača. Karl je bil že pri vratih, ko ga je stric še zadržal z vprašanjem: »Jutri zjutraj boš pač že spet tu do angleške ure?«

»Ampak!« je vzkliknil gospod Pollunder in se od začudenja zasukal v naslanjaču, kolikor mu je dovoljevala debelost. »Kaj mar ne sme vsaj jutrišnji dan ostati zunaj? Pojutrišnjem zjutraj bi ga potem jaz pripeljal spet nazaj.«

»To nikakor ni mogoče,« je odvrnil stric. »Ne morem dopustiti, da bi prišlo njegovo učenje v tak nered. Pozneje, ko bo v bolj ali manj urejenem poklicnem življenju, mu bom zelo rad tudi za daljši čas dovolil odzvati se tako prijaznemu in častnemu povabilu.«

‘Kakšna protislovja so to!’ je pomislil Karl.

Gospod Pollunder se je bil užalostil. »Za en večer in eno noč pa se res skoraj ne izplača.«

»Takšno je bilo tudi moje mnenje,« je rekel stric.

»Človek mora vzeti, kar dobi,« je rekel gospod Pollunder in se že spet nasmejal. »Torej, čakam vas!« je zaklical Karlu in ta je, ker stric ni rekel nič več, odhitel.

Ko se je kmalu vrnil, pripravljen za na pot, je našel v pisarni samo še gospoda Pollundra, stric je bil odšel. Gospod Pollunder je Karlu ves srečen stresel obe roki, kakor da se hoče kar se da močno zagotoviti, da se bo Karl le peljal z njim. Karl je bil še ves razgret od naglice in je tudi sam stresel gospodu Pollundru roke, veseleč se, da bo mogel na izlet.

»Se stric ni jezil, da se bom peljal z vami?«

»Oh ne! Vsega tistega ni mislil tako zares. Vaša vzgoja mu je pač pri srcu.«

»Ali vam je sam povedal, da tistega poprej ni mislil tako zares?«

»O da,« je zateglo rekel gospod Pollunder in s tem izpričal, da se ne zna lagati.

»Čudno je, kako nerad mi je dovolil, da vas smem obiskati, ko ste vendar njegov prijatelj.«

Tudi gospod Pollunder si stvari, čeprav tega ni odkrito priznal, ni mogel z ničimer razložiti, in medtem ko sta se vozila v avtomobilu gospoda Pollundra skozi topli večer, sta oba še dolgo premišljala o tem, čeprav sta takoj začela govoriti o drugih rečeh.

Sedela sta tesno skupaj in gospod Pollunder je držal Karlovo dlan v svoji, medtem ko je pripovedoval. Karl je hotel veliko slišati o gospodični Klari, kakor da je nestrpen zaradi dolge vožnje in bo mogel ob pripovedovanju priti hitreje kakor v resnici. Čeprav se ni bil zvečer še nikoli vozil po newyorških ulicah in čeprav se je čez pločnik in vozišče, menjajoč vsak trenutek smer, podil hrup kakor v vrtincu, ko da ga ne povzročajo ljudje, temveč neka tuja prvina, se Karl, medtem ko je skušal natanko dojemati besede gospoda Pollundra, ni menil za nič drugega kakor za temni telovnik gospoda Pollundra, čez katerega je mirno visela temna verižica. Iz ulic, kjer je občinstvo v hudem, neprikritem strahu, da ne bi zamudilo, s hitrimi koraki in v vozilih, ki so se gnala z največjo mogočo naglico, pritiskalo proti gledališčem, sta prišla skozi vmesne okraje v predmestja, kjer so policisti na konjih njun avtomobil vedno znova usmerjali v stranske ulice, ker so bile glavne zasedene z demonstrirajočimi kovinarji, ki so stavkali, in je bilo na križiščih mogoče dovoliti samo najbolj nujen promet z vozili. Če je potem avtomobil prišel iz temnejših, votlo odmevajočih uličic in prečkal katero teh velikih ulic, ki so bile podobne celim trgom, so se v perspektivah na obe strani, ki jim nihče ni mogel slediti do konca, pokazali pločniki, napolnjeni z množicami, ki so se pomikale z drobnimi koraki in katerih petje je bilo enotnejše od petja enega samega človeškega glasu. Na vozišču, ki je bilo prosto, pa je bilo tu ali tam videti kakega policista na nepremičnem konju ali zastavonoše ali popisanih pasov blaga, napetih čez ulico, ali kakega delavskega voditelja, ki so ga obkrožali sodelavci in sli, ali voz električne cestne železnice, ki ni bil mogel dovolj naglo ubežati in je stal zdaj tam prazen in temen, voznik in sprevodnik pa sta sedela na ploščadi. Majhne gruče radovednežev so stale daleč proč od resničnih demonstrantov in niso zapuščale svojih prostorov, čeprav jim je ostajalo nejasno, kaj se pravzaprav dogaja. Karl pa je vesel slonel na roki, s katero ga je bil objel gospod Pollunder; prepričanje, da bo kmalu dobrodošel gost v razsvetljenem dvorcu, ki ga obdajajo zidovi in stražijo psi, mu je delo neznansko dobro, in čeprav, ker se ga je lotevala zaspanost, ni več brez napake ali vsaj ne nepretrgoma dojemal vsega, kar je govoril gospod Pollunder, se je vendarle od časa do časa zbral in si pomel oči, da spet za nekaj časa ugotovi, ali gospod Pollunder opaža njegovo zaspanost, zakaj temu se je želel po vsej sili ogniti.

III     Dvorec pri New Yorku

»Prišla sva,« je rekel gospod Pollunder ravno v enem izmed Karlovih izgubljenih trenutkov. Avtomobil je stal pred dvorcem, ki je bil, v stilu dvorcev bogatašev iz okolice New Yorka, razsežnejši in višji, kakor je sicer potrebno za dvorec, ki naj rabi samo eni družini. Ker je bil razsvetljen samo spodnji del hiše, sploh ni bilo mogoče premeriti, kako daleč sega v višino. Spredaj so šumeli kostanji in med njimi – ograja je bila že odprta – je kratka pot držala k hišnim zunanjim stopnicam. Po utrujenosti, ki jo je čutil, ko je izstopal, se je Karlu zdelo, da je morala vožnja vendarle trajati precej dolgo. V temi kostanjevega drevoreda je zaslišal dekliški glas, ki je rekel poleg njega: »Naposled je torej gospod Jakob tukaj.«

»Pišem se Rossmann,« je rekel Karl in segel v ponujeno dlan dekleta, katero je zdaj razločil v obrisih.

»Saj to je samo Jakobov nečak,« je pojasnjevalno rekel gospod Pollunder, »in se sam piše Karl Rossmann.«

»To nič ne spreminja našega veselja, da ga imamo tukaj,« je reklo dekle, ki mu ni bilo dosti do imen.

Pa vendar je Karl, medtem ko je stopal med gospodom Pollundrom in dekletom proti hiši, vprašal: »Ste vi gospodična Klara?«

»Da,« je rekla, in že ji je od hiše padlo nekaj razločujoče svetlobe na obraz, ki ga je nagibala k njemu, »tu v temi pa se nisem hotela predstavljati.«

‘Pa kaj naju je čakala pri ograji?’ je pomislil Karl, polagoma prebujajoč se med hojo.

»Sicer pa imamo nocoj še enega gosta,« je rekla Klara.

»Ni mogoče!« je nejevoljno zaklical Pollunder. »Gospoda Greena,« je rekla Klara.

»Kdaj je prišel?« je vprašal Karl, kakor da ga je obšla slutnja.

»Pravkar. Kaj mar nista slišala njegovega avtomobila pred svojim?«

Karl se je ozrl v Pollundra, da bi zvedel, kaj sodi ta o stvari, mož pa je tiščal roke v hlačne žepe in samo malo močneje topotal pri hoji.

»Nič ne koristi, če človek stanuje samo malo iz New Yorka, to ga ne obvaruje motenj. Nujno bova morala svoje bivališče premakniti še dalj; tudi če se bom moral voziti pol noči, preden pridem domov.«

Ustavili so se pred zunanjimi stopnicami.

»Ampak saj gospoda Greena že zelo dolgo ni bilo semkaj,« je rekla Klara, ker se je očitno povsem strinjala z očetom, vendar ga je hotela pomiriti bolj, kakor je bila sama mirna.

»Kaj pa potem prihaja ravno nocoj,« je rekel Pollunder, in besede so mu že besno prihajale čez debelo spodnjo ustnico, ki se je kot prosto, težko meso zlahka močno razgibala.

»To pa res!« je rekla Klara.

»Mogoče bo kmalu spet odšel,« je pripomnil Karl in se sam začudil, da se tako dobro razume s človekoma, ki sta mu bila še včeraj popolnoma tuja.

»O ne,« je rekla Klara, »za mojega očka ima neko veliko kupčijo, o kateri se bo treba verjetno dolgo pogovarjati, zakaj v šali mi je že zagrozil, da ju bom morala, če hočem biti vljudna gospodinja, poslušati prav do jutra.«

»Torej tudi to še. Potem bo tu prenočil!« je vzkliknil Pollunder, kakor da je bilo s tem naposled doseženo najhujše. »Zares bi me mikalo,« je dejal in postal ob novi misli prijaznejši, »zares bi me mikalo, da bi vas, gospod Rossmann, spet vzel v avtomobil in vas odpeljal nazaj k vašemu stricu. Nocojšnji večer je že vnaprej moten, in kdo ve, kdaj nama vas vaš gospod stric prihodnjič spet prepusti. Če pa vas pripeljem še nocoj nazaj, nama prihodnjič le ne bo mogel odreči.«

In že je prijel Karla za roko, da bi uresničil svoj načrt. Vendar se Karl ni zganil, in Klara je poprosila, naj ga pusti tukaj, zakaj vsaj nje in Karla gospod Green ne bo mogel niti najmanj motiti, in naposled je tudi Pollunder sam opazil, da njegov sklep ni posebno trden. Povrhu pa – in to je bilo morda odločilno – so na lepem zaslišali gospoda Greena, ko je zaklical z vrhnjega stopniščnega odstavka dol na vrt: »Kje pa tičite?«

»Pridita,« je rekel Pollunder in zavil na zunanje stopnice. Karl in Klara sta šla za njim in si zdaj v luči ogledovala drug drugega.

‘Kakšne rdeče ustnice ima,’ si je rekel Karl in mislil na ustnice gospoda Pollundra in kako lepo so se spremenile pri hčeri.

»Po večerji,« je rekla ona, »bova, če vam je prav, šla takoj v moje sobe, da se vsaj midva otreseva gospoda Greena, če se mora že očka ukvarjati z njim. In vi boste tedaj tako prijazni, da mi boste zaigrali na klavir, zakaj očka mi je že povedal, kako dobro to znate, jaz pa sem na žalost čisto nezmožna sama kaj igrati, svojega klavirja se ne dotaknem, čeprav glasbo pravzaprav močno ljubim.«

Karl se je povsem strinjal s Klarinim predlogom, čeprav bi bil rad v njuno druščino potegnil tudi gospoda Pollundra. Spričo orjaške Greenove postave – Pollundrovi velikosti se je bil Karl ravno že privadil – ki se je, ko so se vzpenjali po stopnicah, počasi razvila pred njimi, pa je povsem izgubil upanje, da bi mogel nocoj kakor koli izvabiti gospoda Pollundra temu možu.

Gospod Green jih je sprejel zelo hlastno, kakor da je treba marsikaj nadomestiti, segel je gospodu Pollundru pod pazduho in potisnil Karla in Klaro pred seboj v jedilnico, ki je bila posebno zaradi cvetic na mizi, napol vstajajočih iz šopov svežega listja, videti zelo praznična, tako da je bilo Karlu dvakratno žal navzočnosti motečega gospoda Greena. Ravno se je, ko je čakal pri mizi, da so drugi posedli, veselil, da bodo velika zastekljena vrata na vrt ostala odprta, zakaj skoznje je prihajal močan vonj kakor v vrtno lopico, ko je gospod Green že sopeč odšel, da ta steklena vrata zapre, sklonil se je k najnižjim zapahom, se iztegnil k najvišjim, in vse tako mladostno naglo, da služabnik, ki je prihitel tja, ni imel več kaj početi. Prve besede gospoda Greena pri mizi so izražale začudenost nad tem, da je Karl dobil stričevo dovoljenje za ta obisk. Eno za drugo si je nosil polne žlice juhe k ustom in razlagal na desno Klari, na levo gospodu Pollundru, zakaj se tako čudi in kako stric bedi nad Karlom in kako je stričeva ljubezen do Karla prevelika, da bi jo še mogli imenovati stričevo ljubezen.

‘Ni dovolj, da se tu po nepotrebnem vmešava, hkrati se vmešava še med strica in mene,’ je pomislil Karl in tudi požirka zlato barvaste juhe ni mogel spraviti vase. Potem pa spet ni hotel, da bi se videlo, kako móten se čuti, in je nemo začel zlivati juho vase. Jed je potekala počasi kakor môra. Samo gospod Green in kvečjemu še Klara sta bila živahna in sta tu in tam našla priložnost za kratek smeh. Gospod Pollunder se je vtaknil v pomenek le nekajkrat, kadar je gospod Green spregovoril o kupčijah. Vendar se je tudi iz takih pogovorov kmalu spet umaknil, in gospod Green ga je moral čez nekaj časa spet presenetiti z njimi. Sicer pa je poudaril – in tu je Karl prisluhnil, kakor da kaj grozi, tako da ga je morala Klara opomniti, da stoji pred njim pečenka in da je pri večerji – da ni imel vnaprej namena priti na ta nepričakovani obisk. Zakaj čeprav da je posel, o katerem bo treba še govoriti, posebno nujen, bi bilo mogoče vsaj poglavitno obravnavati danes v mestu, bolj postransko pa prihraniti za jutri ali pozneje. In tako je tudi zares še dosti pred koncem poslovanja prišel h gospodu Pollundru, pa ga ni našel, tako da je bil prisiljen telefonirati domov, da ga to noč ne bo, in se odpeljati sem ven.

»Potem vas moram poprositi odpuščanja,« je rekel Karl na glas in še preden je kateri utegnil odgovoriti, »zakaj jaz sem kriv, da je gospod Pollunder danes prej zapustil svojo pisarno, in tega mi je zelo žal.« Gospod Pollunder si je zakril večji del obraza s prtičem, Klara pa se je Karlu sicer nasmehnila, vendar nasmešek ni bil pritrjevalen, temveč tak, da naj bi tako ali drugače vplival nanj.

»Tu opravičevanje ni potrebno,« je rekel gospod Green, ko je ravno z ostrimi rezi razdeljeval goloba, »prav nasprotno, saj sem vesel, da bom večer prebil v tako prijetni družbi, namesto da bi večerjal sam doma, kjer mi streže moja stara gospodinja, ki je tako stara, da ji je težka že pot od vrat k moji mizi in se lahko dolgo naslanjam nazaj v naslanjaču, če jo hočem opazovati na tej poti. Šele pred nedavnim sem dosegel, da služabnik prinaša jedi do vrat v jedilnico, pot od vrat do moje mize pa pripada, kolikor jo razumem, njej.«

»Moj Bog!« je vzkliknila Klara, »kakšna zvestoba je to!«

»Da, še je zvestoba na svetu,« je dejal gospod Green in odnesel grižljaj v usta, kjer je jezik, kakor je Karl po naključju opazil, v sunku zgrabil jed. Postalo mu je skoraj slabo in vstal je. Gospod Pollunder in Klara sta skoraj hkrati segla po njegovih rokah.

»Zdaj morate še sedeti tu,« je rekla Klara. In ko se je spet usedel, mu je prišepnila: »Kmalu bova skupaj izginila. Potrpite.«

Gospod Green je bil medtem mirno zaposlen z jedjo, kakor da imata gospod Pollunder in Klara po naravi nalogo pomirjati Karla, če mu on povzroča slabosti.

Večerja se je zavlekla zlasti zaradi natančnosti, s katero je gospod Green obravnaval vsako jed, čeprav je bil tudi vedno pripravljen brez utrujenosti sprejeti vsako novo jed, začelo se je zares dozdevati, kakor da si hoče pošteno odpočiti od svoje stare gospodinje. Tu pa tam je pohvalil gospodično Klaro, kako spretno zna voditi gospodinjstvo, in to ji je očitno ugajalo, medtem ko je Karla imelo, da bi mu branil, kakor da jo napada. Gospod Green pa se še z njo ni zadovoljil, temveč je večkrat, ne da bi vzdignil pogled od krožnika, obžaloval, da je Karl tako očitno brez teka. Gospod Pollunder se je potegnil za Karlov tek, čeprav bi bil moral kot gostitelj Karla tudi spodbujati k jedi. In zares, spričo pritiska, ki ga je čutil Karl na sebi med vso večerjo, je bil tako občutljiv, da si je izjavo gospoda Pollundra razlagal kot neprijazno, čeprav je vedel, da ni tako. In temu njegovemu stanju je tudi ustrezalo, da je zdaj jedel čisto neprimerno naglo in veliko, potem pa spet za daljši čas trudno pobesil vilice in nož in bil najbolj nepremičen ud druščine, tako da si služabnik, ki je podajal jedila, dostikrat ni vedel nič pomagati z njim.

»Bom že jutri povedal gospodu senatorju, kako ste žalili gospodično Klaro s tem, da niste jedli,« je rekel gospod Green in se omejil na to, da je šaljivi namen teh besed izrazil z načinom, kako je uporabljal jedilno orodje.

»Kar poglejte si dekle, kako je žalostno,« je nadaljeval in segel Klari pod brado. Ni se mu umaknila in je zaprla oči.

»O ti stvarca,« je vzkliknil, se naslonil nazaj in se smejal z močjo nasičenega, ves zaripel v obraz. Karl si je zastonj skušal razložiti vedenje gospoda Pollundra. Ta je sedel pred svojim krožnikom in gledal vanj, kakor da se tam dogaja zares poglavitno. Karlovega stola si ni potegnil bliže, in kadar je spregovoril, je govoril vsem, s Karlom pa ni imel govoriti nič posebnega. Pač pa je trpel, da se je Green, ta stari, premeteni newyorški samec, z očitnim namenom dotikal Klare, da je Karla, Pollundrovega gosta, žalil ali vsaj ravnal z njim kot z otrokom in se krepil in silil naprej za kdove kakšna dejanja.

Ko se je omizje razšlo – ko je Green opazil splošno razpoloženje, je prvi vstal in bolj ali manj vzdignil vse s seboj –, je šel Karl sam stran k enemu izmed velikih oken, razdeljenih z ozkimi belimi letvicami, ki so držala na teraso in so bila, kakor je opazil, ko je stopil bliže, pravzaprav prava vrata. Kaj je ostalo od odpora, ki sta ga gospod Pollunder in njegova hči spočetka čutila do Greena in ki se je Karlu tedaj zdel nekoliko nerazumljiv? Zdaj sta stala skupaj z Greenom in mu prikimavala. Po sobani se je širil dim iz cigare gospoda Greena, ki je bila Pollundrovo darilo in cigara tiste debelosti, o kakršnih je oče doma tu pa tam pripovedoval kot o dejstvu, ki ga verjetno nikoli ni videl na svoje oči, in ta dim je zanašal Greenov vpliv v kotičke in dolbine, v katere Green osebno ne bi nikoli stopil. Čeprav je Karl stal tako daleč proč, je še vedno čutil, da ga dim ščegeta v nosu, in vedenje gospoda Greena, po katerem se je s svojega prostora še enkrat naglo ozrl, se mu je zdelo nesramno. Zdaj se mu ni zdelo nič več izključeno, da mu stric tega obiska samo zato tako dolgo ni hotel dovoliti, ker pozna slabotni značaj gospoda Pollundra in je zavoljo tega, če že ni natanko vnaprej vedel, da bodo Karla na tem obisku žalili, vsaj videl, da je to mogoče. Tudi ameriško dekle mu ni bilo všeč, čeprav si je nikakor ni bil morda predstavljal veliko lepše. Odkar se je gospod Green ukvarjal z njo, je bil celo presenečen nad lepoto, ki se ji je mogla pokazati na obrazu, in posebno nad bleskom njenih neukrotljivo švigajočih oči. Krila, ki bi bilo tako čvrsto oklepalo telo, kot ga je oklepalo njeno, ni bil še nikoli videl, drobne gube v rumenkastem, rahlem in trdnem blagu so kazale, kako močna je napetost. In vendar ni bilo Karlu prav nič do nje in kar rad bi se bil odpovedal temu, da ga odpelje v svoje sobe, ko bi bil mogel namesto tega odpreti vrata, na katerih kljuko je bil za vsak primer položil roke, stopiti v avtomobil ali, če voznik že spi, sam peš oditi v New York. Jasna noč z naklonjenim mu polnim mesecem je bila na voljo vsakomur, in da naj bi ga bilo morda zunaj na prostem strah, se je zdelo Karlu nesmiselno. Predstavljal si je - in prvič mu je postalo v tej sobani prijetno –, kako bo zjutraj – prej bi peš pač komaj prišel domov – presenetil strica. Sicer ni bil še nikoli v njegovi spalnici, tudi sploh ni vedel, kje je, vendar bi se že prevprašal tja. Potem bi potrkal in na vljudnostni »Naprej!« stekel v sobo in presenetil ljubega strica, katerega je doslej poznal vedno le oblečenega in zapetega do vratu, v spalni srajci, ko bi sedel zravnan v postelji in začudeno obračal oči k vratom. To pravzaprav morda niti še ni bilo veliko, vendar si je bilo treba samo misliti, kakšne posledice bi to utegnilo imeti. Mogoče bi z stricem prvič skupaj zajtrkovala, stric v postelji, on na stolu, zajtrk bi bil na mizici med njima, mogoče bi ta skupni zajtrk postal trajna skupna ustanova, mogoče bi se zavoljo takega zajtrkovanja, temu bi se celo skoraj ne bilo mogoče ogniti, srečevala pogosteje, ne samo enkrat na dan kakor doslej, in potem bi se mogla seveda tudi bolj odkrito pogovarjati. Saj navsezadnje je bilo krivo samo to, da se nista tako odkrito pogovarjala, če je bil danes do strica nekoliko neposlušen, ali bolje, trmoglav. In tudi če bo moral danes ostati čez noč tukaj – na žalost je vse kazalo na to, čeprav so ga puščali stati tu pri oknu, da se je kratkočasil sam zase –, mogoče bo postal ta nesrečni obisk prevrat na boljše v razmerju do strica, mogoče obhajajo strica v njegovi spalnici nocoj podobne misli.

Nekoliko utolažen se je zasukal. Pred njim je stala Klara, rekla je: »Kaj vam ni prav nič všeč pri nas? Mar se ne bi hoteli čutiti malo domači tukaj? Pridite, naredila bom še zadnji poskus.«

Odpeljala ga je počez skozi sobano k vratom. Pri neki stranski mizi sta sedela gospoda ob rahlo šumeči pijači, naliti v visoka kozarca, ki je bila Karlu neznana in bi ga bilo mikalo pokusiti jo. Gospod Green je opiral en komolec na mizo, ves njegov obraz je bil približan gospodu Pollundru, da bi mu ne bil mogel biti bolj; kdor ne bi bil poznal gospoda Pollundra, bi bil zdaj čisto lahko domneval, da se tu razpravlja o nečem hudodelskem in ne o kupčiji. Medtem ko je gospod Pollunder s prijaznim pogledom sledil Karlu k vratom, se Green, čeprav se človek vendar po navadi že nehote pridruži pogledom tistega, ki mu sedi nasproti, prav nič ni ozrl po Karlu, in temu se je zdelo, da to vedenje izraža nekakšno Greenovo prepričanje, da naj se skuša tukaj vsak, Karl zase in Green zase, uveljaviti s svojimi zmožnostmi, potrebna družabna povezava med njima bo s časom že nastala z zmago ali z uničenjem enega izmed njiju.

‘Če misli to,’ si je rekel Karl, ‘potem je norec. Jaz resnično nočem nič od njega, on pa naj me tudi pusti pri miru.’

Komaj da je stopil na hodnik, se je domislil, da se je verjetno vedel neotesano, ker se je dal s svojim pogledom, priklenjenim na Greena, Klari skoraj odvleči iz sobe. Toliko bolj voljno je zdaj stopal ob njej. Na poti po hodnikih spočetka ni verjel svojim očem, ko je videl, kako na vsakih dvajset korakov stoji bogato opravljen služabnik s svečnikom, katerega debeli držaj je vsak izmed njih oklepal z obema rokama.

»Nova električna napeljava je doslej vpeljana samo v jedilnico,« je pojasnila Klara. »To hišo sva kupila šele pred kratkim in jo dala povsem prezidati, kolikor je staro hišo, postavljeno na tako samosvoj način, sploh mogoče prezidati.

»Torej so tudi v Ameriki že stare hiše,« je rekel Karl.

»Seveda,« je s smehom rekla Klara in ga potegnila naprej. »Čudne pojme imate o Ameriki.«

»Nikar se mi ne posmehujte,« je rekel nejevoljno. Navsezadnje je on že poznal Evropo in Ameriko, ona pa samo Ameriko.

Medtem ko sta šla mimo, je Klara z nalahno iztegnjeno dlanjo odrinila neka vrata in rekla, ne da bi se ustavila: »Tu boste spali.«

Karl si je hotel seveda takoj ogledati sobo, Klara pa je nestrpno in skoraj kriče razložila, da je za to še dovolj časa in naj gre najprej z njo. Malo sta se vlekla sem in tja na hodniku, naposled pa je Karl menil, da se mu ni treba v vsem ravnati po Klari, iztrgal se ji je in stopil v sobo. Presenetljivo temo pred oknom mu je pojasnil drevesni vrh, ki se je zibal tam v vsem svojem obsegu. Slišati je bilo ptičje petje. V sobi sami, ki je mesečina še ni bila dosegla, resda ni bilo mogoče razločiti skoraj ničesar. Karl je obžaloval, da ni bil vzel s seboj električne ročne svetilke, ki mu jo je bil podaril stric. Saj je bila ročna svetilka v tej hiši nepogrešljiva, ko bi imeli nekaj takih svetilk, bi lahko poslali služabnike spat. Usedel se je na okensko polico in gledal in prisluškoval ven. Zdelo se je, kakor da se skozi listje starega drevesa rine splašena ptica. Nekje na polju se je zaslišalo piskanje nekega newyorškega predmestnega vlaka. Sicer je bilo tiho.

Vendar ne dolgo, zakaj naglo je prišla v sobo Klara. Vidno huda je zaklicala: »Kaj pa to pomeni?« in se plosknila z dlanjo po krilu. Karl ji je hotel odgovoriti šele, ko bi postala vljudnejša. Ona pa je prišla z dolgimi koraki k njemu, vzkliknila: »Torej ali hočete iti z menoj ali ne?« in ga namenoma ali samo v razburjenju tako sunila v prsi, da bi bil padel skozi okno, ko bi ne bil še zadnji trenutek zdrsnil z okenske police in z nogami dosegel sobnega poda.

»Zdaj bi bil skoraj padel ven,« je rekel očitajoče.

»Škoda, da se to ni zgodilo. Zakaj pa ste tako neotesani! Še enkrat vas bom potisnila dol.«

In zares ga je objela in ga s svojim telesom, ojeklenelim od športa, ker je bil spočetka osupel, da se je pozabil narediti težkega, odnesla skoraj do okna. Tam pa se je zavedel, se zasukal v bokih, da se je osvobodil, in jo oklenil.

»Oj, to me boli,« je rekla takoj.

Karl pa je zdaj sodil, da je ne sme več izpustiti. Dal ji je sicer toliko svobode, da je mogla po volji delati korake, vendar ji je sledil in je ni izpustil. V njeni ozki obleki jo je bilo tudi prav lahko držati objeto.

»Izpustite me,« je zašepetala, držeč razgreti obraz tesno ob njegovem, moral se je napenjati, da jo je videl, tako blizu mu je bila. »Izpustite me, dala vam bom nekaj lepega.« ‘Le zakaj tako zdihuje,’ je pomislil Karl, ‘nič je ne more boleti, saj je ne stiskam,’ in je še ni izpustil. Na lepem pa, potem ko je za trenutek molče nepazljivo stal, je ob svojem životu spet začutil njeno naraščajočo moč, in že se mu je izvila, z dobro izkoriščenim prijemom ga je zgrabila od zgoraj, odbijala njegove noge s tem, da je postavljala svoja stopala v neki neznani bojni tehniki, in ga gnala pred seboj, čudovito enakomerno zajemajoč sapo, proti steni. Tam pa je bil kanape, nanj je položila Karla in rekla, ne da bi se preveč sklonila nadenj: »Zdaj pa se gani, če se moreš.«

»Mačka, divja mačka,« je ravno še mogel zaklicati Karl iz mešanice besa in sramu, v katero je bil pogreznjen. »Saj si znorela, ti divja mačka!«

»Pazi, kaj govoriš,« je rekla in ena roka ji je zdrsnila k njegovemu vratu in ga začela tako močno daviti, da Karl sploh ni mogel nič drugega kot loviti sapo, medtem ko je ona drugo dlan približala njegovemu licu, se ga kakor za poskus dotaknila, potem pa dlan vedno znova in sicer vsakokrat više odmaknila v zrak, tako da bi mu bila mogla z njo vsak trenutek prisoliti zaušnico.

»Kako bi bilo,« je vprašala ob tem, »če bi te hotela za kazen, ker si se tako vedel do dame, poslati domov s krepko klofuto? Mogoče bi ti koristilo za tvojo prihodnjo življenjsko pot, čeprav bi to ne bil lep spomin. Saj se mi smiliš in si še kar čeden fant, in ko bi se bil učil džiudžica, bi me bil verjetno premlatil. Pa vendar, pa vendar – prav neznansko me mika, da bi te oklofutala, ko tako ležiš tukaj. Verjetno bom to obžalovala; če pa to vendarle storim, potem vedi že zdaj, da bom storila to skoraj proti svoji volji. In potem se seveda ne bom zadovoljila z eno zaušnico, temveč bom ploskala po levi in po desni, dokler ti ne otečejo lica. In mogoče si poštenjak – to bi skoraj verjela – in z zaušnicami ne boš hotel več živeti in se boš spravil s sveta. Zakaj pa si tudi bil tak do mene? Ali ti morda nisem všeč? Se ne izplača priti v mojo sobo? Pazi! Zdaj bi ti bila ponevedoma skoraj že prilepila klofuto. Če jo boš torej danes še odnesel, potem se prihodnjič lepše vedi. Jaz nisem tvoj stric, ki mu lahko kljubuješ. Sicer pa te hočem opozoriti tudi še na to, da nikar ne misli, če te izpustim, ne da bi te oklofutala, da sta tvoj sedanji položaj in resnična oklofutanost s stališča časti isto. Če bi hotel to verjeti, potem bi te vendarle rajši resnično oklofutala. Kaj bo le rekel Mack, če mu povem vse to?«

Ob spominu na Macka je izpustila Karla, v njegovih nerazločnih mislih se mu je Mack zazdel kakor osvoboditelj. Še za kratek hipec je čutil Klarino dlan na vratu, zato se je še malo zasukal in potem obležal pri miru.

Klara ga je pozvala, naj vstane, pa ni odgovoril in se ni zganil. Prižgala je nekje svečo, v sobi je postalo svetlo, na stropu se je pokazal cikcakast vzorec, Karl pa je ležal z glavo tako oprt na blazinico, kakor ga je bila položila Klara, in se ni premaknil niti za prst. Klara je hodila sem in tja po sobi, krilo ji je šumelo okoli nog, verjetno se je pri oknu za daljši čas ustavila.

»Si se izkujal?« je zaslišal potem njeno vprašanje.

Karlu je bilo težko ob občutku, da ne more imeti miru v tej sobi, ki mu jo je vendar gospod Pollunder namenil za to noč. To dekle je hodilo sem ter tja, se ustavljalo in govorilo, Karl pa ga je bil vendar tako neizrekljivo sit. Njegova edina želja je bila naglo se naspati in oditi od tod. Sploh ni maral več v posteljo, ostati je hotel kar tu na kanapeju. Prežal je samo na to, da bi odšla, da bi skočil za njo k vratom, jih zapahnil in se potem spet vrgel na kanape. Čutil je takšno potrebo, da bi se pretegnil in zazdehal, vendar pred Klaro tega ni hotel storiti. In tako je ležal, strmel kvišku, čutil, kako mu obraz postaja vedno bolj nepremičen, in muha, ki ga je obkrožala, mu je migetala pred očmi, ne da bi prav vedel, kaj je to.

Klara je spet stopila k njemu, sklonila se je tja, kamor so bili usmerjeni njegovi pogledi, in ko bi se ne bil premagal, bi jo bil moral zdaj že gledati.

»Zdaj grem,« je rekla. »Mogoče se ti bo pozneje zahotelo priti k meni. Vrata k mojim sobam so četrta, računajoč od teh vrat tukaj, na tej strani hodnika. Greš torej mimo troje naslednjih vrat in tista, h katerim prideš potem, so prava. Ne bom se vrnila več dol v jedilnico, temveč bom ostala v svoji sobi. Sicer pa si me tudi pošteno utrudil. Ne bom te ravno čakala, ampak če hočeš priti, pridi. Spomni se, da si obljubil, da mi boš zaigral nekaj na klavir. Mogoče pa sem te spravila čisto ob živce in se ne moreš več ganiti, tedaj ostani in se naspi. Očetu za zdaj o najinem ruvanju ne bom rekla nobene besede; to pripominjam za primer, da bi te to skrbelo.« Nato se je, čeprav je bila govorila o utrujenosti, z dvema skokoma pognala iz sobe.

Karl se je takoj usedel na kanapeju, to ležanje mu je bilo postalo že neznosno. Da bi se malo razgibal, je stopil k vratom in pogledal ven na hodnik. Kakšna tema je bila tam! Bil je vesel, ko je vrata zaprl in zapahnil in stal spet pri mizi v svitu sveče. Odločen je bil, da ne ostane več v tej hiši, temveč da pojde dol h gospodu Pollundru, mu odkrito pove, kako je Klara ravnala z njim – bilo mu je prav vseeno priznati svoj poraz – in s to pač zadostno utemeljitvijo zaprosi za dovoljenje, da bi se smel odpeljati ali oditi domov. Če bi imel gospod Pollunder kakšen ugovor proti tej takojšnji vrnitvi domov, potem ga je mislil Karl vsaj prositi, naj mu da služabnika, da ga odpelje k najbližjemu hotelu. Na način, kakršnega si je pripravljal Karl, človek sicer po navadi ne ravna s prijaznimi gostitelji, še redkeje pa ravnajo z gostom tako, kakor je storila Klara. Še celó svojo obljubo, da gospodu Pollundru za zdaj ne bo nič povedala o ruvanju, je imela za prijaznost, to je bilo pa res že v nebo vpijoče. Saj mar je bil Karl povabljen na rokoborbo, tako da bi bilo zanj sramotno, da ga je vrglo dekle, ki je verjetno večji del svojega življenja prebilo s tem, da se je učilo rokoborskih zvijač? Navsezadnje jo je morda celo poučeval Mack. Kar naj mu vse pove: ta je bil gotovo uvideven, to je Karl vedel, čeprav ni imel nikoli priložnosti, da bi bil to podrobneje spoznal. Karl pa je tudi vedel, da bi, ko bi ga Mack poučeval, napredoval še veliko hitreje od Klare; potem bi nekega dne prišel spet sem, najverjetneje nepovabljen, seveda bi najprej preiskal kraj, ki ga je Klara natanko poznala in ji je bila to velika prednost, potem pa bi zgrabil prav to Klaro in izprašil z njo ta isti kanape, na katerega ga je danes vrgla.

Zdaj je šlo samo za to, da najde pot nazaj v sobano, kjer je v prvi raztresenosti verjetno tudi položil svoj klobuk na neprimeren kraj. Svečo bo vzel seveda s seboj, pa še pri svetlobi se ne bo lahko znajti. Tako na primer še tega ni vedel, ali je ta soba v isti višini kakor jedilnica. Na poti sem ga je Klara ves čas tako vlekla, da se sploh ni mogel razgledovati. Njegove misli so bile tudi zaposlene z gospodom Greenom in s služabniki, ki so držali svečnike; skratka, zdaj zares še tega ni vedel, ali sta prehodila ene ali dvoje ali morda sploh nobenih stopnic. Kolikor je lahko sklepal po razgledu, je ležala soba precej visoko, zato si je skušal domišljati, da sta prišla po stopnicah, pa saj se je bilo treba povzpeti po stopnicah že k hišnemu vhodu, zakaj ne bi mogla biti tudi ta stran hiše zvišana? Ko bi bilo vsaj na hodniku videti kak svetlobni sij izza kakih vrat ali slišati kak glas iz daljave, tudi če bi bil še tako tih.

Njegova žepna ura, stričevo darilo, je kazala enajst, vzel je svečo in odšel ven na hodnik. Vrata je pustil odprta za primer, da bi bilo njegovo iskanje brezuspešno, tako da bi spet našel vsaj svojo sobo in potem, v prav skrajni sili, vrata v Klarino sobo. Da bi si zagotovil, da se vrata ne zaprejo sama od sebe, jih je zastavil s stolom. Na hodniku se je pokazala težava, da je proti Karlu – seveda je šel proč od Klarinih vrat na – levo vlekel prepih, ki je bil sicer čisto šibek, pa bi bil vendar lahko ugasil svečo, tako da je moral Karl varovati plamen z dlanjo in se povrhu dostikrat ustavljati, da si je potlačeni plamen opomogel. Tako je napredoval le počasi in pot se je zdela zato dvakratno dolga. Prišel je že mimo dolgih površin sten, ki so bile povsem brez vrat, tako da si ni bilo mogoče misliti, kaj je za njimi. Potem so prihajala spet vrata zraven vrat, skušal je nekatera odpreti, pa so bila zaklenjena in v prostorih očitno ni stanoval nihče. To je bilo zapravljanje prostora brez primere, in Karl je mislil na vzhodne newyorške mestne četrti, ki mu je bil stric obljubil, da mu jih pokaže, kjer je baje v majhni sobi živelo po več družin in je bil dom ene družine sobni kot, v katerem so se otroci zbirali okoli svojih staršev. Tu pa je bilo toliko sob praznih in so bile samo za to, da je votlo zazvenelo, če je človek udaril po vratih. Karlu se je zazdelo, da so gospoda Pollundra zapeljali lažni prijatelji in da je zagledan v svojo hčer in od tega pokvarjen. Stric ga gotovo pravilno presoja, in samó njegovo načelo, da noče nič vplivati na Karlovo presojanje ljudi, je krivo tega obiska in teh blodenj po hodnikih. Karl je bil namenjen, da to stricu drugi dan brez pomišljanja pove, zakaj po svojem načelu bo stric rad in mirno poslušal tudi to, kar sodi nečak o njem. Sicer pa je bilo to načelo morda edino, kar Karlu pri njegovem stricu ni bilo pogodu, pa še ta pridržek ni bil brezpogojen.

Na lepem je stene na eni strani zmanjkalo in namesto nje je bila tam ledeno mrzla marmornata ograja. Karl je postavil svečo zraven sebe in se previdno sklonil čez. Nasproti mu je zavela temna praznota. Če je bila to glavna dvorana v hiši – v soju sveče se je pokazal kos stropa, ki je bil obokane oblike –, kako da niso tudi vstopili skozi to dvorano? Le čemu je bil tu ta veliki, globoki prostor? Saj je človek stal tu gori kakor na koru v cerkvi. Karlu je bilo skoraj žal, da ne bo mogel do jutri ostati v tej hiši, bilo bi mu všeč, ko bi ga gospod Pollunder vodil povsod okoli pri dnevni svetlobi in mu vse razložil.

Sicer pa ograja ni bila dolga, kmalu je Karla spet sprejel zaprt hodnik. Ko je hodnik iznenada zavil, je Karl z vso močjo zadel v zid, in samo zato, ker je z neprenehno skrbjo krčevito držal svečo, mu na srečo ni padla iz roke in ni ugasnila. Ker hodniku ni hotelo biti konca, ker se ni bilo mogoče nikjer razgledati skozi okno, ker se ni ne visoko ne globoko nič zganilo, je Karl že mislil, da hodi kar naprej po istem krožnem hodniku naokoli, in je že upal, da bo morda spet našel odprta vrata svoje sobe, vendar se niso povrnila ne vrata ne ograja. Doslej Karl ni maral na glas zaklicati, ker ob tako pozni uri ni hotel delati hrupa v tuji hiši, zdaj pa je sprevidel, da to v tej neosvetljeni hiši ne more biti narobe, in ravno se je pripravljal, da bi glasno zaklical »Hej!« na obe strani hodnika, ko je uzrl majhno luč, ki se je bližala iz smeri, iz katere je bil prišel sam. Šele zdaj je mogel oceniti, kako dolg je ravni hodnik; hiša je bila trdnjava, ne vila. Karlovo veselje nad to rešilno lučjo je bilo tako veliko, da je povsem pozabil na previdnost in stekel proti njej; že ob prvih skokih je njegova sveča ugasnila. Ni se zmenil za to, saj zdaj je ni več potreboval, tu mu je prihajal naproti star služabnik s svetilko, ta mu že pokaže pravo pot.

»Kdo ste?« je vprašal služabnik in podržal Karlu svetilko k obrazu in s tem hkrati osvetlil tudi svojega. Njegov obraz je bil videti nekoliko tog zaradi velike bele polne brade, ki se je šele na prsih iztekala v svilaste kodrčke. ‘To mora biti zvest služabnik, da mu puščajo nositi takšno brado,’ je pomislil Karl in si nepretrgoma ogledoval to brado vzdolž in počez, ne da bi se čutil oviran s tem, da je tudi sam opazovan. Sicer pa je takoj odgovoril, da je gost gospoda Pollundra, da bi hotel iz svoje sobe priti v jedilnico, pa je ne more najti.

»A tako,« je rekel služabnik, »nismo še vpeljali električne luči.«

»Vem,« je rekel Karl.

»Ali ne bi hoteli prižgati svoje sveče ob moji svetilki?« je vprašal služabnik.

»Prosim,« je rekel Karl in storil to.

»Tu po teh hodnikih tako vleče,« je rekel služabnik, »sveča prav lahko ugasne, zato imam jaz svetilko.«

»Da, svetilka je dosti bolj priročna,« je rekel Karl.

»Vi ste od sveče tudi že vsi pokapljani,« je rekel služabnik in osvetljeval s svečo Karlovo obleko.

»Saj tega pa sploh opazil nisem!« je vzkliknil Karl in bilo mu je zelo žal, ker je bila to črna obleka, o kateri je bil stric rekel, da se mu poda najbolj izmed vseh. Zdaj se je spomnil, da tudi ruvanje s Klaro obleki najbrž ni koristilo. Služabnik je bil dovolj ustrežljiv, da je obleko očistil, kolikor se je tako na naglo dalo; Karl se je vedno znova obračal pred njim in mu pokazal še tu in še tam kak madež, in služabnik ga je poslušno odstranil.

»Zakaj pa pravzaprav tukaj tako vleče?« je vprašal Karl, ko sta šla že naprej.

»Tu bo treba pač še veliko zidati,« je rekel služabnik, »sicer so že začeli prezidavati, ampak to gre zelo počasi. Zdaj pa še gradbeni delavci stavkajo, kakor mogoče veste. S takšno zidavo ima človek veliko jeze. Tu so zdaj naredili nekaj velikih prebojev skozi zid, ki jih nihče ne zazida, in prepih vleče po vsej hiši. Ko bi jaz ne imel ušes čisto zamašenih z vato, sploh ne bi vzdržal.«

»Potem moram najbrž govoriti glasneje?« je vprašal Karl.

»Ne, razločen glas imate,« je rekel služabnik. »Ampak da se vrnem k tej zidavi; posebno tukaj blizu kapele, ki jo bo treba pozneje brezpogojno ločiti od ostale hiše, že kar ni mogoče prenašati prepiha.«

»Ograja, mimo katere človek pride na tem hodniku, se torej izteka v kapelo?«

»Da.«

»To sem si takoj mislil,« je dejal Karl.

»Zelo znamenita je,« je rekel služabnik, »ko bi je ne bilo, bi gospod Mack najbrž ne bil kupil hiše.«

»Gospod Mack?« je vprašal Karl, »mislil sem, da je hiša last gospoda Pollundra?«

»Kajpada,« je rekel služabnik, »ampak gospod Mack je bil vendarle odločilen pri tem nakupu. Ne poznate gospoda Macka?«

»O pač,« je rekel Karl. »Ampak v kakšni zvezi pa je z gospodom Pollundrom?«

»Gospodičnin ženin je,« je rekel služabnik.

»Tega seveda nisem vedel,« je rekel Karl in obstal.

»Ste se temu tako zelo začudili?« je vprašal služabnik.

»Hočem si le stvari spraviti v red. Saj če človek ne pozna takih razmerij, lahko dela največje napake,« je odgovoril Karl.

»Čudim se samo, kako da vam niso o tem nič povedali,« je rekel služabnik.

»Da, zares,« je osramočeno rekel Karl.

»Verjetno so mislili, da to veste,« je rekel služabnik, »saj stvar ni nič novega. Sicer pa sva tukaj,« in odprl je neke duri, za katerimi se je pokazalo stopnišče, ki je navpično držalo k zadnjim vratom jedilnice, prav tako kakor ob prihodu močno razsvetljene.

Preden je Karl vstopil v jedilnico, iz katere je bilo nespremenjeno slišati glasova gospoda Pollandra in gospoda Greena kakor pred pač že dvema urama, je rekel služabnik: »Če hočete, vas počakam tukaj in vas potem odpeljem v vašo sobo. Vendarle so težave, če naj bi se človek tukaj spoznal kar prvi večer.«

»Ne bom se več vrnil v svojo sobo,« je rekel Karl in ni vedel, zakaj je ob tem pojasnilu postal žalosten.

»Saj ne bo tako hudo,« je rekel služabnik, smehljajoč se nekoliko zviška, in ga potrepljal po laktu. Verjetno si je bil Karlove besede razložil tako, da je Karl namenjen ostati vso noč v jedilnici, se pomenkovati z gospodoma in piti z njima. Karl se zdaj ni želel izpovedovati, povrhu pa je mislil, da bi mu mogel služabnik, ki mu je bil bolj pogodu ko drugi tukajšnji služabniki, potem vendarle pokazati, kje drži pot proti New Yorku, zato je rekel: »če me hočete tu počakati, bo to gotovo velika prijaznost in jo hvaležno sprejmem. Vsekakor bom prišel čez kratek čas ven in vam potem povedal, kaj bom počel nadalje. Mislim že, da mi bo vaša pomoč še potrebna.« »Dobro,« je rekel služabnik, postavil svetilko na pod in se usedel na nizek podstavek, ki je bil prazen, verjetno tudi zaradi prezidavanja hiše. »Počakal bom torej tukaj. Tudi svečo lahko pustite pri meni,« je še rekel služabnik, ko je Karl hotel iti z gorečo svečo v dvorano.

»Pa sem res raztresen,« je dejal Karl in podal svečo služabniku, ta pa mu je samo pokimal, ne da bi bilo mogoče vedeti, ali je storil to namenoma ali pa je bilo to le zato, ker si je pogladil brado.

Karl je odprl vrata, ki so brez njegove krivde glasno zažvenketala, zakaj narejena so bila iz ene same steklene plošče, ki se je skoraj upognila, če je kdo vrata naglo odprl in jih držal samo za kljuko. Karl jih je prestrašen izpustil, zakaj hotel je bil vstopiti ravno posebno potihoma. Ne da bi se še kaj obračal, je še opazil, kako je za njim služabnik, ki se je bil očitno spustil s svojega podstavka, previdno in povsem brez šuma zaprl vrata.

»Oprostita mi, da motim,« je rekel Karl gospodoma, ki sta ga gledala z velikima, začudenima obrazoma. Hkrati pa je s pogledom preletel sobano, ali ne bi mogel kje hitro najti svojega klobuka. Vendar ga ni bilo nikjer videti, z jedilne mize je bilo povsem pospravljeno, lahko pa da so klobuk, kakor bi bilo to neprijetno, na kak način odnesli naprej v kuhinjo.

»Kje pa ste pustili Klaro?« je vprašal gospod Pollunder, ki mu sicer, kakor je bilo videti, motnja ni bila nevšečna, zakaj takoj se je usedel drugače v naslanjaču in se obrnil naravnost proti Karlu. Gospod Green je zaigral neprizadetega, izvlekel je listnico, ki je bila po velikosti in debelosti nekaj neznanskega med listnicami, zdelo se je, da po njenih mnogih predelkih išče neko reč, vendar je med iskanjem prebiral tudi druge papirje, ki so mu ravno prišli pod roko.

»Imel bi prošnjo, ki je ne smete razumeti narobe,« je dejal Karl, šel prav naglo h gospodu Pollundru in položil, da bi mu bil prav blizu, roko na ročno naslonilo fotelja.

»Kakšna prošnja naj to neki bo?« je vprašal gospod Pollunder in gledal Karla z odkritim, poštenim pogledom. »Seveda je že izpolnjena.« In objel je Karla in ga potegnil k sebi med svoje noge. Karl je to rad sprejemal, čeprav se je v splošnem čutil le preveč odraslega za takšno ravnanje. Seveda pa je zdaj postalo težje izreči prošnjo.

»Kako vam je pravzaprav všeč pri nas?« je vprašal gospod Pollunder. »Ali se ne zdi tudi vam, da se človek na deželi tako rekoč osvobodi, ko pride iz mesta? V splošnem« – in pogled, ki ga ni bilo mogoče narobe razumeti in ki ga je Karl nekoliko zakrival, je po strani šinil proti gospodu Greenu – »v splošnem imam jaz ta občutek vedno znova, vsak večer.«

‘Govori tako,’ je pomislil Karl, ‘kakor da ne bi vedel nič o tej veliki hiši, o neskončnih hodnikih, o kapeli, o praznih sobah, o temi vsepovsod.’

»No,« je rekel gospod Pollunder, »prošnjo!« in prijateljsko je stresel Karla, ki je stal nemo ob njem.

»Prosim,« je rekel Karl, in naj je še tako zelo pridušil glas, ni se dalo preprečiti, da ne bi bil zraven sedeči Green vsega slišal, Karl pa bi bil prošnjo, ki bi se morebiti dala razumeti kot žalitev Pollundra, tako rad zamolčal pred njim – »prosim, pustite me še zdaj, ponoči, domov.«

In ker je bilo najhujše izrečeno, se je vse drugo toliko hitreje usulo za tem, govoril je, ne da bi uporabil le najmanjšo laž, reči, na katere prej pravzaprav sploh ni bil mislil. »Za vse na svetu bi rad šel domov. Rad bom spet prišel, zakaj kjer ste vi, gospod Pollunder, sem tudi jaz rad. Samo danes ne morem ostati tu. Saj veste, da mi stric tega obiska ni rad dovolil. Gotovo je imel za to tehtne razloge, kakor za vse, kar stori, jaz pa sem bil toliko predrzen, da sem si prav izsilil dovoljenje, čeprav je stric vedel, da to ni pametno. Kratko malo zlorabil sem njegovo ljubezen do mene. Kakšne pomisleke je imel proti temu obisku, je zdaj tako vseeno, vem samo prav zanesljivo, da med temi pomisleki ni bilo ničesar, kar bi moglo žaliti vas, gospod Pollunder, ki ste najboljši, med vsemi najboljši prijatelj mojega strica. Nihče drug se niti prav od daleč ne more primerjati z vami po prijateljstvu mojega strica. Saj to je tudi edino opravičilo za mojo neubogljivost, vendar ne zadostno. Mogoče nimate natančnega vpogleda v razmerje med mojim stricem in menoj, zato bom govoril samo o tistem, kar je najbolj očitno. Dokler moje učenje angleščine ni končano in dokler se ne razgledam dovolj po praktičnem trgovanju, sem povsem odvisen od dobrote svojega strica, ki jo kot krvni sorodnik resda lahko uživam. Ne smete misliti, da bi si mogel že zdaj pošteno – in vsega drugega naj me obvaruje Bog – služiti kruh. Za to je bilo na žalost moje šolanje premalo praktično. Kot povprečen šolar sem naredil štiri razrede evropske gimnazije, to pa pomeni za služenje denarja veliko manj ko nič, zakaj naše gimnazije so po učnih načrtih zelo nazadnjaške. Vi bi se smejali, če bi vam hotel pripovedovati, česa sem se učil. Če študiraš naprej, dokončaš gimnazijo in greš na vseučilišče, se verjetno vse spet kako izravna in imaš na koncu urejeno izobrazbo, s katero se je mogoče česa lotiti in ki ti da odločnost za služenje denarja. Jaz pa sem bil žal iztrgan iz tega povezanega študija; včasih se mi zdi, da sploh ničesar ne znam, in naposled bi bilo tudi vse, kar bi mogel znati, za Američana še vedno premalo. Prav zadnji čas ustanavljajo tu in tam v moji domovini reformirane gimnazije, kjer se človek uči tudi modernih jezikov in mogoče tudi trgovskih znanosti; ko sem jaz prišel iz ljudske šole, tega še ni bilo. Moj oče me je sicer hotel dati učiti angleščine, vendar, prvič, tedaj nisem mogel slutiti, kakšna nesreča me bo zadela in kako bom potreboval angleščino, in drugič, za gimnazijo sem se moral veliko učiti, tako da za druga opravila nisem imel posebno dosti časa. – Vse to sem omenil, da bi vam pokazal, kako zelo sem odvisen od svojega strica in kakšne dolžnosti imam zato tudi do njega. Gotovo mi boste priznali, da si pri takih razmerah ne smem dovoliti, da bi storil tudi le najmanjšo reč proti njegovi volji, tudi če jo samo slutim. In zato moram, da vsaj napol popravim napako, ki sem jo zagrešil proti njemu, takoj domov.«

Med tem Karlovim dolgim govorom je gospod Pollunder pazljivo poslušal, večkrat, posebno kadar je bil omenjen stric, je Karla, čeprav neopazno, stisnil k sebi in se nekajkrat resno in kakor pričakujoče ozrl proti Greenu, ki je bil še naprej zaposlen s svojo listnico. Karl pa je, kolikor jasneje mu je med njegovim govorom prihajal v zavest njegov položaj glede na strica, postajal vedno nemirnejši in se skušal nehote izviti iz Pollundrovega objema. Tu ga je vse utesnjevalo; pot k stricu skozi steklena vrata, po stopnicah, skozi drevored, po deželnih cestah, skozi predmestja k veliki prometni cesti, ki se je iztekala v stričevo hišo, se mu je zdela nekaj, kar sodi strogo skupaj, kar leži prazno, gladko in kakor pripravljeno zanj in s krepkim glasom kliče po njem. Dobrota gospoda Pollundra in ostudnost gospoda Greena sta se zlivali, Karl ni hotel iz te zadimljene sobe imeti zase nič drugega ko dovoljenje, da se lahko poslovi. Čutil se je sicer zapet pred gospodom Pollundrom in pripravljen na boj z gospodom Greenom, vendar ga je od vsepovsod navdajala neka nedoločna bojazen, katere sunki so mu kalili pogled.

Stopil je za korak nazaj in stal zdaj enako oddaljen od gospoda Pollundra in od gospoda Greena.

»Ali mu niste hoteli nekaj reči?« je vprašal gospod Pollunder gospoda Greena in ga kakor proseče prijel za roko.

»Nič ne vem, kaj naj bi mu rekel,« je dejal gospod Green, ki je bil naposled potegnil neko pismo iz žepa in ga položil predse na mizo. »Prav hvale je vredno, da se hoče vrniti. k svojemu stricu, in kolikor človek more vnaprej vedeti, bi bilo verjeti, da bo stricu s tem naredil posebno veselje. Razen če je tako, da je s svojo neposlušnostjo strica že preveč razhudil, kar je pač tudi mogoče. Res je težko reči kaj določnega; midva sva sicer oba stričeva prijatelja in težko bi bilo spoznati kake različne stopnje med mojim prijateljstvom in prijateljstvom gospoda Pollundra, vendar stricu ne moremo gledati v notranjost, in prav posebno ne čez mnoge kilometre, ki nas tukaj ločijo od New Yorka.«

»Prosim, gospod Green,« je rekel Karl in se s samopremagovanjem približal gospodu Greenu. »Po vaših besedah slišim, da se zdi tudi vam najboljše, da se takoj vrnem.«

»Tega nikakor nisem rekel,« je dejal gospod Green in se zatopil v ogledovanje pisma, kateremu je z dvema prstoma vlekel sem in tja po robovih. Bilo je videti, kakor da hoče s tem namigniti, da mu je vprašanje zastavil gospod Pollunder in da je njemu tudi odgovoril, medtem ko s Karlom pravzaprav nima nič opraviti.

Medtem je bil gospod Pollunder stopil h Karlu in ga blago potegnil proč od gospoda Greena k enemu izmed velikih oken. »Ljubi gospod Rossmann,« je rekel, sklonjen h Karlovemu ušesu, si za pripravo obrisal z robcem obraz in se, ko se je ustavil pri nosu, useknil, »saj vendar ne boste mislili, da vas hočem proti vaši volji zadržati tukaj. O tem ne more biti nobenega govora. Avtomobila vam sicer ne morem ponuditi, ker stoji daleč od tod v neki javni garaži, ker še nisem imel časa, da bi si bil tukaj, kjer vse šele nastaja, uredil svojo. Voznik pa spet ne spi tukaj v hiši, temveč v bližini garaže, zares sam ne vem kje. Povrhu tudi sploh ni njegova dolžnost, da bi bil zdaj doma, njegova dolžnost je samo, da zgodaj zjutraj ob pravem času pripelje avtomobil pred hišo. Vendar vse to ne bi nič oviralo vaše takojšnje vrnitve, zakaj če vztrajate pri tem, vas precej pospremim do najbližje postaje mestne železnice, ki je resda tako zelo oddaljena, da najbrž ne bi prišli dosti prej domov, kakor če se hočete zjutraj – saj se odpeljemo že ob sedmih – odpeljati z menoj v mojem avtomobilu.«

»Tedaj, gospod Pollunder, bi se vendarle rajši peljal z mestno železnico,« je rekel Karl. »Na mestno železnico sploh nisem bil pomislil. Sami pravite, da pridem z mestno železnico prej ko zjutraj z avtomobilom.«

»Razlika pa je čisto majhna.«

»Pa vendar, pa vendar, gospod Pollunder,« je rekel Karl, »v spominu na vašo prijaznost bom vedno rad prihajal semkaj, seveda s pogojem, da me boste po mojem današnjem vedenju še hoteli vabiti, in mogoče bom znal prihodnjič bolje izraziti, zakaj mi je danes tako pomembna vsaka minuta, za katero lahko strica prej vidim.« In kakor da je že dobil dovoljenje, da sme oditi, je pristavil: »Nikakor pa me ne smete spremljati. Saj je tudi povsem nepotrebno. Zunaj je služabnik, ki me bo rad pospremil na postajo.« In ob zadnjih besedah je že stopal skozi sobo, da v naglici še poslednjič poskusi, ali bi se njegov klobuk vendarle dal najti.

»Ali vam ne bi mogel pomagati s čepico?« je rekel gospod Green in potegnil iz žepa čepico. »Morda vam bo po naključju prav.«

Karl je osupel obstal in rekel: »Saj vam vendar ne bom jemal vaše čepice. Prav lahko odidem razoglav. Prav ničesar ne potrebujem.«

»To ni moja čepica. Le vzemite!«

»Potem pa hvala,« je rekel Karl, da se ne bi zadrževal, in vzel čepico. Nataknil si jo je in se najprej zasmejal, ker mu je bila tako povsem prav, vzel jo je spet v roko in jo opazoval, vendar ni mogel najti tiste posebnosti, ki jo je iskal na njej; bila je povsem nova čepica. »Tako zelo mi je prav!« je rekel.

»Torej prav vam je!« je vzkliknil gospod Green in udaril po mizi.

Karl je šel proti vratom, da bi poklical služabnika, kar je gospod Green vstal, se pretegnil po obilni večerji in dolgem počitku, se krepko potrkal po prsih in rekel z glasom, ki je bil sredi med nasvetom in ukazom: »Preden odidete, se morate posloviti od gospodične Klare.«

»To morate,« je rekel tudi gospod Pollunder, ki je bil prav tako vstal. Njegovemu glasu se je poznalo, da mu besede ne prihajajo od srca, onemoglo si je spustil dlani k hlačnemu šivu in si vedno znova odpenjal in zapenjal suknjo, ki je bila po trenutni modi kratka in je segala komaj do bokov, to pa se je debelim ljudem, kakor je bil gospod Pollunder, slabo podalo. Sicer pa je imel človek, ko je slednji tako stal zraven gospoda Greena, razločen vtis, da debelost gospoda Pollundra ni zdrava; hrbet je bil v vsej svoji gmoti nekoliko upognjen, trebuh je bil videti mehak in nevzdržen, pravo breme, in obraz je bil na pogled bled in izmučen. Drugače je stal tu gospod Green, ki je bil mogoče še nekaj debelejši od gospoda Pollundra, vendar je bila to sestavna debelost, katere deli so se nosili med seboj, stopala so bila po vojaško staknjena, glavo je držal pokonci in jo zibal; zdel se je kakor velik telovadec, prednjak.

»Pojdite torej,« je nadaljeval gospod Green, »najprej h gospodični Klari. To vam bo gotovo lahko v kratek čas in se tudi zelo dobro ujema z mojo razdelitvijo časa. Imam vam namreč, preden odidete od tod, resnično povedati nekaj zanimivega, kar utegne verjetno biti odločilno tudi za vašo vrnitev. Na žalost me veže višji ukaz, da vam pred polnočjo ne smem nič izdati. Lahko si mislite, da mi je tudi samemu žal, saj mi moti nočni počitek, ampak držim se svojega naročila. Zdaj je četrt na dvanajst, lahko se torej še do konca pomenim z gospodom Pollundrom o svojih kupčijah, vaša navzočnost pa bi pri tem samo motila in lahko boste prebijali prijetne trenutke z gospodično Klaro. Natanko ob dvanajstih pridite potem spet semkaj, tu boste zvedeli, kar je potrebno.«

Ali bi bil mogel Karl odkloniti to zahtevo, ki je od njega zares terjala samo najmanjšo mero vljudnosti in hvaležnosti do gospoda Pollundra in ki jo je povrhu izrekel sicer neudeležen, robat mož, medtem ko je gospod Pollunder, ki je bil prizadet, z besedami in s pogledi kar najbolj varčeval? In kaj je bilo tisto zanimivo, kar bi smel zvedeti šele opolnoči? Če ne bi njegove vrnitve pospešilo vsaj za tiste tri četrt ure, za kolikor jo je zdaj odložilo, potem bi ga malo zanimalo. Njegov največji dvom pa je bil, ali sploh more iti h Klari, ki je vendar njegova sovražnica. Ko bi vsaj imel pri sebi tolkač, ki mu ga je stric podaril za pisemski obtežilnik! Saj Klarina soba utegne biti prav nevaren brlog. Vendar je bilo zdaj povsem nemogoče reči le trohico proti Klari, ker je bila Pollundrova hči in celo, kakor je bil medtem slišal, Mackova nevesta. Saj bi se bila morala vesti z njim le za malenkost drugače, pa bi jo zaradi njenih zvez odkrito občudoval. Se je preudarjal o vsem tem, ko je že opazil, da sploh ne terjajo preudarjanja od njega, zakaj Green je odprl vrata in rekel služabniku, ki je skočil s podstavka: »Odpeljite tega mladeniča h gospodični Klari.«

‘Tako se izvršujejo povelja,’ je mislil Karl, ko ga je služabnik, skoraj tekoč, stokaje od starostne oslabelosti, vlekel po posebno kratki poti proti Klarini sobi. Ko je Karl prišel mimo svoje sobe, kjer so bila vrata še vedno odprta, je hotel, morda da bi se umiril, za trenutek stopiti vanjo. Vendar mu služabnik tega ni dal.

»Ne,« je rekel, »h gospodični Klari morate. Saj ste sami slišali.«

»Samo za trenutek bi se bil pomudil notri,« je dejal Karl in mislil na to, da bi se za spremembo malo vrgel na kanape, da bi se mu čas hitreje pomikal proti polnoči.

»Nikar mi ne otežujte izpolnitve mojega naročila,« je rekel služabnik.

‘Menda mi šteje za kazen, da moram h gospodični Klari,’ je pomislil Karl in naredil nekaj korakov, potem pa iz trme spet obstal.

»Pridite vendar, mladi gospod,« je rekel služabnik, »ko ste že tukaj. Vem, hoteli ste še v noči oditi, pač ne gre vse po želji, saj sem vam takoj rekel, da to skorajda ne bo mogoče.«

»Da, oditi hočem in bom tudi odšel,« je rekel Karl, »in zdaj se hočem od gospodične Klare samo posloviti.«

»Tako?« je rekel služabnik in Karl je lepo videl na njem, da mu tudi besedice ne verjame. »Zakaj pa se potem ne greste poslovit; pridite vendar.«

»Kdo je na hodniku?« je zazvenel Klarin glas, in videla sta, kako se je sklonila iz nekih bližnjih vrat, držeč v roki veliko namizno svetilko z rdečim senčnikom. Služabnik je odhitel k njej in ji povedal svoje sporočilo. Karl je počasi prišel za njim.

»Pozno prihajate,« je rekla Klara.

Karl za zdaj ni odgovoril, rekel je služabniku potihoma, vendar, ker je že poznal njegovo naravo, s strogo ukazujočim glasom: »Počakali me boste tik pred temi vrati!«

»Hotela sem že leči,« je rekla Klara in postavila svetilko na mizo. Kakor spodaj v jedilnici je tudi tukaj služabnik od zunaj previdno zaprl vrata. »Saj je že minila pol dvanajsta.«

»Minila pol dvanajsta?« je vprašujoče ponovil Karl, kakor prestrašen od tega števila. »Potem se moram pa takoj posloviti,« je rekel, »natanko ob dvanajstih moram biti namreč že spodaj v jedilnici.«

»Kakšne nujne posle imate,« je rekla Klara in si raztreseno urejala gube na ohlapni spalni obleki. Obraz ji je žarel in ves čas se je nasmihala. Kakor se je Karlu zdelo, zanesljivo ni bilo nevarnosti, da bi se lahko sprl s Klaro. »Kaj ne bi mogli vendarle še malo zaigrati na klavir, kakor mi je obljubil včeraj očka in danes vi sami?«

»Pa kaj ni že prepozno?« je vprašal Karl. Želel je, da bi ji mogel ustreči, zakaj bila je povsem drugačna ko poprej, kakor da se je kdove kako povzpela v Pollundrove in še naprej v Mackove kroge.

»Pozno je sicer res,« je rekla, in zdelo se ji je, kot da jo je želja po glasbi že minila. »In tudi vsak glas odmeva po vsej hiši, prepričana sem, če boste igrali, se bo prebudila še služinčad gori na podstrešju.«

»Potemtakem ne bom igral, saj upam, da se zanesljivo spet vrnem semkaj; sicer pa, če vas to ne bo stalo preveč truda, obiščite vendar kdaj mojega strica in poglejte ob tisti priložnosti tudi v mojo sobo. Imam prelep klavir, stric mi ga je podaril. Potem vam zaigram, če vam bo prav, vse svoje skladbice, na žalost jih ni veliko in se tudi prav nič ne podajo tako velikemu glasbilu, na katero bi smeli igrati samo virtuozi. Ampak tudi ta užitek boste lahko imeli, če me vnaprej obvestite o svojem obisku, zakaj stric misli v prihodnje najeti zame slavnega učitelja – lahko si mislite, kako se tega veselim – in njegovo igranje bo pač vredno tega, da me obiščete med učno uro. Če naj povem pošteno vesel sem, da je za igranje že prepozno, saj ne znam še prav nič, vi bi se čudili, kako malo znam. In zdaj mi dovolite, da se poslovim, saj navsezadnje je zdaj, vendar že čas za spanje.« In ker ga je Klara dobrotno gledala in mu menda ni prav nič zamerila ruvanja, je pristavil z nasmeškom, medtem ko ji je podal roko: »V moji domovini pravijo: ‘Dobro spite in sladko sanjajte.’«

»Počakajte,« je rekla Klara, ne da bi sprejela roko, »mogoče bi morali vendarle zaigrati.« In izginila je skozi majhna stranska vrata, poleg katerih je stal klavir.

‘Kaj pa je?’ je pomislil Karl. Dolgo ne morem čakali, naj je še tako ljubezniva. Potrkal je po vratih na hodnik, in služabnik, ki si vrat ni upal povsem odpreti, je zašepetal skozi majhno špranjo: »Oprostite, ravno so me poklicali proč in ne morem vas več čakati.«

»Kar pojdite,« je rekel Karl, ker si je zdaj upal sam najti pot v jedilnico. »Pustite mi samo svetilko pred vrati. Koliko pa je že ura?«

»Kmalu bo tri četrt na dvanajst,« je rekel služabnik.

»Kako počasi poteka čas,« je dejal Karl. Služabnik je že hotel zapreti vrata, ko se je Karl domislil, da mu ni dal še nič napitnine, vzel je iz hlačnega žepa šiling – novce je zdaj vedno nosil v hlačnem žepu, da so mu po ameriški navadi prosto žvenketali v njem, bankovce pa v žepu pri telovniku – in ga podal služabniku z besedami: »Za vašo ustrežljivost.«

Klara je bila že spet vstopila, držeč si z rokami čvrsto pričesko, ko je Karlu prišlo na misel, da služabnika vendarle ne bi bil smel poslati proč, saj kdo ga bo zdaj vodil k postaji mestne železnice? No, gospod Pollunder bo pač še iztaknil kakega služabnika, sicer pa je bil ta služabnik morda poklican v jedilnico in mu bo potem na voljo.

»Prosim vas torej, da vendar malo zaigrate. Tu slišimo glasbo tako poredkoma, da ne maramo zamuditi nobene priložnosti, da bi jo slišali.«

»Potem je pa skrajni čas,« je rekel Karl, ne da bi še kaj pomišljal, in se brž usedel h klavirju.

»Ali hočete note?« je vprašala Klara.

»Hvala, saj not niti ne znam pošteno brati,« je odgovoril Karl in že zaigral. Bila je to pesmica, o kateri je vedel, da bi jo bilo treba igrati precej počasi, da bi bila, zlasti za tujce, vsaj razumljiva, on pa jo je zmašil v najhujšem tempu koračnice. Ko je končal, je motena tihota hiše kakor v velikem pritisku spet stopila na svoje mesto. Sedela sta kakor omamljena in se nista ganila.

»Čisto lepo,« je rekla Klara, vendar ni bilo nobenega vljudnostnega obrazca, ki bi mogel biti Karlu všečen po tem igranju.

»Koliko je ura?« je vprašal.

»Tri četrt na dvanajst.«

»Potem imam še majčkeno časa,« je rekel in mislil pri sebi: ‘Ali – ali. Saj ni treba, da bi zaigral vseh deset pesmi, ki jih znam, eno pa lahko zaigram kar se da dobro.’ In začel je svojo ljubljeno vojaško pesem. Tako počasi, da se je poslušalkino zdramljeno poželenje iztezalo po naslednji noti, ki jo je Karl zadrževal in jo dal le težko iz rok. Saj si je moral res pri vsaki pesmi naprej šele z očmi zbrati potrebne tipke, povrhu pa je čutil, da v njem nastaja bridkost, ki onstran konca pesmi išče neki drug konec in ga ne more najti. »Saj nič ne znam,« je rekel po koncu pesmi in s solzami v očeh pogledal Klaro.

Tedaj se je iz sosednje sobe zaslišalo glasno ploskanje. »Še nekdo posluša!« je vzkliknil Karl zdramljen. »Mack,« je tiho rekla Klara. In že je zaslišal Mackovo klicanje: »Karl Rossmann, Karl Rossmann!«

Karl se je zavihtel z obema nogama hkrati čez klavirsko klopco in odprl vrata. Tam je uzrl Macka, kako je napol leže sedel v veliki postelji z nebom, odejo je imel prosto vrženo na noge. Nebo iz modre svile je bilo edini, nekoliko dekliški sijaj sicer preproste postelje, oglato zbite iz težkega lesa. Na posteljni omarici je gorela samo ena sveča, vendar je bilo posteljno perilo z Mackovo srajco vred tako belo, da se je svetloba sveče, ki je padala nanj, odbijala od njega s skoraj slepečim odbleskom; tudi nebo s svojo lahno valovito, ne povsem napeto svilo se je svetilo, vsaj na robu. Takoj za Mackom pa se je postelja skupaj z vsem pogrezala v popolno temo. Klara se je naslonila na stranico postelje in gledala samo še Macka.

»Servus,« je rekel Mack in podal Karlu roko. »Saj igrate prav dobro, doslej sem poznal samo vašo jahalno umetnost«

»Eno znam enako slabo kakor drugo,« je dejal Karl. »Ko bi bil vedel, da poslušate vi, gotovo ne bi bil igral. Ampak vaša gospodična« – premolknil je, »nevesta« mu ni hotela z jezika, ko sta Mack in Klara očitno že spala skupaj.

»Saj to sem slutil,« je rekel Mack, »zato vas je morala Klara zvabiti iz New Yorka semkaj, sicer bi sploh ne mogel slišati vašega igranja. Sicer je močno začetniško, in celo v teh pesmih, ki ste jih vendar vadili in ki so zložene zelo primitivno, ste naredili nekaj napak, pa vendar me je zelo veselilo, tudi če sploh ne upoštevamo, da ne zaničujem igranja nikogar na svetu. Ampak ali ne bi hoteli sesti in ostati še majčkeno pri nama? Klara, daj mu vendar stol.«

»Hvala,« je obotavljivo rekel Karl. »Ne morem ostati tu, čeprav bi zelo rad. Prepozno sem spoznal, da so v tej hiši tako udobne sobe.«

»Vse prezidavam na ta način,« je rekel Mack.

Tisti trenutek je zazvenelo dvanajst udarov zvona, naglo zaporedoma, eden udarjajoč v zvenenje drugega. Karl je začutil ob licih veter od mogočnega gibanja teh zvonov. Kakšna vas je bila to, da je imela takšne zvonove!

»Skrajni čas,« je rekel Karl, pomolil Macku in Klari samo roke, ne da bi jih podal, in stekel ven na hodnik. Tam ni našel svetilke in je obžaloval, da je dal služabniku prezgodaj napitnino.

Hotel se je ob steni pretipati do odprtih vrat v svojo sobo, vendar je bil šele na pol poti, ko je zagledal gospoda Greena, kako se je z vzdignjeno svečo naglo zibal proti njemu. V roki, s katero je držal tudi svečo, je nosil pismo.

»Rossmann, zakaj pa niste prišli? Zakaj ste me pustili čakati? Le kaj ste počenjali pri gospodični Klari?«

‘Veliko vprašanj!’ je pomislil Karl, ‘in zdaj me bo še stisnil ob steno,’ zakaj resnično se je Green ustavil tik pred Karlom, ki se je s hrbtom naslanjal na steno. Green je bil v tem hodniku tako velik, da je bilo že smešno, in Karl si je v šali zastavil vprašanje, ali ni morda požrl dobrega gospoda Pollundra.

»Resnično niste mož beseda. Obljubite, da pridete ob dvanajstih dol, namesto tega pa se plazite okoli vrat gospodične Klare. Jaz pa sem vam za polnoč obljubil nekaj zanimivega in sem to že prinesel.« In s temi besedami je podal Karlu pismo. Na ovitku je bilo zapisano »Karlu Rossmannu, oddati osebno opolnoči, kjer koli bo tedaj«.

»Navsezadnje,« je rekel gospod Green, medtem ko je Karl odpiral pismo, »je, mislim, že vredno priznanja, da sem se zaradi vas pripeljal iz New Yorka semkaj, zato nikakor ne bi bilo treba, da moram še tekati za vami po hodnikih.«

»Od strica?« je rekel Karl, komaj da je pogledal v pismo. »To sem pričakoval,« je rekel obrnjen h gospodu Greenu.

»Ali ste to pričakovali ali ne, to mi je neznansko vseeno. Berite že,« je rekel ta in podržal Karlu svečo. Karl je bral v njenem svitu:

»Ljubljeni nečak! Med najinim na žalost veliko prekratkim sožitjem si gotovo že spoznal, da sem vseskozi načelen človek. To je zelo neprijetno in žalostno ne samo za mojo okolico, temveč tudi zame samega, vendar se imam svojim načelom zahvaliti za vse, kar sem, in nihče ne more zahtevati, naj zatajim svoj obstoj na zemlji, nihče, tudi Ti ne, ljubljeni moj nečak, čeprav bi bil ravno Ti prvi v vrsti, če bi mi kdaj prišlo na misel, da bi dopustil tisti splošni napad name. Tedaj bi najrajši ravno Tebe s tema dvema rokama, s katerima držim papir in pišem nanj, prestregel in vzdignil v zrak. Ker pa za zdaj prav nič ne kaže na to, da bi se to kdaj utegnilo zgoditi, Te moram po današnjem pripetljaju brezpogojno poslati proč in Te nujno prosim, ne prihajaj sam k meni in tudi ne poskušaj priti v stik z menoj pismeno ali po posrednikih. Proti moji volji si se odločil za to, da si nocoj odšel od mene, drži se tedaj tega sklepa vse svoje življenje; samo tedaj je bil to možat sklep. Za prinašalca tega sporočila sem izbral gospoda Greena, svojega najboljšega prijatelja, ta bo gotovo našel zate dovolj blažilnih besed, kakršnih jaz ta trenutek zares nimam na voljo. Vpliven mož je in Te bo, že meni na ljubo, z nasvetom in z dejanjem podpiral pri Tvojih prvih samostojnih korakih. Da lahko razumem najino ločitev, ki se mi zdi zdaj na koncu pisma spet nedoumljiva, si moram vedno znova spet govoriti: od Tvoje družine, Karl, ne prihaja nič dobrega. Če bi gospod Green pozabil izročiti Ti Tvoj kovček in dežnik, ga opomni na to. Z najboljšimi željami, da bi Ti šlo vnaprej dobro

Tvoj zvesti stric Jakob.«

»Ste končali?« je vprašal Green.

»Da,« je rekel Karl. »Ste prinesli s seboj moj kovček in dežnik?« je vprašal.

»Tukaj je,« je dejal Green in postavil Karlov stari potni kovček, ki ga je bil dotlej z levico skrival za hrbtom, na pod zraven Karla.

»Pa dežnik?« je nadalje vprašal Karl.

»Vse tukaj,« je rekel Green in privlekel na dan tudi dežnik, ki ga je imel obešenega na hlačni žep. »Reči je prinesel neki Schubal, višji strojnik linijske družbe Hamburg – Amerika, trdil je, da jih je našel na ladji. Ob priložnosti se mu lahko zahvalite.«

»Tako sem vsaj spet dobil svoje stare reči,« je rekel Karl in položil dežnik na kovček.

»V prihodnosti pa morate bolje paziti nanje, vam sporoča gospod senator,« je pripomnil gospod Green in vprašal potem, očitno iz zasebne radovednosti: »Kakšen nenavaden kovček pa je pravzaprav to?«

»To je kovček, s kakršnim v moji domovini novaki odhajajo k vojakom,« je odgovoril Karl, »vojaški kovček mojega očeta je. Drugače je čisto priročen,« je pristavil z nasmehom, »seveda če ga človek kje ne pusti.«

»Navsezadnje vas je dovolj izučilo,« je rekel gospod Green, »in še enega strica najbrž nimate v Ameriki. Tu vam dajem še vozni listek tretjega razreda za San Francisco. Določil sem vam to potovanje, ker imate, prvič, na vzhodu veliko boljše možnosti za zaslužek, in drugič, ker je tukaj pri vseh rečeh, ki bi lahko prihajale v poštev za vas, vmešan vaš stric, brezpogojno pa je treba preprečiti, da bi se srečevala. V Friscu boste mogli delati povsem nemoteno; kar mirno začnite čisto spodaj in poskusite se z delom polagoma vzdigniti.«

Karl ni mogel iz teh besed slišati nič hudobije, bridko sporočilo, ki je bilo ves večer tičalo v Greenu, je bilo izročeno, in poslej je bil Green videti nenevaren človek, s katerim bi se dalo morda govoriti bolj odkrito kot s katerim koli drugim. Tudi najboljši človek, ki je bil brez svoje krivde izbran za prinašalca tako skrivne in mučne odločitve, se mora zdeti sumljiv, dokler jo nosi sam pri sebi. »To hišo,« je rekel Karl, pričakujoč potrditev izkušenega moža, »bom nemudoma zapustil, zakaj sprejet sem bil samo kot nečak svojega strica, kot tujec pa nimam tukaj ničesar iskati. Ali bi hoteli biti tako ljubeznivi, da bi mi pokazali izhod in me potem odpeljali na pot, po kateri lahko pridem do najbližje gostilne?«

»Ampak hitro,« je rekel Green. »Nemalo sitnosti imam z vami.«

Ko je Karl videl veliki korak, ki ga je Green takoj naredil, je ostal na mestu, ta naglica je bila vendarle sumljiva, zgrabil je Greena spodaj za suknjo in rekel, ko je mahoma spoznal resnično stanje stvari: »Nekaj mi morate še pojasniti: na ovitku pisma, ki ste mi ga imeli izročiti, je napisano samo, da naj ga dobim opolnoči, kjerkoli bom tedaj. Zakaj ste me torej, sklicujoč se na to pismo, zadržali tukaj, ko sem hotel ob četrt na dvanajst oditi? S tem ste prekoračili svoje naročilo.«

Green je za uvod svojemu odgovoru odmahnil z roko, pretirano prikazujoč, kako odveč je Karlova pripomba, in rekel nato: »Ali je morda na ovitku zapisano, da se moram zaradi vas poditi, da me bo konec, in ali je morda iz vsebine pisma mogoče sklepati, da je treba napis tako razumeti? Ko vas ne bi bil zadržal, bi vam bil moral pismo izročiti pač opolnoči na deželni cesti.«

»Ne,« je neomajno rekel Karl, »ni docela tako. Na ovitku je zapisano: ‘Izročiti po polnoči.’ Če ste bili preveč trudni, bi mi morda sploh ne bili mogli slediti, ali pa bi bil jaz, čeprav je to zanikoval celo gospod Pollunder, že opolnoči prišel k svojemu stricu, ali pa bi bila naposled vaša dolžnost, da me v svojem avtomobilu, o katerem na lepem ni bilo slišati nobene besede več, odpeljete nazaj k stricu, ko sem se tako zelo želel vrniti. Ali ne pravi napis čisto razločno, da naj bo polnoč še zadnji rok zame? In vi ste tisti, ki je kriv, da sem ga zamudil.«

Karl je uprl oster pogled v Greena in dobro razločil, kako se je osramočenost ob tem razkrinkanju bojevala v Greenu z veseljem nad tem, da se mu je namen posrečil. Naposled se je Green obvladal in rekel z glasom, kakor da je skočil Karlu v sredo govora, čeprav je ta že dolgo molčal: »Nobene besede več!« in potisnil je Karla, ki je bil spet pobral kovček in dežnik, skozi vratca, ki jih je odsunil pred njim.

Začuden se je Karl znašel na prostem. Stopnice brez ograje, prizidane k hiši, so držale pred njim navzdol. Moral se je samo spustiti po njih in se potem obrniti malo na desno k drevoredu, ki je držal na deželno cesto. V jasni mesečini sploh ni bilo mogoče zaiti. Spodaj na vrtu je slišal mnogotero lajanje psov, ki so spuščeni tekali naokoli v temi pod drevjem. V siceršnji tihoti se je prav razločno slišalo, kako so po svojih velikih skokih padali v travo.

Ne da bi ga ti psi nadlegovali, je Karl srečno prišel z vrta. Ni mogel zanesljivo ugotoviti, v kateri smeri stoji New York. Ko se je vozil semkaj, je bil premalo pazil na posameznosti, ki bi mu mogle zdaj koristiti. Nazadnje si je rekel, da tudi ni nujno, da bi moral v New York, kjer ga nihče ne pričakuje in nekdo celo zanesljivo ne. Izbral si je zato neko poljubno smer in se odpravil na pot.

IV     Pot v Ramses

V mali gostilni, v katero je Karl prišel po kratki hoji in ki je bila pravzaprav samo majhna zadnja postaja newyorškega voznega prometa in je zato skorajda niso uporabljali za prenočevanje, je prosil za najcenejše ležišče, ki bi se dalo dobiti, ker je menil, da mora takoj začeti varčevati. Ustrezno tej prošnji mu je gostilničar pomignil, kakor da bi bil uslužbenec, gor po stopnicah, tam ga je sprejela stara, razmršena ženska, nejevoljna, ker so ji zmotili spanje, in ga, skoraj ne da bi ga poslušala, ves čas opominjajoč ga, naj hodi potihoma, odpeljala v neko sobo in zaprla vrata za njim, potem ko je še dihnila vanj Pst!

Karl spočetka ni prav vedel, ali so samo okenski zastori spuščeni ali pa morda soba sploh nima oken, tako temno je bilo; naposled je opazil majhno, zagrnjeno lino, in potegnil je blago proč, da je prišlo malo svetlobe v sobo. Soba je imela dve postelji, vendar sta bili obe že zasedeni. Karl je videl tam dva mlada človeka, ki sta ležala v težkem snu in zbujala malo zaupanja predvsem zato, ker sta brez razumljivega razloga spala oblečena; eden izmed njiju je bil celo v škornjih.

Tisti trenutek, ko je Karl odgrnil lino, je eden izmed spečih nekoliko privzdignil roke in noge, in pogled na to je bil tak, da se je Karl kljub svojim skrbem sam v sebi nasmejal.

Kmalu je sprevidel, da, ne glede na to, da v sobi ni nobenega drugega ležišča več, ne kanapeja ne zofe, ne bo mogel spati, saj ne sme izpostavljati nevarnosti svojega komaj spet dobljenega kovčka in denarja, ki ga ima pri sebi. Oditi pa tudi ni hotel, ker si mimo sobarice in gostilničarja ni upal takoj spet zapustiti hiše. Saj navsezadnje tukaj morda ni bilo nič manj nevarno kot na deželni cesti. Nenavadno je bilo seveda, da v vsej sobi, kolikor je bilo to mogoče ugotoviti pri tej polovični svetlobi, ni bilo opaziti prav nobene prtljage. Morda in nadvse verjetno pa sta bila mlada človeka hišna služabnika, ki morata zaradi gostov kmalu vstati in zato spita oblečena. Potem vsekakor ni bilo posebno častno spati z njima, zato pa toliko manj nevarno. Le leči in zaspati nikakor ne bi smel, dokler o tem ne bi bilo nobenega dvoma več.

Pod posteljo je stala sveča z vžigalicami in Karl je šel s plazečimi se koraki ponjo. Ni si pomišljal prižgati luč, saj je soba po gostilničarjevem naročilu pripadala prav tako njemu kakor onima dvema, ki sta povrhu že prespala pol noči in imela pred njim neprimerljivo prednost, da sta imela postelji. Sicer pa si je seveda s previdnostjo pri hoji sem in tja in pri delu zelo prizadeval, da ju ne bi zbudil.

Najprej je hotel preiskati svoj kovček, da bi dobil pregled nad svojimi rečmi, ki se jih je spominjal samo še nerazločno in od katerih se je bilo tisto, kar je bilo največ vredno, najbrž že zgubilo. Če namreč na nekaj položi svojo roko Schubal, potem je malo upanja, da bi človek to dobil nepoškodovano nazaj. Vsekakor je lahko mož pričakoval od strica veliko napitnino, če pa bi manjkali posamezni predmeti, bi se spet lahko izgovoril na tistega, ki je pravzaprav pazil na kovček, na gospoda Butterbauma.

Ob prvem pogledu na kovček, ko ga je odprl, je bil Karl prepaden. Koliko ur je bil med plovbo čez morje porabil za to, da je kovček urejal in spet na novo urejal, zdaj pa je bilo vse stlačeno vanj v taki divji zmedi, da je pokrov, ko je odprl ključavnico, sam od sebe odskočil. Kmalu pa je Karl v svoje veselje spoznal, da je bilo nereda krivo samo to, da so pozneje stlačili v kovček tudi njegovo obleko, ki jo je bil nosil med vožnjo in seveda ni bila več preračunana za kovček. Manjkala ni niti najmanjša reč. V skrivnem žepu v suknjiču je bil ne samo potni list, temveč tudi denar, ki ga je bil vzel od doma s seboj, tako da je bil Karl, če je priložil še tistega, ki ga je imel pri sebi, z denarjem za zdaj bogato založen. Tudi perilo, ki ga je bil imel na sebi ob prihodu, je bilo tukaj, čisto oprano in zlikano. Takoj je spravil tudi uro in denar v dobro varovan skrivni žep. Obžalovati je bilo samo to, da so vse reči dobile duh po veronski salami, ki tudi ni manjkala. Če se to ne bi dalo s kakim pripomočkom odstraniti, se je Karlu obetalo, da bo cele mesece hodil okoli zavit v ta vonj.

Ko je spravljal na dan nekatere predmete, ki so ležali čisto na dnu – bila je to žepna biblija, pisemski papir in fotografije staršev – mu je padla čepica z glave v kovček. V njenem starem okolju jo je takoj spoznal, bila je njegova čepica, tista, ki mu jo je mati dala s seboj kot potno čepico. Vendar je na ladji iz previdnosti ni nosil, ker je vedel, da v Ameriki na splošno nosijo čepice namesto klobukov, tako da svoje ni hotel ponositi že pred prihodom. Vsekakor jo je zdaj gospod Green uporabil za to, da se je pokratkočasil na Karlov račun. Ali mu je morda tudi to naročil stric? In z nehotnim, besnim gibom je zgrabil pokrov kovčka, da se je glasno zaprl.

Zdaj se ni dalo več pomagati, oba speča sta se zbudila. Najprej se je pretegnil in zazdehal eden, in drugi mu je takoj sledil. Ob tem je bila skoraj vsa vsebina kovčka stresena na mizo; če sta bila tatova, jima je bilo treba samo stopiti tja in izbirati. Ne samo zato, da bi prestregel to možnost, temveč tudi zato, da kar takoj pojasni stvari, je Karl s svečo v roki stopil k posteljama in razložil, s kakšno pravico je tukaj. Zdelo se je, da moža tega pojasnila sploh nista pričakovala, zakaj povsem brez začudenja sta ga samo gledala, ker sta bila še dosti prezaspana, da bi bila mogla govoriti. Oba sta bila še zelo mlada, vendar jima je težko delo ali stiska prezgodaj pognala kosti, da so štrlele iz obrazov, čeljust jima je obdajala neurejena brada, lasje, ki že dolgo niso bili pristriženi, so jima štrenasto ležali na glavi, in globoko vsajene oči sta si zdaj od zaspanosti še mela in stiskala s prstnimi členki.

Karl je hotel izkoristiti njuno trenutno oslabelost in je zato rekel: »Pišem se Karl Rossmann in sem Nemec. Prosim, povejta mi, ko že imamo skupno sobo, tudi vidva svoje ime in narodnost. Naj samo takoj še izjavim, da nimam nobene pravice do postelje, ker sem prišel tako pozno, in da sploh nimam namena spati. Povrhu naj vaju nič ne moti moja lepa obleka, popolnoma reven sem in brez upov.«

Manjši izmed njiju – bil je tisti, ki je bil v škornjih je z rokami, nogami in obrazom nakazal, da ga vse to prav nič ne zanima in da zdaj sploh ni čas za takšno besedovanje, ulegel se je in pri priči zaspal; drugi, temnopolti mož, se je sicer tudi ulegel, preden je zaspal, pa je še rekel z nemarno iztegnjeno roko: »Tale tu se piše Robinson in je Irec, jaz se pišem Delamarche, sem Francoz in prosim zdaj za mir.« Komaj je to izrekel, je z veliko sapo upihnil Karlovo svečo in omahnil nazaj na blazino.

‘To nevarnost sem torej za zdaj odvrnil,’ si je dejal Karl in se vrnil k mizi. Če njuna zaspanost ni bila pretveza, je bilo vse dobro. Neprijetno je bilo samo, da je bil eden Irec. Karl ni vedel več natanko, v kateri knjigi je bil nekoč doma bral, da se je treba v Ameriki varovati Ircev. Medtem ko je živel pri stricu, bi bil seveda imel najlepšo priložnost, da bi si bil prišel na jasno glede vprašanja, koliko so Irci nevarni, vendar je to, ker je mislil, da je za vselej na varnem, povsem zanemaril. Zdaj si je hotel s svečo, ki jo je medtem spet prižgal, vsaj natančneje ogledati tega Irca, in pri tem je odkril, da je ravno ta videti znosnejši od Francoza. Njegova lica so celo še kazala sled okroglosti in v spanju se je smehljal prav prijazno, kolikor je vsaj mogel ugotoviti Karl nekoliko oddaljen, stoječ na prstih.

Kljub vsemu je bil Karl trdno odločen, da ne bo spal, usedel se je na edini stol v sobi, previdno odložil pospravljanje v kovček, saj mu je bila za to na voljo še vsa noč, in začel malo prelistavati sveto pismo, ne da bi kaj bral. Potem je vzel v roko fotografijo staršev, na kateri je stal mali oče visoko zravnan, medtem ko je mati sedela v naslanjaču pred njim, nekoliko pogreznjena vanj. Oče je držal eno roko na hrbtnem naslonilu fotelja, drugo, stisnjeno v pest, na ilustrirani knjigi, ki je ležala ob njem odprta, na šibki mizici za nakit. Bila je še neka druga fotografija, na kateri je bil Karl naslikan s svojimi starši. Oče in mati sta tam strmo gledala vanj, medtem ko je moral on po fotografovem naročilu gledati v aparat. Te fotografije pa mu niso dali s seboj na pot.

Toliko natančneje si je zdaj ogledoval to, ki je ležala pred njim, in je skušal z raznih strani prestreči očetov pogled. Čeprav je spreminjal pogled s tem, da je na razne načine prestavljal svečo, oče ni hotel oživeti, in njegovi vodoravni, močni brki tudi niso bili prav nič podobni resničnosti, posnetek ni bil dober. Mati je bila naslikana že bolje, usta so ji bila potegnjena tako, kakor da ji je kdo prizadel kaj žalega in kakor da se sili k nasmehu. Karlu se je zdelo, kakor da mora biti to tako zelo očitno vsakomur, kdor pogleda to sliko, da se mu je naslednji trenutek spet zazdelo, da je ta vtis vse prerazločen in skoraj nesmiseln. Le kako bi mogla slika tako zelo podati neomajno prepričanje o skritem čustvu upodobljenega! In za nekaj časa je obrnil oči proč. Ko se je njegov pogled spet vrnil k sliki, je zbudila njegovo pozornost materina dlan, ki je visela čisto spredaj z naslonila fotelja, blizu, da bi jo poljubil. Pomislil je, ali ne bi bilo morda vendarle dobro, da bi staršem pisal, kakor sta bila tudi zares oba (in oče nazadnje zelo strogo v Hamburgu) zahtevala od njega. Seveda si je bil tedaj, ko mu je mati nekega strašnega večera ob oknu napovedala popotovanje v Ameriko, nepreklicno prisegel, da ne bo nikoli pisal, ampak koliko je bila vredna taka prisega neizkušenega fanta tukaj v novih okoliščinah! Prav tako bi bil tedaj lahko prisegel, da bo po dveh mesecih življenja v Ameriki postal general ameriške milice, v resnici pa je zdaj v podstrešnici skupaj z dvema klatežema, v gostilni pred New Yorkom, in povrhu mora priznati, da je tukaj resnično na svojem mestu. In z nasmeškom je gledal obraza staršev, kakor da bi bilo mogoče z njiju spoznati, ali si še vedno želita dobiti sporočilo od svojega sina.

Ko je tako gledal, je kmalu opazil, da je vendarle zelo truden in da najbrž ne bo mogel prebedeti noči. Slika mu je padla iz rok, potem je položil obraz nanjo, njen hlad je dobro del licu, in s prijetnim občutkom je zaspal.

Zbudilo ga je zgodaj ščegetanje pod pazduho. To vsiljivost si je dovolil Francoz. Pa tudi Irec je že stal pred Karlovo mizo in oba sta ga gledala s prav tolikšnim zanimanjem, s kakršnim je bil Karl ponoči gledal njiju. Karl se ni nič čudil, da ga ni zbudilo že njuno vstajanje; nikakor ni bilo treba, da bi bila z zlim namenom stopala posebno potihoma, zakaj spal je bil trdno, povrhu pa tudi nista imela dosti dela z oblačenjem in očitno tudi z umivanjem ne.

Zdaj so se pozdravili pošteno in kolikor toliko olikano, in Karl je zvedel, da sta moža strojna ključavničarja, ki v New Yorku že dolgo nista mogla dobiti dela in sta zavoljo tega prišla precej na psa. V dokaz si je Robinson odpel suknjič in pokazalo se je, da nima srajce pod njim, sicer pa bi bilo to mogoče spoznati že po prosto visečem ovratniku, ki je bil zadaj pritrjen na suknjič. Bila sta namenjena oditi peš v mestece Butterford, oddaljeno dva dni hoda od New Yorka, kjer naj bi bila baje prosta delovna mesta. Nič nista imela proti temu, da gre Karl z njima, in obljubila sta mu, prvič, da mu bosta včasih nosila kovček, in drugič, če bi sama dobila delo, mu priskrbela vajensko mesto, to da bo prav lahko, samo če se sploh dobi delo. Karl je komaj privolil, ko sta mu že prijateljsko svetovala, naj odloži lepo obleko, ker bi ga ovirala vsakokrat, ko bi se potegoval za kako mesto. Ravno v tej hiši da je dobra priložnost, da se obleke znebi, ker sobarica kupčuje z oblačili. Pomagala sta Karlu, ki tudi glede obleke še ni bil povsem odločen, da jo je slekel, in sta jo odnesla. Ko je Karl ostal sam in si še nekoliko omotičen od spanja počasi oblačil svojo staro popotno obleko, si je očital, da je prodal obleko, ki bi mu sicer morda škodila, ko bi se potegoval za mesto vajenca, samo koristiti pa bi mu mogla, ko bi šlo za kako boljše mesto, in odprl je duri, da bi poklical moža nazaj, vendar je že trčil nanju, kot izkupiček sta mu položila pol dolarja na mizo, pri tem pa sta imela tako vesela obraza, da bi si bil človek pač ne mogel dopovedati, da pri prodaji nista imela tudi svojega zaslužka, in sicer hudo velikega.

Sicer pa se o tem niso utegnili nič pogovarjati, zakaj vstopila je sobarica, še prav tako zaspana kakor ponoči, in pognala vse tri ven na hodnik s pojasnilom, da je treba sobo pripraviti za nove goste. To seveda ni bilo prav nič res, to je delala samo iz hudobije. Karl si je bil ravno hotel urediti kovček in je moral zdaj gledati, kako je ženska zgrabila njegove reči z obema rokama in jih vrgla v kovček s tako silo, kakor da bi bile to kake živali, ki jih je treba prisiliti, da bodo mirne. Ključavničarja sta se sicer vrtela okoli nje, cukala sta jo za krilo, jo trkala po hrbtu, a če sta imela namen s tem pomagati Karlu, je bilo to povsem zgrešeno. Ko je ženska zaprla kovček, je stisnila Karlu ročaj v roko, se otresla ključavničarjev in zapodila vse tri iz sobe z grožnjo, da, če ne bodo ubogali, ne dobijo kave. Očitno je morala povsem pozabiti, da Karl ni od samega začetka sodil h ključavničarjema, zakaj ravnala je z njimi kot z eno samo druščino. Resda sta ji bila ključavničarja prodala Karlovo obleko in s tem izpričala neko skupnost.

Na hodniku so morali dolgo hoditi sem ter tja, in posebno Francoz, ki se je bil prijel Karla za pazduho, je neprenehoma zabavljal, grozil je, da bo gostilničarja, če se bo upal pokazati, zbil s pestmi na tla, in kot priprava za to se je zdelo, da si je besno drgnil stisnjene pesti drugo ob drugo. Naposled je prišel nedolžen majhen deček, ki se je moral iztegniti, ko je Francozu podajal kavno ročko. Na žalost so dobili samo ročko, in dečku niso mogli dopovedati, da bi želeli še kozarce. Tako je mogel piti ves čas samo eden, druga dva pa sta stala pred njim in čakala. Karlu ni bilo do pitja, vendar drugih dveh ni hotel žaliti in tako je, ko je prišel na vrsto, nedejavno stal, držeč si ročko k ustnicam.

Za slovo je Irec zagnal ročko po kamnitnih ploščicah poda. Ne da bi jih kdo videl, so zapustili hišo in stopili v gosto, rumenkasto jutranjo meglo. V splošnem so tiho korakali drug ob drugem, ob cestnem robu, Karl je moral nositi kovček, onadva sta ga mislila verjetno zamenjati šele na njegovo prošnjo; tu pa tam je šinil iz megle kak avtomobil in trojica je obračala glave za povečini velikanskimi vozovi, ki so bili izdelani tako nenavadno in jih je bilo videti tako kratek čas, da še tega ni bilo mogoče opaziti, ali sedijo kaki potniki v njih. Pozneje so se začele kolone voz, ki so vozili živež v New York in so se pomikali v peternih vrstah, ki so zavzemale vso širino ceste, tako nepretrgoma, da bi ne bil mogel nihče priti čez cesto. Tu pa tam se je cesta razširila v trg, sredi katerega je na vzpetini, podobni stolpu, hodil sem in tja stražnik, da je mogel vse pregledati in s paličico urejati promet na glavni cesti in tistega, ki se je semkaj iztekal s stranskih cest; do naslednjega trga in naslednjega stražnika je potem promet ostal brez nadzorstva, vendar so ga molčečni in pazljivi kočijaži in šoferji prostovoljno vzdrževali v zadostnem redu. Najbolj se je Karl čudil vsesplošnemu miru. Ko ne bi bilo mukanja brezskrbne klavne živine, morda ne bi bilo slišati nič drugega kot peket kopit in drsenje zavornih oblog. Seveda ob tem hitrost vožnje ni bila vedno enaka. Če se je bilo treba na posameznih trgih, ker je bil pritisk od strani prevelik, preveč preurejati, so cele vrste zastale in vozile samo korakoma, potem pa se je tudi primerilo, da se je krajši čas vse bliskovito podilo mimo, dokler se ni, kakor da vse ureja ena sama zavora, spet umirilo. Ob tem se ni s ceste prav nič vzdigoval prah, vse se je premikalo v povsem čistem zraku. Pešcev ni bilo, tu niso hodile posamezne prodajalke v mesto kakor v Karlovi domovini, pa vendar so se tu pa tam pokazali veliki, nizki avtomobili, na katerih je stalo po kakih dvajset žensk s hrbtnimi koši, torej morda vendarle tržne prodajalke, ki so iztegovale vratove, da bi dobile pregled nad prometom v upanju na hitrejšo vožnjo. Potem je bilo videti podobne avtomobile, na katerih so se sprehajali posamezni možje z rokami v hlačnih žepih. Na enem teh avtomobilov, ki so imeli različne napise, je Karl z rahlim vzklikom prebral: »Najemamo pristaniške delavce za Jakobovo špedicijo.« Voz je ravno vozil čisto počasi, in majhen, upognjen, živahen mož, ki je stal na stopnicah voza, je povabil trojico popotnikov, naj vstopijo. Karl se je umaknil za ključavničarja, kakor da bi mogel stric biti na vozu in ga videti. Vesel je bil, da sta tudi onadva odklonila povabilo, čeprav ga je nekako žalilo, da sta to storila z ošabnim izrazom na obrazu. Naj samo nikar ne mislita, da sta predobra, da bi stopila v stričevo službo. To jima je tudi takoj povedal, čeprav seveda ne izrecno. Delamarche ga je nato poprosil, naj bo tako prijazen in naj se ne vmešava v reči, ki jih ne razume; tak način najemanja ljudi da je sramotna goljufija, in Jakobovo podjetje da je razkričano po vseh Združenih državah. Karl mu ni odgovoril, pač pa se je poslej bolj držal Irca, prosil ga je tudi, naj bi mu zdaj malo pomagal nositi kovček, in Irec je to tudi storil, potem ko je Karl svojo prošnjo večkrat ponovil. Potem je neprenehoma tožil, kako težak je kovček, dokler se ni izkazalo, da ima samo namen kovček olajšati za veronsko salamo, ki je najbrž že v hotelu prijetno pritegnila njegovo pozornost. Karl jo je moral vzeti iz kovčka, Francoz se je je polastil, da se je je lotil s svojim nožem, podobnim bodalu, in jo je skoraj vso sam pojedel. Robinson je dobil le tu pa tam kakšno rezino, Karl pa je moral spet nositi kovček, če ga ni hotel pustiti na deželni cesti, in ni dobil nič, kakor da si je bil svoj delež vzel že vnaprej. Zdelo se mu je premalenkostno, da bi bil prosjačil za kak košček, vendar je vrel žolč v njem.

Megla je bila že povsem izginila, v daljavi se je zableščalo visoko gorovje, ki je z valovitim grebenom držalo k še bolj oddaljenemu sončnemu mrču. Ob cesti so ležala slabo obdelana polja, potegnjena ob velikih tovarnah, ki so stale na prostem, temne od dima. V stanovanjskih kasarnah, postavljenih brez načrta, so trepetala mnoga okna v najrazličnejšem gibanju in razsvetljavi, in na malih, ubornih balkonih so imele ženske in otroci marsikaj početi, medtem ko so okoli njih, zakrivajoč in razkrivajoč jih, obešeni in položeni prti in kosi perila plahutali v jutranjem vetru in se mogočno napihovali. Če so pogledi zdrsnili proč od hiš, so videli škrjance, ki so letali visoko pod nebom, spodaj pa lastovke, ne posebno daleč nad glavami vozečih se.

Marsikaj je Karla spominjalo na njegovo domovino in ni vedel, ali dela dobro, da zapušča New York in odhaja v notranjost dežele. V New Yorku je bilo morje in vsak trenutek možnost za vrnitev v domovino. In tako je obstal in rekel spremljevalcema, da ga vendarle spet mika ostati v New Yorku. In ko ga je hotel Delamarche kratko malo pognati naprej, se ni dal pognati in je rekel, da ima menda vendar še pravico odločati o samem sebi. Moral se je šele vmešati Irec in izjaviti, da je Butterford veliko lepši od New Yorka, in oba sta ga morala še zelo prositi, preden je šel spet naprej. In še tedaj bi ne bil odšel, ko si ne bi bil rekel, da je mogoče boljše zanj, če pride v kraj, kjer možnost za vrnitev v domovino ne bo tako lahka. Gotovo bo mogel tam bolje delati in napredovati, ker ga ne bodo ovirale nekoristne misli.

In zdaj je bil on tisti, ki je vlekel druga dva naprej, in njegove vneme sta bila tako zelo vesela, da sta, ne da bi se dala prej prositi, izmenoma nosila kovček in Karlu sploh ni šlo prav v glavo, s čim jima je pravzaprav naredil to veselje. Prišli so v kraj, kjer se je svet vzdigoval, in če so se tu pa tam ustavili, so mogli, ko so pogledali nazaj, videti, kako se panorama New Yorka in njegovega pristanišča vedno bolj razteza v šir. Most, ki povezuje New York z Brooklynom, je rahlo visel na Vzhodno reko, in če je človek priprl oči, je most vztrepetal. Zdel se je povsem brez prometa, in pod njim je bil napet neživ, gladek trak vode. Zdelo se je, kakor da je vse v orjaških dveh mestih postavljeno prazno in brez koristi. Med hišami skoraj ni bilo razločka med velikimi in majhnimi. V nevidni globini ulic je življenje verjetno potekalo po svoje naprej, vendar nad njimi ni bilo videti nič drugega kot lahen mrč, ki se sicer ni premikal, vendar se je zdel, kakor da bi se dal brez truda pregnati. Celo v pristanišču, največjem na svetu, je bil zavladal mir, in le tu in tam je človek, pač pod vplivom spomina na kak prejšnji pogled iz bližine, mislil, da vidi ladjo, ki se je kratek kos pomikala naprej. Vendar ji ni bilo mogoče dolgo slediti, izmaknila se je pogledu in ni je bilo več najti.

Delamarche in Robinson pa sta očitno videla veliko več, kazala sta na levo in na desno in upogibala iztegnjene dlani nad trgi in vrtovi, ki sta jih navajala z imeni. Kar razumeti nista mogla, da je bil Karl čez dva meseca v New Yorku, pa v mestu skorajda ni videl drugega ko eno samo ulico. In obljubila sta mu, če bodo v Butterfordu dovolj zaslužili, da pojdeta z njim v New York in mu pokažeta vse znamenitosti, še prav posebej pa seveda tiste kraje, kjer se človek lahko zabava do blaženosti. Kot dodatek k temu je Robinson začel s polnimi usti peti neko pesem, ki jo je Delamarche spremljal s ploskanjem, Karl pa je v njej spoznal operetni napev iz svoje domovine, ki mu je bil tukaj z angleškim besedilom veliko bolj všeč kot kdaj poprej doma. Tako so imeli majhno predstavo na prostem, ki so se je udeleževali vsi, le mesto spodaj, ki se je baje zabavalo ob tem napevu, menda ni vedelo prav nič o tem.

Nekoč je Karl vprašal, kje neki je Jakobova špedicija, in takoj je videl, kako sta Delamarchev in Robinsonov iztegnjeni kazalec pokazala morda na isto mesto, ali pa morda na dve, ki sta si bili milje daleč vsaksebi. Ko so potem šli naprej, je Karl vprašal, kdaj najprej bi se utegnili z zadostnim zaslužkom vrniti v New York. Delamarche je dejal, da bi to čisto lahko bilo že v enem mesecu, češ da v Butterfordu primanjkuje delavcev in da so mezde visoke. Seveda bi denar spravljali v skupno blagajno, da bi se jim morebitne razlike v zaslužku med njimi kot tovariši izravnavale. Skupna blagajna Karlu ni bila pogodu, čeprav bi kot vajenec seveda zaslužil manj od izučenih delavcev. Povrhu je Robinson omenil, da bodo morali, če v Butterfordu ne bi bilo dela, kajpada popotovati naprej, da se bodisi kje zaposlijo kot poljski delavci ali pa morda odidejo v Kalifornijo v izpiralnice zlata, po Robinsonovem izčrpnem pripovedovanju se je dalo celo sklepati, da je to njegov najljubši načrt.

»Zakaj pa ste potem postali ključavničar, če hočete zdaj v izpiralnice zlata?« je vprašal Karl, ker je nerad slišal, da naj bi bila potrebna takšna daljna, negotova popotovanja.

»Zakaj sem postal ključavničar?« je rekel Robinson, »pač gotovo ne zato, da bi sin moje matere pri tem umrl od lakote. V izpiralnici zlata je zaslužek imeniten.«

»Je bil nekoč,« je rekel Delamarche.

»Je še zmeraj,« je rekel Robinson in začel pripovedovati o mnogih znancih, ki da so pri tem obogateli, ki so še vedno tam, seveda pa držijo roke križem, ampak iz starega prijateljstva bi njemu in kajpada tudi njegovima tovarišema pripomogli k bogastvu.

»Si bomo že izsilili službe v Butterfordu,« je rekel Delamarche in s tem spregovoril po srcu Karlu, zanesljiv način izražanja pa to ni bil.

Čez dan so se samo enkrat ustavili v neki gostilni in jedli na prostem pred njo ob, kakor se je zdelo Karlu, železni mizi skoraj surovo meso, ki ga ni bilo mogoče razrezati z nožem in z vilicami, temveč samo raztrgati. Kruh je bil valjaste oblike in v vsakem hlebu je tičal dolg nož. Tej jedi so pridali neko črno tekočino, ki je Karla pekla v grlu. Delamarchu in Robinsonu pa je zelo prijala, dostikrat sta vzdignila kozarca in trčila, da bi se izpolnile razne želje, držeč ob tem nekaj časa kozarec ob kozarcu v zraku. Ob sosednji mizi so sedeli delavci v bluzah, oškropljenih z apnom, in vsi so pili enako tekočino. Avtomobili, ki jih je vozila cela množica mimo, so metali na mize curke prahu. Ljudje so si podajali velike liste časnikov, razburjeno se je govorilo o stavki gradbenih delavcev, pogosto je bilo omenjeno ime Mack. Karl je povprašal po njem in zvedel, da je to oče Macka, ki ga je poznal on, in da je največji stavbenik v New Yorku. Stavka da ga stane milijone in mogoče ogroža njegov družbeni položaj. Karl ni verjel nobene besede iz tega govorjenja slabo poučenih, zlohotnih ljudi.

Poleg tega je bila Karlu jed zagrenjena s tem, da je bilo zelo dvomljivo, kako se bo plačalo. Bilo bi naravno, da bi vsak plačal svoj del, vendar sta tako Delamarche kakor Robinson ob priložnosti omenila, da sta za zadnje prenočišče izdala svoj zadnji denar. Ure, prstana ali česa drugega, kar bi se dalo prodati, ni bilo videti pri nobenem. In Karl jima pač ni mogel očitati, da sta nekaj zaslužila pri prodaji njegove obleke, saj to bi bila žalitev in slovo za zmeraj. Osupljivo pa je bilo, da nista bila ne Delamarche ne Robinson nič v skrbeh zavoljo plačila, narobe, bila sta dovolj dobre volje, da sta kar se da pogosto skušala kaj napeljati z natakarico, ki je ponosno in s težko hojo stopala sem in tja med mizami. Lasje so ji s strani nekoliko neurejeno padali na čelo in lica, in vedno znova si jih je gladila nazaj, tako da si je šla z dlanmi podnje. Naposled, ko sta onadva morda pričakovala od nje prvo prijazno besedo, je stopila k mizi, položila obe roki nanjo in vprašala: »Kateri plača?« Še nikoli nista kaki roki tako naglo šinili kvišku kakor zdaj Delamarcheva in Robinsonova, da sta pokazali na Karla. Karl se tega ni prestrašil, saj je bil to pričakoval, in nič hudega ni videl v tem, da si dajeta tovariša, od katerih si je vendar tudi obetal koristi, plačati od njega nekaj malenkosti, čeprav bi bilo spodobnejše, da bi se bili o tej stvari pred odločilnim trenutkom izrecno domenili. Mučno je bilo samo, da je moral denar najprej spraviti iz skrivnega žepa. Njegov prvotni namen je bil shraniti denar za največjo silo in se torej za zdaj tako rekoč postaviti s tovarišema v isto vrsto. Prednost, ki mu jo je dajal ta denar, in zlasti še to, da je to lastnino pred tovarišema zamolčal, je tema dvema več kot bogato nadomeščalo to, da sta bila že od otroštva v Ameriki, da sta imela dovolj znanja in izkušenj za služenje denarja in da naposled nista bila vajena boljših življenjskih razmer, kot so bile njune sedanje. Teh dosedanjih namenov, ki jih je Karl imel glede svojega denarja, bi pravzaprav to plačevanje ne smelo motiti, zakaj četrt dolarja je navsezadnje lahko pogrešal, treba mu je bilo torej samo položiti kovanec za četrt dolarja na mizo in izjaviti, da je to njegovo edino premoženje, in da ga je pripravljen žrtvovati za skupno popotovanje v Butterford. Za potovanje peš bi taka vsota tudi popolnoma zadostovala. Karl pa zdaj ni vedel, ali ima dovolj drobiža, in še je ta denar prav tako kakor zganjeni bankovci ležal nekje v globini skrivnega žepa, v katerem je človek še najlaže kaj našel, če je stresel vso vsebino na mizo. Povrhu je bilo povsem nepotrebno, da bi tovariša sploh kaj vedela o tem skrivnem žepu. Na srečo se mu je zdaj zazdelo, da se še zmeraj bolj zanimata za natakarico kakor za to, kako bo Karl zbral denar za plačilo. Delamarche je zvabil natakarico s pozivom, naj sestavi račun, med sebe in Robinsona, in nadlegovanja obeh se je mogla ubraniti samo tako, da je enemu ali drugemu položila célo dlan na obraz in ga potisnila proč. Medtem je Karl, razgret od napora, zbiral pod mizno ploščo eni roki denar, ki ga je z drugo kos za kosom lovil po skrivnem žepu in jemal iz njega. Naposled je, čeprav ameriškega denarja še ni poznal natanko, mislil, da ima zadostno vsoto, in položil jo je na mizo. Ob žvenketu denarja je bilo šal takoj konec. V Karlovo jezo in v splošno začudenje se je pokazalo, da leži na mizi skoraj cel dolar. Nobeden sicer ni vprašal, zakaj Karl prej ni nič omenil o denarju, ki bi ga bilo dovolj za udobno vožnjo z železnico v Butterford, Karl pa je le bil v hudi zadregi. Počasi je, potem ko je bila jed plačana, spet pospravil denar z mize, Delamarche mu je še z dlani vzel novec, ki ga je potreboval za napitnino natakarici, objel jo je in stisnil k sebi, potem pa ji z druge strani izročil denar.

Karl je bil tovarišema hvaležen, da med nadaljnjo hojo nista ničesar pripomnila o denarju, in nekaj časa je misli celo na to, da bi jima priznal vse svoje premoženje, potem pa tega vendarle ni storil, ker ni bilo nobene prave priložnosti za to. Pred večer so prišli v bolj podeželsko, rodovitno okolico. Povsod naokoli so se videla nerazdeljena polja, ki so se v svojem prvem zelenju vlekla čez blage griče, cesto so omejevala bogata posestva, cele ure so hodili med pozlačenimi ograjami vrtov, večkrat so prekoračili isto počasi tekočo reko in velikokrat so slišali nad seboj vlake, ki so grmeli na visoko vzdigujočih se viaduktih.

Ravno je sonce zahajalo na ravnem robu daljnih gozdov, ko so se na vzpetini vrgli v travo sredi majhne skupine dreves, da se spočijejo po naporih. Delamarche in Robinson sta ležala in se na vso moč pretegovala. Karl je sedel zravnan in gledal na cesto, ki je ležala nekaj metrov niže in po kateri so, kakor že ves dan, avtomobili nalahno hiteli drug mimo drugega, kakor da jih vedno znova v natančnem številu odpošiljajo iz daljave in jih v enakem številu pričakujejo v drugi daljavi. Prav od zgodnjega jutra pa čez ves dan Karl ni bil videl, da bi se bil kak avtomobil ustavil, kak potnik izstopil.

Robinson je predložil, naj bi prenočili kar tukaj, ker so vsi dovolj utrujeni, tako da bodo mogli toliko prej spet odkorakati, in ker bi naposled težko našli cenejše in boljše prenočišče, preden se popolnoma stemni. Delamarche mu je pritegnil, samo Karl si je štel v dolžnost pripomniti, da ima dovolj denarja, da lahko plača prenočišče za vse tudi v hotelu. Delamarche je menil, da bodo denar še potrebovali, naj ga samo dobro hrani. Čisto nič ni skrival, da že računata na Karlov denar. Ker je bil njegov prvi predlog sprejet, je Robinson nadalje izjavil, da morajo zdaj, preden zaspijo, kaj poštenega zaužiti, da se okrepijo za jutrišnji dan, eden naj prinese jesti za vse iz hotela, ki se je v neposredni bližini svetil ob deželni cesti z napisom »Hotel Occidental«. Ker je bil Karl najmlajši in ker se tudi sicer ni priglasil nobeden izmed onih dveh, se je brez obotavljanja ponudil za to opravilo in odšel, potem ko je dobil naročilo za slanino, kruh in pivo, čez k hotelu.

V bližini je moralo biti kako veliko mesto, zakaj takoj prvo sobano v hotelu, v katero je stopil Karl, je napolnjevala glasna množica, in ob točilni mizi, ki se je vlekla vzdolž ene daljše in dveh stranskih sten, so neprenehoma tekali mnogi natakarji z belimi predpasniki, pa vendar niso mogli zadovoljiti nestrpnih gostov, saj je bilo vedno znova z najrazličnejših koncev slišati kletvice in pesti, ki so tolkle po mizi. Za Karla se ni zmenil nihče; v dvorani sami tudi niso stregli, gostje, ki so sedeli ob neznatnih mizicah, takih, da so že med tremi sosedi pri mizi izginjale, so si vse, kar so želeli, prinašali od strežne mize. Na vsaki mizici je stala velika steklenica z oljem, s kisom ali čim podobnim, in vse jedi, ki so si jih prinašali od bifeja, so pred jedjo oblivali iz te steklenice. Če je Karl hotel sploh priti k bifeju, kjer bi se, posebno ob njegovem velikem naročilu, težave verjetno šele začele, se je moral preriniti med mnogimi mizami, in tega seveda tudi ob največji previdnosti ni mogel drugače, kot da je hudo nadlegoval goste, vendar so ti vse to sprejemali kakor brezčutni, celo tedaj, ko se je Karl, resda zato, ker ga je potisnil drug gost, zaletel v neko mizico, da bi jo bil skoraj prevrnil. Sicer se je opravičil, vendar ga očitno niso razumeli, pa tudi sam ni prav nič razumel tistega, kar so mu zaklicali.

Pri bifeju je s težavo našel majhen nezaseden prostor, s katerega se dolgo ni mogel razgledati, ker se je njegov sosed opiral nanjo s komolci. Sploh je bilo videti, da je tukaj običaj, da se ljudje oprejo s komolci in si pritisnejo pest na sence; Karl je moral pomisliti na to, kako je profesor latinščine dr. Krumpal sovražil ravno to držo in kako se je vselej naskrivaj in nepričakovano približal in z ravnilom, ki se je na lepem pokazalo, z bolečim sunkom spodnesel komolce z mize.

Karl je stal stisnjen tesno k bifeju, zakaj komaj da se je prislonil tja, so za njim postavili mizo, in eden izmed gostov, ki so se usedli za njo, se je s svojim velikim klobukom krepko obdrsnil ob Karla, če se je pri govorjenju le malo nagnil nazaj. In ob tem je bilo tako malo upanja, da bo od natakarja kaj dobil, tudi ko sta njegova štorasta soseda odšla. Karl je natakarja nekajkrat zgrabil čez mizo za predpasnik, pa se mu je vsakokrat s spačenim obrazom iztrgal. Nobenega ni bilo mogoče zadržati, samo tekali so in tekali. Ko bi bilo vsaj v Karlovi bližini kaj primerne jedi in pijače, vzel bi bil to, vprašal po ceni, položil denar tja in vesel odšel. Ampak ravno pred njim so stale samo sklede z ribami, podobnimi slanikom, s črnimi luskami, ki so se ob robovih zlato svetile. Te bi utegnile biti zelo drage in verjetno ne bi bil od njih nobeden sit. Poleg tega bi bil lahko dosegel sodčke z rumom, vendar ruma svojima tovarišema ni hotel nositi, saj je bilo že tako videti, da skušata ob vsaki priložnosti dobiti v roke samo najmočnejši alkohol, in v tem ju ni hotel še podpirati.

Preostajalo mu ni torej nič drugega, kakor da si poišče kak drug prostor in se začne vnovič truditi. Medtem pa je poteklo tudi že veliko časa. Ura na drugem koncu dvorane, katere kazalca je bilo mogoče ravno še razpoznati, če je človek ostro pogledal skozi dim, je kazala že nekaj čez deveto. Drugod ob bifeju pa je bila gneča še večja ko na prejšnjem, nekoliko odmaknjenem prostoru. Povrhu se je dvorana polnila toliko bolj, kolikor poznejše je bilo. Vedno znova so skozi glavni vhod z velikim hrupom prihajali novi gostje. Na nekaterih mestih so gostje samovoljno izpraznili bife, usedli so se na pult in si nazdravljali, to so bili najboljši prostori, tam se je videlo po vsej dvorani.

Karl se je sicer še rinil naprej, vendar ni imel več pravega upanja, da bo kaj dosegel. Očital si je, ker je sprejel naročilo, ko ni poznal tukajšnjih razmer. Tovariša ga bosta z vso pravico oštevala in celo še mislila, da je hotel samo prihraniti denar in zato ni ničesar prinesel. Zdaj je stal celo na kraju, kjer so povsod naokoli ob mizah jedli tople mesne jedi z lepim rumenim krompirjem; bilo mu je nedoumljivo, kako so si ti ljudje to priskrbeli.

Tedaj je nekaj korakov od sebe zagledal žensko, ki je očitno pripadala hotelskemu osebju, kako je v smehu govorila z nekim gostom. Ob tem si je neprenehoma drezala z lasnico po pričeski. Karl je pri priči sklenil, da svoje naročilo odda tej ženski, že zato, ker mu je kot edina ženska v dvorani pomenila izjemo od splošnega hrupa in podenja, pa tudi še iz preprostega razloga, ker je bila edini hotelski nameščenec, ki ga je bilo mogoče doseči, kajpada le tedaj, če ne bi ob prvi besedi, ki bi jo naslovil nanjo, odhitela po opravkih. Zgodilo pa se je prav nasprotno. Karl je sploh še ni nagovoril, samo malo prežal je nanjo, ko se je, kakor pač človek včasih sredi pogovora pogleda stran, ozrla vanj, pretrgala svoj pomenek ter ga vprašala, prijazno in v angleščini, jasni kakor slovnica, ali kaj išče.

»Vsekakor,« je rekel Karl, »pa tu ne morem prav nič dobiti.«

»Potem pojdite z menoj, mali,« je rekla, se poslovila od svojega znanca – ta se je odkril in to se je tukaj zdelo neverjetna vljudnost – prijela je Karla za roko, šla k bifeju, odrinila nekega gosta, odprla sklopna vratca v njem, šla čez hodnik za bifejem, na katerem se je bilo treba paziti neutrudno tekajočih natakarjev, odprla neka dvojna vrata med tapetami, in že sta bila v velikih, hladnih shrambah. ‘Človek mora pač poznati mehanizem,’ si je rekel Karl.

»Torej, kaj hočete?« je vprašala ženska in se ustrežljivo sklonila k njemu. Bila je zelo debela, život se ji je zibal, obraz pa ji je bil, seveda v primerjavi s tem, skoraj nežno izoblikovan. Karla je skoraj zamikalo, da bi si ob pogledu na mnoga živila, ki so bila tukaj skrbna naložena po policah in po mizah, za svoje naročilo naglo izmislil kako imenitnejšo večerjo, posebno ker je lahko pričakoval, da mu bo ta vplivna ženska ceneje postregla, naposled pa je vendar, ker mu ni prišlo na misel nič primernega, naštel samo slanino, kruh in pivo.

»Nič drugega?« je vprašala ženska.

»Ne, hvala,« je rekel Karl, »ampak za tri ljudi.«

Ko je ženska vprašala po drugih dveh, ji je v kratkih besedah povedal o svojih tovariših, veselilo ga je, da ga malo izprašuje.

»Pa saj to je hrana za kaznjence,« je rekla ženska in očitno pričakovala še nadaljnje Karlove želje, Karl pa se je zdaj zbal, da mu bo kaj podarila in ne bo hotela vzeti denarja, zato je molčal. »To bova takoj imela,« je rekla ženska, stopila z gibčnostjo, ki je bila ob njeni debelosti vredna občudovanja, k neki mizi, z dolgim, tenkim nožem, ki je bil podoben žaginemu listu, je odrezala velik kos slanine, obilno mešane z mesom, vzela s police hleb kruha, vzdignila s poda tri steklenice piva, dela vse skupaj v lahko slamnato košarico in jo podala Karlu. Vmes mu je pojasnjevala, da ga je semkaj pripeljala zato, ker jestvine zunaj na strežni mizi v dimu in v mnogih izparinah kljub nagli uporabi vedno izgubijo svežost. Za ljudi tam zunaj pa da je vse dovolj dobro. Karl zdaj ni rekel nič več, ker ni vedel, s čim naj bi si bil zaslužil to prednost pri postrežbi. Mislil je na svoja tovariša, ki sta sicer tako dobra poznavalca Amerike, pa vendar morda nikoli nista prišla v to shrambo in sta se morala zadovoljiti s pokvarjenimi živili na strežnem pultu. Sem ni bilo slišati nobenega glasu iz dvorane, zidovi so morali biti zelo debeli, da je pod temi oboki ostajalo dovolj hladno. Karl je že nekaj časa držal slamnato košarico v roki, pa se ni domislil, da bi plačal, in se tudi ni premaknil. Samo tedaj, ko je ženska hotela na koncu položiti v košarico še steklenico, podobno tistim, ki so stale zunaj po mizah, se je zdrznil in se zahvalil.

»Ali imate še dolgo pot?« je vprašala ženska.

»Do Butterforda,« je odgovoril Karl.

»To je še zelo daleč,« je rekla ženska.

»Še en dan hoda,« je rekel Karl.

»Ne več?« je vprašala ženska.

»O ne,« je rekel Karl.

Ženska je urejala neke reči po mizah, vstopil je natakar, se iskaje oziral naokoli, potem mu je ženska pokazala na veliko skledo, v kateri je ležal širok kup sardin, le malo posutih s peteršiljem, in v vzdignjenih rokah je odnesel to skledo v dvorano.

»Zakaj pravzaprav hočete prenočevati na prostem?« je vprašala ženska. »Tu imamo dovolj prostora. Prespite pri nas v hotelu.«

To je bilo za Karla zelo vabljivo, posebno ker je bil prejšnjo noč prebil tako slabo.

»Zunaj imam svojo prtljago,« je rekel obotavljivo in ne povsem brez nečimrnosti.

»Kar prinesite jo sem,« je rekla ženska, »to ni ovira.«

»Ampak moja tovariša!« je rekel Karl in takoj opazil, da sta ta dva vsekakor ovira.

»Ta smeta seveda tudi prenočiti tukaj,« je rekla ženska. »Le pridite! Nikar se ne dajte tako prositi.«

»Moja tovariša sta sicer vrla človeka,« je rekel Karl, »ampak čista nista.«

»Kaj niste videli umazanije v dvorani?« je vprašala ženska in se nakremžila. »K nam lahko zares pride tudi najslabši. Dala bom torej takoj pripraviti tri postelje. Kajpada samo na podstrešju, zakaj hotel je povsem zaseden, tudi sama sem se preselila na podstrešje, vsekakor pa je to boljše ko na prostem.«

»Tovarišev ne morem pripeljati s seboj,« je rekel Karl. Zamišljal si je, kakšen hrup bi onadva delala po hodnikih tega imenitnega hotela; Robinson bi vse umazal in Delamarche bi zanesljivo nadlegoval celo to žensko.

»Ne vem, zakaj naj bi bilo to nemogoče,« je rekla ženska, »ampak če hočete tako, potem pač pustite tovariša zunaj in pridite sami k nam.«

»To ne gre, to ne gre,« je dejal Karl, »moja tovariša sta in ostati moram pri njima.«

»Trmoglavi ste,« je rekla ženska in pogledala proč, »človek vam hoče dobro, rad bi vam bil v pomoč, vi pa se temu upirate na vse kriplje.«

Karl je to uvidel, vendar ni videl nobenega izhoda, zato je rekel samo še: »Najlepša hvala za vašo prijaznost.« Potem se je domislil, da še ni plačal, in vprašal je, koliko dolguje.

»Plačali boste šele, ko mi prinesete košarico nazaj,« je rekla ženska. »Najpozneje jutri zjutraj jo moram dobiti.«

»Prosim,« je rekel Karl. Ženska je odprla neka vrata, ki so držala naravnost na prosto, in rekla še, medtem ko je Karl s priklonom stopil ven: »Lahko noč, ampak ne delate prav.« Bil je že nekaj korakov proč, ko je še zaklicala za njim: »Na svidenje jutri!«

Komaj da je bil zunaj, je tudi že spet zaslišal iz dvorane neoslabljen hrup, v katerega so se zdaj mešali tudi že zvoki godbe na pihala. Bil je vesel, da mu ni bilo treba iti ven skozi dvorano. Hotel je bil zdaj razsvetljen v vseh svojih peterih nadstropjih in od tega je bila cesta pred njim svetla po vsej svoji širini. Zunaj so, čeprav že v pretrgani vrsti, še vedno vozili avtomobili, hitreje kot podnevi so rasli iz daljave, otipavajoč z belimi žarki svojih svetilk cestišče, z bledečimi lučmi so križali svetli pas pred hotelom in v ponovnem odblesku žarometov odhiteli naprej v temo.

Tovariša je Karl našel v trdnem spanju, pa saj se je bil tudi res predolgo zamudil. Ravno je hotel na papirje, ki jih je našel v košarici, vabljivo razgrniti, kar je prinesel s seboj, da bi tovariša zbudil šele, ko bi bilo vse končano, ko je v svojo grozo opazil, da je kovček, ki ga je bil pustil zaklenjenega in katerega ključ je nosil v žepu, popolnoma odprt, pol njegove vsebine pa je bilo raztresene naokoli v travi.

»Vstanita!« je vzkliknil. »Vidva spita, medtem pa so bili tatovi tukaj.«

»Ali kaj manjka?« je vprašal Delamarche. Robinson še ni bil čisto buden, ko je že segel po pivu.

»Ne vem,« je vzkliknil Karl, »ampak kovček je odprt. To je vendar neprevidno, da ležeta spat, kovček pa pustita tako na prostem.«

Delamarche in Robinson sta se zasmejala in prvi je rekel: »Prihodnjič pač ne smete biti tako dolgo odsotni. Do hotela je deset korakov, vi pa ste potrebovali za pot tja in nazaj tri ure. Bila sva lačna, mislila sva, da utegnete imeti v kovčku kaj užitnega, pa sva ključavnico ščegetala tako dolgo, da se je odprla. Sicer pa tako ni bilo nič notri, mirno torej lahko spravite spet vse noter.«

»Tako,« je rekel Karl, strmel je v košarico, ki se je naglo praznila, in prisluškoval nenavadnemu šumu, ki ga je delal Robinson pri pitju, ker mu je tekočina stekla najprej daleč v grlo, šinila zatem z nekakšnim piskanjem nazaj in šele potem v velikem izlivu odtekla v globino.

»Ali sta se najedla?« je vprašal, ko sta se onadva za trenutek oddahnila.

»Kaj niste vi jedli že v hotelu?« je vprašal Delamarche, misleč, da se Karl poteguje za svoj delež.

»Če hočeta še jesti, potem pohitita,« je rekel Karl in šel h kovčku.

»Kaže, da ima ta svoje muhe,« je rekel Delamarche Robinsonu.

»Nobenih muh nimam,« je rekel Karl, »ampak ali je morda prav, da sta v moji odsotnosti vlomila v moj kovček in zmetala moje reči ven? Vem, med tovariši je treba prenesti marsikaj, tudi na to sem bil pripravljen, ampak tole je preveč. Prenočeval bom v hotelu in ne pojdem v Butterford. Hitro pojejta, košarico moram odnesti nazaj.«

»Ali vidiš, Robinson, tako se govori,« je rekel Delamarche, »to je imenitna govorica. To je pač Nemec. Ti si me hitro posvaril pred njim, jaz pa sem bil neumna dobričina in sem ga vendarle vzel s seboj. Zaupala sva mu, cel dan sva ga vlačila s seboj, s tem sva izgubila najmanj pol dneva, in zdaj – ker ga je zvabil nekdo tam v hotelu – se poslavlja, se kratko malo poslavlja. Ker pa je zahrbten Nemec, tega ne dela odkrito, temveč si je poiskal pretvezo s kovčkom, in ker je surov Nemec, ne more oditi, ne da bi žalil najino čast in naju imenoval tatova, ker sva si privoščila majhno šalo z njegovim kovčkom.«

Karl je spravljal svoje reči v kovček in je rekel, ne da bi se obrnil: »Kar govorite tako in olajšajte mi odhod. Prav dobro vem, kaj je tovarištvo. Tudi v Evropi sem imel prijatelje in nobeden mi ne more očitati, da sem se vedel do njega zahrbtno ali nizkotno. Zdaj seveda nimamo stikov med seboj, ampak če se še kdaj vrnem v Evropo, me bodo vsi lepo sprejeli in me takoj priznali za svojega prijatelja. In vas, Delamarche, in vas, Robinson, vaju naj bi bil izdal, ko sta bila vendar, tega ne bom nikoli zamolčeval, tako prijazna, da sta se zavzela zame in mi obljubila vajensko mesto v Butterfordu? Ampak nekaj drugega je. Ničesar nimata, v mojih očeh nista zato prav nič slabša, ampak ne privoščita mi mojega malega imetja in me skušata zato poniževati, tega ne morem prenašati. In zdaj, potem ko sta vlomila v moj kovček, se ne opravičita z nobeno besedo, temveč me še zmerjata in zmerjata moj narod – s tem pa mi tudi jemljeta sleherno možnost, da bi ostal z vama. Sicer pa vse to pravzaprav ne velja za vas, Robinson. Vašemu značaju imam očitati samo to, da ste preveč odvisni od Delamarcha.«

»Saj tu pa vidiva,« je dejal Delamarche, stopil je h Karlu in ga nalahno sunil, kakor da ga hoče opozoriti, »saj tu pa vidiva, kakšni ste v resnici. Ves dan ste hodili za menoj, držali ste se me za suknjič, posnemali ste vsak moj gib in ste bili sicer pri miru kakor miška. Zdaj pa, ko čutite neko oporo v hotelu, nama prihajate z velikimi govori. Majhen zvitorepec ste, in prav nič še ne vem, ali bova to tako mirno sprejela. Ali ne bova terjala učnine za tisto, česar ste se čez dan naučili od naju. Poslušaj, Robinson, nevoščljiva sva mu – misli – zaradi njegovega imetja. En dan dela v Butterfordu – da o Kaliforniji sploh ne govorim – pa bova imela desetkrat toliko, kot ste nama pokazali in kot utegnete imeti še skrito v podlogi suknjiča. Torej le pazite na svoj jezik!«

Karl je bil vstal od kovčka in zdaj je videl, da se bliža tudi zaspani Robinson, ki pa ga je pivo nekoliko poživilo. »Če ostanem še dolgo tukaj,« je rekel, »bi utegnil doživeti še druga presenečenja. Kakor kaže, bi me hotela premlatiti.«

»Vsako potrpljenje ima svoje meje,« je rekel Robinson.

»Vi rajši molčite, Robinson,« je rekel Karl, ne da bi izpustil Delamarcha iz oči, »sami pri sebi mi vendarle dajete prav, na zunaj pa morate držati z Delamarchem!«

»Ali bi ga morda radi podkupili?« je vprašal Delamarche.

»Mi ne prihaja na misel,« je rekel Karl. »Vesel sem, da odhajam, in z nobenim izmed vaju ne maram nič več imeti. Samo nekaj bom še rekel, očitali ste mi, da imam denar in da sem ga skril pred vama. Če vzamemo, da je to res, ali nisem ravnal zelo prav vpričo dveh ljudi, ki sem ju poznal šele nekaj ur, in ali s svojim sedanjim vedenjem ne potrjujete, da je bilo takšno ravnanje pravilno?«

»Ostani miren,« je rekel Delamarche Robinsonu, čeprav se ta ni ganil. Potem je vprašal Karla: »Ko ste že tako nesramno odkriti, poženite, ko tako udobno stojimo skupaj, to svojo odkritost še naprej in priznajte, zakaj pravzaprav hočete v hotel.« Karl je moral stopiti za korak čez kovček, tako blizu mu je pristopil Delamarche. Vendar se Delamarche tudi s tem ni dal zmotiti, odrinil je kovček, stopil za korak naprej in pri tem postavil nogo na bel prsnik, ki je bil obležal v travi, in ponovil svoje vprašanje.

Kakor v odgovor se je gruči od ceste približal mož z močno svetlečo ročno svetilko. Bil je eden izmed natakarjev iz hotela. Komaj je zagledal Karla, je rekel: »Iščem vas že skoraj pol ure. Vse brežine na obeh straneh ceste sem že preiskal. Gospa višja kuharica vam namreč sporoča, da nujno potrebuje košarico, ki vam jo je posodila.«

»Tukaj je,« je rekel Karl z glasom, ki je bil od razburjenja negotov.

Delamarche in Robinson sta bila v navidezni skromnosti stopila proč, kakor sta vedno delala pred tujci boljšega stanu. Natakar je vzel košarico in rekel: »In potem vas gospa višja kuharica sprašuje, ali ste si morda premislili in bi vendarle hoteli prenočiti v hotelu. Tudi onadva gospoda bi bila dobrodošla, če ju hočete vzeti s seboj. Postelje so že pripravljene. Noč je sicer danes topla, ampak tukaj, na vzpetini, nikakor ni nenevarno spati, dostikrat se najdejo kače.«

»Ker je gospa višja kuharica tako prijazna, bom vendarle sprejel njeno povabilo,« je dejal Karl in čakal, kaj porečeta tovariša. Toda Robinson je stal topo tam, Delamarche pa je tiščal roke v hlačne žepe in gledal proti zvezdam. Oba sta očitno računala na to, da ju bo Karl brez pomišljanja vzel s seboj.

»Za ta primer,« je rekel natakar, »mi je naročeno, naj vas odpeljem v hotel in vam odnesem prtljago.«

»Potem pa, prosim, še trenutek počakajte,« je rekel Karl in se sklonil, da dene v kovček tistih nekaj reči, ki so še ležale zunaj.

Mahoma se je zravnal. Manjkala je fotografija, poprej je bila čisto na vrhu v kovčku in zdaj je ni bilo nikjer najti. Vse je bilo na svojem mestu, samo fotografija je manjkala. »Ne morem najti fotografije,« je Karl proseče rekel Delamarchu.

»Katere fotografije?« je vprašal ta.

»Fotografije mojih staršev,« je rekel Karl.

»Nobene fotografije nisva videla,« je rekel Delamarche.

»Nobene fotografije ni bilo v kovčku, gospod Rossmann,« je s svoje strani potrdil tudi Robinson.

»Ampak saj to je nemogoče,« je rekel Karl in njegovi pogledi, iščoči pomoči, so privabili natakarja bliže. »Ležala je na vrhu in zdaj je ni več. Ko bi rajši ne bila naredila te šale s kovčkom!«

»Vsaka pomota je nemogoča,« je rekel Delamarche, »v kovčku ni bilo nobene fotografije.«

»Bila mi je pomembnejša od vsega, kar imam sicer v kovčku,« je rekel Karl natakarju, ki je hodil naokoli in iskal po travi. »Bila je namreč nenadomestljiva, druge ne bom dobil več.« In ko je natakar nehal iskati, ker ni bilo nobenega upanja, je Karl še rekel: »Bila je edina slika, ki sem jo imel od svojih staršev.«

Na to je rekel natakar na glas, brez olepševanja: »Mogoče bi mogla še preiskati gospodoma žepe.«

»Da,« je takoj rekel Karl, »fotografijo moram najti. Ampak preden bi preiskoval žepe, še povem, da tisti, ki mi prostovoljno da fotografijo, dobi kovček z vsem, kar je v njem.« Po trenutku splošne tihote je Karl rekel natakarju: »Moja tovariša torej očitno hočeta, naj se preiščejo žepi. Pa tudi zdaj še obljubim celo tistemu, v čigar žepu se najde fotografija, ves kovček. Več ne morem storiti.«

Natakar je začel preiskovati Delamarcha, ker se mu je zdelo, da je z njim težje kot z Robinsonom, tega je prepustil Karlu. Opozoril je Karla, da je treba preiskovati oba hkrati, ker bi sicer eden izmed njiju mogel fotografijo neopaženo spraviti proč. Brž ko je Karl segel v Robinsonov žep, je našel ovratnico, ki je pripadala njemu, vendar je ni vzel in je zaklical natakarju: »Kar koli najdete pri Delamarchu, pustite mu, prosim, vse. Jaz nočem nič drugega ko fotografijo, samo fotografijo.«

Ko je Karl preiskoval naprsne žepe, je z roko dosegel Robinsonove vroče, zamaščene prsi, in prišlo mu je do zavesti, da mogoče dela tovarišema hudo krivico. Zdaj je pohitel, kolikor je mogel. Sicer pa je bilo vse zastonj, fotografija se ni našla ne pri Robinsonu ne pri Delamarchu.

»Nič ne pomaga,« je rekel natakar.

»Verjetno sta fotografijo raztrgala in vrgla koščke proč,« je rekel Karl. »Mislil sem, da sta mi prijatelja, naskrivaj pa sta mi hotela samo škodovati. Robinson pravzaprav ne, temu sploh ne bi bilo prišlo na misel, da je fotografija zame toliko vredna, toliko bolj pa Delamarche.« Pred seboj je videl samo natakarja, čigar svetilka je osvetljevala majhen krog, medtem ko je bilo vse drugo, tudi Delamarche in Robinson, v trdi temi.

Seveda sploh ni bilo nič več govora o tem, da bi mogel vzeti onadva s seboj v hotel. Natakar si je zavihtel kovček na ramo, Karl je vzel košarico in odšla sta, Karl je bil že na cesti, ko je ustavil svoje premišljanje, obstal je in zaklical gor v temo: »Poslušajta no, če bi kateri izmed vaju vendarle še imel fotografijo in bi mi jo hotel prinesti v hotel – še zmeraj bo dobil kovček od mene in ne bom ga, to prisegam, naznanil.« Dol ni bilo pravega odgovora, slišala se je samo pretrgana beseda, začetek Robinsonovega klica, potem mu je očitno Delamarche takoj zamašil usta. Karl je čakal še precej časa, ali se ne bi onadva gori vendarle še odločila drugače. Dvakrat je zaklical po presledkih: »Še vedno sem tukaj!« Vendar mu ni odgovoril noben glas, le kamen se je zakotalil dol po pobočju, mogoče po naključju, mogoče v zgrešenem metu.

V     V Hotelu Occidental

V hotelu so Karla takoj odpeljali v nekakšno pisarno, v kateri je višja kuharica z zapisnico v roki narekovala mladi tipkarici pismo v stroj. Nadvse natančno narekovanje in obvladano, gibko udarjanje po tipkah sta se podili mimo le tu pa tam opaznega tiktakanja stenske tire, ki je kazala skoraj že pol dvanajstih. »Tako!« je rekla višja kuharica in zaprla zapisnico, strojepiska je planila kvišku in pokrila stroj z lesenim pokrovom, ne da bi pri tem samogibnem delu odmaknila oči od Karla. Bila je še kot kaka šolarka, predpasnik ji je bil zelo skrbno zlikan, na ramenih na primer valovito, pričeska je bila prav visoka, in človek se je malo čudil, ko je po teh posameznostih uzrl njen resni obraz. Po priklonih, najprej proti višji kuharici, potem proti Karlu, je odšla, in Karl je nehote vprašujoče pogledal višjo kuharico.

»To je pa lepo, da ste vendarle prišli,« je rekla višja kuharica. »In vaša tovariša?«

»Nisem ju vzel s seboj,« je rekel Karl.

»Najbrž bosta odkorakala zelo zgodaj,« je rekla višja kuharica, kakor da si hoče stvar pojasniti.

‘Ali si ne mora misliti, da bom odkorakal tudi jaz?’ se je vprašal Karl in rekel zato, da bi bili izključeni vsi dvomi: »Razšli smo se sprti.«

Bilo je videti, da je višja kuharica to sprejela kot ugodno novico.

»Potem ste torej prosti?« je vprašala.

»Da, prost sem,« je rekel Karl, in nič se mu ni zdelo bolj nevredno.

»Poslušajte, ali ne bi hoteli sprejeti službe tukaj v hotelu?« je vprašala višja kuharica.

»Prav rad,« je rekel Karl, »ampak tako strašno malo znam. Še na pisalni stroj recimo ne znam pisati.«

»To ni najpomembnejše,« je rekla višja kuharica. »Začasno bi dobili pač čisto majhno službico in bi morali potem skrbeti, da bi se s pridnostjo in pazljivostjo spravili naprej. Vsekakor mislim, da bi bilo za vas boljše in primernejše, če se kje ustalite, namesto da se tako potikate po svetu. Ne zdite se mi rojeni za to.«

‘Vse to bi podpisal tudi stric,’ si je dejal Karl in pritrdil s kimanjem. Hkrati pa se je domislil, da se sploh še ni predstavil, čeprav tu tako skrbijo zanj. »Oprostite mi, prosim,« je rekel, »da se sploh še nisem predstavil, ime mi je Karl Rossmann.«

»Nemec ste, kajneda?«

»Da,« je rekel Karl, »nisem še dolgo v Ameriki.«

»Od kod pa ste?«

»Iz Prage na Češkem,« je rekel Karl.

»Glejte si ga no,« je vzkliknila višja kuharica v nemščini, ki je imela močan angleški naglas, in skoraj vzdignila roke, »saj potem sva pa rojaka, jaz se pišem Greta Mitzelbach in sem z Dunaja. In Prago izvrstno poznam, saj sem pol leta služila pri Zlati gosi na Vaclavovem trgu. Pomislite si vendar to!«

»Kdaj je bilo to?« je vprašal Karl.

»Tega je že veliko let.«

»Staro Zlato gos,« je dejal Karl, »so pred dvema letoma podrli.«

»Da, seveda,« je rekla višja kuharica, vsa v mislih na minule čase.

Na lepem pa je spet oživela, prijela je Karla za obe roki in vzkliknila: »Zdaj, ko se je izkazalo, da sva si rojaka, za nič na svetu ne smete od tod. Tega mi ne smete narediti. Ali bi vas na primer mikalo postati strežaj pri dvigalu? Samo pritrdite, pa boste to postali. Če ste se malo razgledali po svetu, boste vedeli, da ni posebno lahko dobiti takšno službo, zakaj to je najboljši začetek, ki si ga človek more misliti. Z vsemi gosti prihajate v stik, vedno vas vidijo, dajejo vam majhna naročila, skratka, vsak dan imate možnost doseči kaj boljšega. Za vse drugo prepustite skrb meni.«

»Strežaj pri dvigalu bi bil čisto rad,« je rekel Karl po kratkem premolku. Bilo bi zelo nespametno, ko bi si bil glede na svojih pet razredov gimnazije pomišljal ob mestu strežaja v dvigalu. Tu v Ameriki bi imel prej razloge, da bi se sramoval petih razredov gimnazije. Sicer pa so bili strežaji v dvigalu Karlu vedno všeč, zdeli so se mu kakor okras hotela.

»Ali ni treba znati jezikov?« je še vprašal.

»Vi govorite nemško in lepo angleško, to popolnoma zadostuje.«

»Angleško sem se naučil šele v Ameriki v dveh mesecih in pol,« je rekel Karl, misleč, da svoje edine odlike ne sme zamolčati. »To govori že dovolj za vas,« je rekla višja kuharica. »Če pomislim na to, kakšne težave sem imela jaz z angleščino. Seveda je tega že kakih trideset let. Ravno včeraj sem govorila o tem. Včeraj je bil namreč moj petdeseti rojstni dan.« In z nasmeškom je skušala na Karlovem obrazu razbrati vtis, ki ga je naredila nanj častitljivost te starosti.

»Potem vam želim veliko sreče,« je rekel Karl.

»Ta je človeku vedno potrebna,« je rekla, stisnila Karlu roko in se spet napol razžalostila nad to frazo iz domovine, ki ji je prišla na misel, ko je govorila nemško.

»Ampak zdaj vas zadržujem,« je vzkliknila potem. »In gotovo ste zelo trudni, in o vsem se bova mogla veliko bolje pogovoriti podnevi. Človek nič več ne misli od veselja, da je naletel na rojaka. Pridite, odpeljem vas v vašo sobo.«

»Še neko prošnjo imam, gospa višja kuharica,« je rekel Karl ob pogledu na škatlo s telefonom, ki je stala na mizi, »mogoče je, da mi moja prejšnja tovariša jutri, mogoče zelo zgodaj, prineseta neko fotografijo, ki jo nujno potrebujem. Ali bi bili tako prijazni in bi telefonirali vratarju, naj ju pošlje k meni ali me da poklicati?«

»Seveda,« je rekla višja kuharica, »ampak ali ne bi zadostovalo, če samo vzame fotografijo od njiju? Kakšna fotografija pa to je, če se sme vprašati?«

»To je fotografija mojih staršev,« je rekel Karl. »Ne, sam moram govoriti z njima.« Višja kuharica ni rekla nič več, sporočila je po telefonu ustrezno naročilo v vratarsko ložo in pri tem navedla 536 kot številko Karlove sobe.

Potem sta šla skozi vrata, ki so bila nasproti vhodnim, na kratek hodnik, kjer je majhen strežaj speč slonel ob ograji dvigala. »Lahko si pomagava sama,« je tiho rekla višja kuharica in dala Karlu vstopiti v dvigalo. »Delovni čas deset do dvanajst ur je pač malo preveč za takšnega fanta,« je rekla potem, ko sta se peljala navzgor. »Ampak v Ameriki je tako nenavadno. Ta mali deček na primer, ta je tudi šele pred pol leta prišel s svojimi starši semkaj, Italijan je. Zdaj je videti tak, kakor da pri delu nikakor ne bo zdržal, nima nič več mesa na obrazu, zaspi med službo, čeprav je po naravi zelo ustrežljiv – ampak samo še pol leta mora služiti tukaj ali kje drugje v Ameriki, pa bo vse z lahkoto prenašal in v petih letih bo krepak mož. O takih primerih bi vam lahko pripovedovala ure in ure. Ob tem sploh ne mislim na vas, zakaj vi ste krepak fant; sedemnajst let vam je, ali ne?«

»Drugi mesec jih bom imel šestnajst,« je odgovoril Karl.

»Celo komaj šestnajst!« je rekla višja kuharica. »Torej le pogum!«

Gori je odpeljala Karla v sobo, ki je imela sicer kot podstrešnica že eno poševno steno, sicer pa je bila videti v luči dveh žarnic zelo udobna. »Nikar se ne ustrašite oprave,« je rekla višja kuharica, »to namreč ni hotelska soba, temveč soba v mojem stanovanju, ki ima tri sobe, tako da me niti najmanj ne motite. Zaklenila bom vmesna vrata, tako da boste ostali povsem sami zase. Jutri boste kot nov hotelski uslužbenec seveda dobili svojo sobico. Ko bi bili prišli s svojima tovarišema, bi vam bila dala postlati v skupni spalnici služinčadi, ker pa ste sami, mislim, da vam bo tu bolj ustrezalo, čeprav boste morali spati samo na zofi. Zdaj pa dobro spite, da se okrepite za službo. Jutri še ne bo prenaporna.«

»Lepo se vam zahvalim za vašo prijaznost.«

»Počakajte,« je rekla in obstala pri izhodu, »to bi se pa hitro zbudili.« In šla je k enim izmed stranskih vrat v sobi, potrkala in poklicala: »Therese!«

»Prosim, gospa višja kuharica,« se je zaslišal glas male strojepiske.

»Ko me pojdeš zjutraj budit, moraš iti po hodniku, tukaj v sobi spi gost. Na smrt je utrujen.« Medtem ko je to rekla, se je nasmehnila Karlu. »Ali si razumela?«

»Da, gospa višja kuharica.«

»Potem pa lahko noč!«

»Lahko noč vam želim.«

»Jaz namreč,« je rekla višja kuharica v pojasnilo, »spim že nekaj let izredno slabo. Zdaj sem sicer s svojo službo lahko zadovoljna in mi pravzaprav ne bi bilo treba imeti skrbi. Ampak to nespečnost mi najbrž povzročajo posledice mojih nekdanjih skrbi. Vesela sem lahko, če zaspim ob treh. Ker pa moram biti ob petih, najpozneje ob pol šestih spet na svojem mestu, se moram dajati buditi, in sicer posebno previdno, da ne postanem še bolj živčna, kot sem že. In tako me zbudi Therese. Zdaj pa veste zares že vse in jaz sem še vedno tukaj. Lahko noč!« In kljub svoji teži je skoraj hušknila iz sobe.

Karl se je veselil spanja, zakaj ta dan ga je bil zelo zdelal. In prijetnejše okolice za dolgo, nemoteno spanje si sploh ni mogel želeti. Soba sicer ni bila namenjena za spalnico, bila je dnevna soba, ali bolje, kuharičina gosposka soba, in njemu na ljubo so ta večer posebej prinesli umivalnik vanjo, pa vendar se Karl ni počutil kot vsiljivec, temveč le toliko bolje oskrbljen. Njegov kovček je bil zares postavljen tam in pač že dolgo ni bil na varnejšem. Na nizki omarici s pomičnimi predali, ki je bila pokrita z veliko, redko pleteno volneno odejo, so stale razne fotografije v okvirjih in pod steklom; tam se je Karl pri ogledovanju sobe ustavil in se zagledal vanje. Bile so povečini stare fotografije in na njih so bila povečini dekleta, v nemodernih, neudobnih oblekah, z nalahno nataknjenimi, majhnimi, vendar visoko vzdigujočimi se klobuki, opirajoč desnico na sončnik, so se obračale proti opazovavcu in mu vendar umikale pogled. Med moškimi slikami je Karlovo pozornost zbudila slika mladega vojaka, ki je bil položil vojaško čepico na mizico, strumno stal tam s svojimi divjimi črnimi lasmi in bil poln ponosnega, vendar zadržanega smeha. Gumbe njegove uniforme je nekdo pozneje na fotografiji pozlatil. Vse te fotografije so bile pač še iz Evrope, na hrbtni strani bi se bilo dalo to verjetno tudi natanko razbrati, vendar jih Karl ni hotel jemati v roko. Tako, kakor so stale te fotografije tukaj, bi si želel v svoji prihodnji sobi postaviti tudi fotografijo svojih staršev.

Potem ko se je temeljito umil po vsem telesu, trudeč se zaradi svoje sosede, da bi delal to kar se da potihoma, se je, veseleč se spanja, ravno iztegnil na kanapeju, ko se mu je zazdelo, da sliši rahlo trkanje na neka vrata. Ni mogel takoj spoznati, pri katerih vratih je to bilo, lahko bi bil tudi le naključen šum. Trkanje se tudi ni takoj ponovilo, in Karl je skoraj že spal, ko se je spet oglasila Zdaj pa ni bilo nobenega dvoma več, da je trkanje in da prihaja od strojepiskinih vrat.

Karl je stekel po prstih k vratom in vprašal tako tiho, da to ne bi moglo zbuditi nikogar, tudi če bi vsemu navkljub le kdo spal tam: »Ali kaj želite?«

Takoj in enako tiho je prišel odgovor: »Ali bi hoteli odpreti vrata? Ključ tiči na vaši strani.«

»Prosim,« je rekel Karl, »samo najprej se moram obleči.«

Nastal je kratek premolk, potem je bilo rečeno: »To ni potrebno. Odprite in lezite v posteljo, počakala bom malo.«

»Dobro,« je rekel Karl in storil, kakor je bilo rečeno, samo da je poleg tega še prižgal električno luč. »Že ležim,« je rekel potem malo glasneje.

Tedaj je iz svoje temne sobe tudi že stopila mala strojepiska, oblečena povsem tako kakor spodaj v pisarni, ves ta čas ji najbrž sploh ni bilo prišlo na misel, da bi šla spat.

»Lepo prosim odpuščanja,« je rekla in se malo sključena ustavila pred Karlovim ležiščem, »in ne izdajte me, prosim. Saj vas tudi ne bom dolgo motila, vem, da ste na smrt utrujeni.«

»Saj ni tako hudo,« je rekel Karl, »ampak morda bi bilo le boljše, ko bi se bil oblekel.« Moral je ležati iztegnjen, da je mogel biti pokrit do vratu, ker ni imel spalne srajce.

»Saj bom ostala samo trenutek,« je rekla strojepiska in segla po stolu. »Ali se smem usesti zraven kanapeja?«

Karl je pokimal. Tedaj se je usedla tako trdo zraven h kanapeju, da se je moral Karl odmakniti k steni, da je mogel gledati vanjo. Imela je okrogel, enakomeren obraz, le čelo je bilo nenavadno visoko, vendar je bila tega morda kriva samo pričeska, ki se ji ni prav podala. Oblečena je bila zelo snažno in skrbno. V levici je mečkala robec.

»Boste ostali dolgo tukaj?« je vprašala.

»To še ni prav zanesljivo,« je odgovoril Karl, »ampak mislim, da bom ostal.«

»To bi bilo namreč zelo dobro,« je rekla in si potegnila z robcem čez obraz, »jaz sem tukaj zelo sama.«

»Temu se čudim,« je rekel Karl. »Gospa višja kuharica je vendar zelo prijazna z vami. Sploh ne ravna z vami kot z uslužbenko. Mislil sem že, da sta si sorodnici.«

»O ne,« je rekla, »pišem se Therese Berchtold in sem s Pomorjanskega.«

Tudi Karl se je predstavil. Tedaj mu je prvič pogledala naravnost v oči, kakor da ji je postal malo bolj tuj, ko je povedal svoje ime. Nekaj časa sta molčala. Potem je rekla ona: »Ne smete misliti, da sem nehvaležna. Ko bi ne bilo gospe višje kuharice, bi bilo seveda veliko slabše z mano. Poprej sem delala tu v hotelu v kuhinji in sem bila že v veliki nevarnosti, da me odpustijo, ker težkega dela nisem zmagovala. Tu zahtevajo zelo veliko od človeka. Pred mesecem dni je neko dekle v kuhinji samo od prehudega napora omedlelo in ležalo štirinajst dni v bolnišnici. Jaz pa nisem posebno močna, poprej se morala veliko pretrpeti in sem zato malo zaostala v razvoju; saj si najbrž ne bi mislili, da imam že osemnajst let. Ampak zdaj postajam že močnejša.«

»Služba mora biti tukaj res zelo naporna,« je rekel Karl. »Spodaj sem prej videl strežaja pri dvigalu, ko je stoje spal.«

»Pa je tem strežajem še najboljše,« je rekla Therese, »ti si zaslužijo lepe denarce z napitninami in nazadnje se jim vendar zdaleč ni treba tako mučiti, kakor se morajo ljudje v kuhinji. Ampak jaz sem imela enkrat srečo, gospa višja kuharica je nekoč potrebovala dekle, ki naj bi pripravilo prtičke za neko gostijo, poslala je dol k nam, dekletom v kuhinji, tam je kakih petdeset takih deklet, jaz sem bila ravno pri roki, in bila je zelo zadovoljna z menoj, zakaj prtičke sem vedno lepo postavljala. In tako me je od tedaj obdržala v svoji bližini in me polagoma izšolala za svojo tajnico. Pri tem sem se zelo veliko naučila.«

»Pa kaj je treba tu toliko pisati?« je vprašal Karl.

»O, zelo veliko,« je odgovorila, »tega si verjetno sploh ne morete predstavljati. Saj ste videli, da sem danes delala do pol dvanajstih, pa ni bil kak poseben dan. Res da ne pišem kar naprej, imam tudi veliko potov po mestu.«

»Kako pa se imenuje to mesto?« je vprašal Karl.

»Tega ne veste?« je rekla. »Ramses.«

»Je to veliko mesto?« je vprašal Karl.

»Zelo veliko,« je odgovorila, »ne hodim rada tja. Ampak ali ne bi v resnici želeli že zaspati?«

»Ne, ne,« je rekel Karl, »saj sploh še ne vem, zakaj ste prišli semkaj.«

»Zato ker ne morem z nikomer govoriti. Saj nisem preobčutljiva, ampak če človek zares nima nikogar, potem je že srečen, če ga naposled kdo posluša. Videla sem vas že spodaj v dvorani, ravno sem prišla po gospo višjo kuharico, ko vas je odpeljala v jedilno shrambo.«

»Tisto je strašna dvorana,« je rekel Karl.

»Jaz tega sploh ne opazim več,« je odgovorila Therese. »Sicer pa sem hotela samo reči, da je gospa višja kuharica sicer tako prijazna do mene, kakor je bila samo moja mati. Pa vendar sva si po položaju preveč različni, da bi mogla jaz prosto govoriti z njo. Med dekleti v kuhinji sem sicer prej imela dobre prijateljice, ampak tistih že zdavnaj ni več tukaj, novih pa skoraj ne poznam. Navsezadnje se mi včasih zazdi, da me moje sedanje delo utruja bolj od prejšnjega, da pa ga še toliko dobro ne opravljam, kakor sem tisto, in da me gospa višja kuharica samo iz usmiljenja pušča na mojem mestu. Saj navsezadnje bi moralo dekle imeti zares boljšo šolsko izobrazbo, da postane tajnica. Greh je reči kaj takega, ampak spet in spet me je strah, da se mi bo zmešalo. Za božjo voljo,« je rekla mahoma veliko hitreje in se bežno dotaknila Karlovega ramena, ker je držal roke pod odejo, »gospe višji kuharici ne smete reči nobene besede o tem, sicer bom resnično izgubljena. Če bi ji poleg težav, ki jih ji delam s svojim delom, povzročala še bridkosti, to bi bilo pa res preveč.«

»Samo po sebi se razume, da ji ne bom nič povedal,« je odgovoril Karl.

»Potem je dobro,« je rekla, »in kar ostanite tukaj. Vesela bi bila, če ostanete, in lahko bova, če vam bo prav, zaveznika. Takoj ko sem vas prvič ugledala, sem dobila zaupanje v vas. In vendar – pomislite, tako grda sem – me je bilo strah, da bi vas gospa višja kuharica utegnila namesto mene narediti za tajnika, mene pa odpustiti. Šele potem ko sem dolgo sama sedela tukaj, medtem ko ste bili vi spodaj v pisarni, sem si stvar razložila tako, da bi bilo celo zelo dobro, če bi vi prevzeli moja dela, saj bi jih gotovo veliko bolje razumeli. Če ne bi hoteli hoditi na opravke po mestu, to delo bi lahko obdržala jaz. Sicer pa bi bila v kuhinji gotovo veliko koristnejša, posebno ker sem se tudi že malo okrepila.«

»Stvar je že urejena,« je rekel Karl, »jaz bom postal strežaj pri dvigalu in vi ostanete tajnica. Če pa gospe višji kuharici le trohico namignete o svojih načrtih, izdam jaz še preostalo, kar ste mi danes povedali, naj bi mi bilo še tako žal.«

Takšno govorjenje je Therese tako vznemirilo, da se je vrgla na tla ob postelji in ječe stisnila obraz v posteljnino.

»Saj ne bom ničesar izdal,« je rekel Karl, »ampak tudi vi ne smete nič povedati.«

Zdaj ni mogel več ostati povsem skrit pod odejo, pobožal jo je malo po roki, nič pravega ni našel, kar bi ji mogel reči, in mislil je samo, da je življenje tukaj bridko. Naposled se je dekle umirilo vsaj toliko, da se je sramovalo svojega joka, hvaležno je pogledalo Karla, mu prigovarjalo naj jutri dolgo spi, in obljubilo, da bo, če bo le utegnilo, prišlo proti osmi gor in ga zbudilo.

»Saj zbujate tako spretno,« je rekel Karl.

»Da, nekatere reči znam,« je rekla, za slovo nalahno potegnila z dlanjo po njegovi odeji in stekla v svojo sobo.

Naslednji dan je Karl vztrajal pri tem, da hoče takoj nastopiti službo, čeprav mu je višja kuharica hotela dati ta dan prosto, da bi si ogledal Ramses. Karl pa je odkrito povedal, da se bo za to že še našla priložnost, zdaj da mu je poglavitno, da začne delati, saj je že v Evropi brez koristi opustil neko delo, ki je bilo usmerjeno k drugemu cilju, in zdaj začenja kot strežaj pri dvigalu v taki starosti, v kakršni so vsaj marljivejši fantje že na tem, da po naravnem zaporedju prevzamejo višje delo. Čisto prav je, da začne kot strežaj pri dvigalu, enako prav je, da mora posebej pohiteti. V teh okoliščinah ga ne bi ogledovanje mesta prav nič veselilo. Še za kratko pot, na katero ga je povabila Therese, se ni mogel odločiti. Ves čas mu je bila pred očmi misel, da bi utegnil, če ne bo marljiv, zabresti tako daleč kakor Delamarche in Robinson.

Pri hotelskem krojaču so mu pomerili strežajsko uniformo, ki je bila na zunaj zelo bleščeče opremljena z zlatimi gumbi in vrvicami, Karla pa je vendarle malo streslo, ko jo je oblačil, zakaj posebno pod pazduhami je bil suknjič mrzel, trd in hkrati neosušljivo moker od potu strežajev, ki so ga bili nosili pred njim. Zlasti čez prsi je bilo treba uniformo tudi posebej razširiti, ker mu ni hotela biti nobena izmed deseterih, ki so bile tam, niti približno prav. Kljub šivanju, ki je bilo tu potrebno, in čeprav je bil videti mojster zelo natančen – dvakrat je že oddana uniforma zletela iz njegovih rok nazaj v delavnico – je bilo vse opravljeno v komaj petih minutah in Karl je zapustil krojaštvo že kot strežaj z oprijemajočimi se hlačami in s suknjičem, ki ga je, čeprav mu je mojster z gotovostjo zatrjeval nasprotno, zelo utesnjeval in ga vedno znova zvabil k dihalnim vajam, ker je želel videti, ali je dihanje še vedno mogoče.

Potem se je priglasil pri višjem natakarju, kateremu naj bi bil podrejen, vitkem, lepem možu z velikim nosom, ki je prav lahko utegnil biti že čez štirideseto. Mož tudi za najkrajši pogovor ni imel časa, z zvoncem je samo priklical enega izmed strežajev, po naključju ravno tistega, ki ga je bil Karl videl prejšnji dan. Višji natakar ga je klical samo po krstnem imenu Giacomo, to je Karl zvedel šele pozneje, zakaj v angleški izgovarjavi imena ni bilo spoznati. Ta fant je zdaj dobil naročilo, naj Karlu pokaže tisto, kar je potrebno za službo pri dvigalu, vendar je bil tako plah in hlasten, da Karl od njega, naj je bilo v bistvu pokazati prav malo, še tega skorajda ni mogel zvedeti. Gotovo je bil Giacomo razkačen tudi zato, ker je moral očitno zaradi Karla pustiti službo pri dvigalu in je bil dodeljen za pomoč sobaricam, in to se mu je po nekih izkušnjah, ki jih je pa zamolčal, zdelo sramotno. Karl je bil razočaran predvsem zato, ker je imel strežaj pri dvigalu z napravo samo opraviti le toliko, da je kabino s preprostim pritiskom na gumb pognal v tek, medtem ko so za popravila pri gonilni napravi tako izključno uporabljali hotelske strojnike, da na primer Giacomo, čeprav je služil pol leta pri dvigalu, še nikoli ni bil videl na svoje oči ne gonilne naprave v kleti ne mašinerije v notranjosti dvigala, čeprav bi ga bilo to, kakor je izrecno povedal, zelo veselilo. Sploh je bila ta služba enolična in zaradi dvanajsturnega delovnega časa, izmenoma podnevi ali ponoči, tako naporna, da po Giacomovih navedbah sploh ni bilo mogoče vzdržati, če človek ni mogel vsaj po nekaj minut stoje prespati. Karl k temu ni rekel nič, bilo mu je jasno, da je Giacomo ravno zaradi te spretnosti izgubil mesto.

Zelo dobrodošlo je bilo Karlu, da je bilo dvigalo, za katero je imel skrbeti, namenjeno samo za najvišja nadstropja, zakaj to je pomenilo, da ne bo imel opraviti z najbolj zahtevnimi bogatimi ljudmi. Seveda pa se tu tudi ni mogel naučiti toliko kakor drugod in mesto je bilo dobro samo za začetek.

Že po prvem tednu je Karl spoznal, da je službi popolnoma kos. Medenina njegovega dvigala je bila najbolje očiščena, nobeno izmed drugih trideseterih dvigal se s tem ni moglo primerjati, in mogoče bi se bila svetila še bolj, ko bi bil fant, ki je služil pri istem dvigalu, vsaj le približno tako marljiv in ko ne bi bila Karlova marljivost samo še podpirala njegove lenobe. Fant je bil ameriškega rodu, po imenu Renell, nečimrnež s temnimi očmi in z gladkimi, nekoliko vdrtimi lici. Imel je elegantno zasebno obleko, v kateri je ob večerih, ko je bil službe prost, lahno odišavljen odhitel v mesto; tu pa tam je tudi prosil Karla, naj ga zvečer nadomešča, češ da mora oditi zaradi družinskih zadev, in malo mu je bilo mar, da je bila njegova zunanjost v nasprotju z vsemi takimi izgovori. Pa vendar ga je imel Karl kar rad in bilo mu je všeč, če je Renell ob takih večerih, preden je odšel v mesto, obstal v svoji zasebni obleki spodaj pri dvigalu ob njem, se še malo opravičeval, medtem ko si je natikal rokavice na prste, in potem odšel po hodniku. Sicer pa mu je mislil Karl s temi nadomeščanji delati samo uslugo, kakršna se mu je zdela na začetku do starejšega kolega samoumevna, trajna ureditev naj to ne bi postalo. To večno vozarjenje v dvigalu je bilo namreč vendarle dovolj utrudljivo in zlasti v večernih urah je potekalo skoraj nepretrgoma.

Kmalu se je Karl naučil tudi kratkih, globokih priklonov, ki jih zahtevajo od strežajev pri dvigalu, in napitnino je prestrezal v zraku. Izginjala je v njegov žep pri telovniku, in po njegovem obrazu bi ne bil mogel nihče reči, ali je bila velika ali majhna. Ko je odpiral vrata gospem, je dodajal malo udvorljivosti, in vstopal je za njimi počasneje v dvigalo, ker so v skrbi za svoja krila, klobuke in obeske vstopale bolj obotavljivo kakor moški. Med vožnjo je stal, ker je to zbujalo še najmanj pozornosti, tesno pri vratih, s hrbtom obrnjen h gostom, in je držal za ročaj vrat v dvigalu, da jih je, ko se je dvigalo ustavilo, hitro, pa vendar ne vznemirjajoče potisnil vstran. Le poredkoma mu je kdo med vožnjo potrkal na ramo, da bi dobil kakšno majhno pojasnilo, tedaj se je Karl naglo zasukal, kakor da je to pričakoval, in odgovoril z močnim glasom. Čeprav je bilo dvigal veliko, je bila dostikrat, posebno po koncu gledaliških predstav ali po prihodu nekaterih ekspresnih vlakov, takšna gneča, da se je moral Karl, komaj da so gostje zgoraj odšli, takoj spet pognati dol, da sprejme tiste, ki so čakali spodaj. Imel je tudi možnost, da je vlekel za neko žičnato vrv, ki je bila napeljana skozi kabino dvigala, in s tem povečal običajno hitrost, čeprav je bilo to v pravilih za ravnanje z dvigalom prepovedano in je bilo baje tudi nevarno. Karl tega tudi nikoli ni delal, kadar se je vozil z gosti, kadar pa jih je zgoraj izložil in so spodaj čakali drugi, tedaj ni poznal ozirov in je nategoval vrv z močnimi, enakomernimi prijemi ko kak mornar. Povrhu je vedel, da delajo to tudi drugi strežaji, in ni hotel, da bi mu gostje uhajali k drugim fantom. Posamezni gostje, ki so stanovali v hotelu daljši čas, to je bilo tukaj sploh precej običajno, so tu pa tam z nasmeškom pokazali, da so spoznali Karla kot svojega strežaja pri dvigalu, in Karl je to prijaznost sprejemal z resnim obrazom, vendar rad. Včasih, če je bil promet malo šibkejši, je lahko prevzemal tudi majhna posebna naročila, na primer, da je kakemu gostu, ki se mu ni ljubilo hoditi posebej nazaj, prinesel kako malenkost, pozabljeno v sobi; tedaj se je sam odpeljal v dvigalu, ki mu je bilo v takih trenutkih še posebno domače, stopil je v tujo sobo, kjer so ležale naokoli ali visele na obešalniku povečini nenavadne reči, ki jih ni bil še nikoli videl, čutil je značilen vonj kakega tujega mila, dišave, ustne vode, in ne da bi se le količkaj zamudil, je odhitel spet nazaj s predmetom, ki ga je našel, čeprav so bili podatki največkrat nejasni. Dostikrat je obžaloval, da ne more prevzemati večjih naročil, ker so bili za to določeni posebni služabniki in sli, ki so svoja pota opravljali na kolesih in celo na motornih kolesih. Le za sla iz sob v jedilnice ali igralnice se je Karl ob ugodnih priložnostih lahko dal uporabiti.

Ko je po dvanajsturnem delovnem času prihajal iz službe, tri dni ob šestih zvečer, naslednje tri dni ob šestih zjutraj, je bil tako utrujen, da je odšel naravnost v posteljo, ne da bi se menil za kogar koli. Ta postelja je bila v skupni spalnici strežajev, gospa višja kuharica, ki morda le ni imela tako velikega vpliva, kakor je bil mislil prvi večer, si je sicer prizadevala, da bi mu priskrbela posebno sobico, in najbrž bi se ji bilo tudi posrečilo, ko pa je Karl videl, kakšne težave so s tem in kako se je višja kuharica dostikrat zaradi te reči pogovarjala po telefonu z njegovim predstojnikom, tistim tako zelo zaposlenim plačilnim natakarjem, se je sobi odpovedal in prepričal višjo kuharico, da je njegova odpoved resno mišljena, z opozorilom, da pri drugih fantih ne mara zbujati nevoščljivosti s prednostjo, ki si je pravzaprav ni sam pridobil z delom.

Mirna spalnica ta dvorana za spanje seveda ni bila. Ker je vsak posamezni svojih prostih dvanajst ur različno razdeljeval za jed, spanje, zabavo in postranski zaslužek, je bila spalna dvorana vedno nadvse razgibana. Tu so nekateri spali in imeli odejo potegnjeno čez ušesa, da ne bi nič slišali; če se je kateri zbudil, je tako divje kričal zaradi vpitja drugih, da tudi preostali, naj so imeli še tako trdno spanje, niso vzdržali. Skoraj vsak izmed fantov je imel pipo, s tem so uganjali nekakšen prestiž, tudi Karl si jo je omislil in kmalu mu je postala všeč. V službi pa se ni smelo kaditi, in nasledek tega je bil, da je v spalni dvorani vsak, če ni ravno spal, tudi kadil. Vsaka postelja je bila zato zavita v svoj oblak dima in vse skupaj v splošne izhlapine. Četudi je bila pravzaprav večina v načelu za to, ni bilo mogoče doseči, da bi ponoči luč gorela samo na enem koncu dvorane. Ko bi se bil ta predlog uveljavil, bi bili mogli tisti, ki so hoteli spati, mirno spati v temi ene polovice dvorane – bila je velika dvorana s štiridesetimi posteljami – medtem ko bi bili drugi mogli v osvetljenem delu kockati ali kartati in počenjati vse drugo, za kar je bila potrebna luč. Če bi bil kateri, čigar postelja je stala v razsvetljeni polovici dvorane, hotel iti spat, bi bil mogel leči v katero izmed prostih postelj v temi, zakaj vedno je bilo dovolj prostih postelj in nobeden ni nič ugovarjal, če je njegovo posteljo začasno uporabil kdo drug. Vendar se prav nobeno noč niso držali te delitve. Vedno znova sta se recimo našla po dva, ki sta najprej uporabila temo, da sta se malo naspala, potem pa ju je zamikalo, da bi v postelji kvartala na deski, položeni med posteljama, in seveda sta si prižgala primerno električno svetilko, da je njena bodeča luč spravljala pokonci speče, če so bili obrnjeni proti njej. Sicer so se potem še malo preobračali, naposled pa tudi niso vedeli početi nič boljšega, kot da so se z novo razsvetljavo še sami lotili igre s sosedom, ki je bil tudi zbujen. In spet so se seveda kadile tudi vse pipe. Bilo je resda tudi nekaj takih, ki so hoteli po vsej sili spati – Karl je bil največkrat med njimi – in ti so glavo, namesto da bi jo položili na blazino, pokrili z njo ali jo zamotali vanjo; ampak kako naj bi človek spal naprej, če je najbližji sosed sredi trde noči vstal, da se gre pred službo še malo pokratkočasit v mesto, če se je v umivalni skledi, postavljeni ob posteljnem zglavju, glasno in škropeč z vodo umival, če si je škornje ne samo ropotaje obuval, temveč še topotal z njimi, da bi bolje spravil noge vanje skoraj vsi so imeli kljub ameriški obliki obutve preozke škornje – in je naposled, ker mu je manjkala neka malenkost pri njegovi opravi, vzdignil blazino spečega, pod katero je ta, resda že zdavnaj zbujen, samo čakal na to, da se zažene vanj. Vsi pa so bili tudi športniki in mladi, povečini krepki fantje, ki niso hoteli zamuditi nobene priložnosti za športne vaje. Če je človeka ponoči sredi spanja zbudil velik hrup, da je skočil kvišku, si je lahko bil gotov, da bo našel na podu zraven svoje postelje dva rokoborca, na vseh posteljah naokoli pa v ostri razsvetljavi izvedence, ki bodo stali tam v srajci in spodnjicah. Pri nekem takem nočnem boksarskem dvoboju je eden izmed nasprotnikov padel čez spečega Karla, in prvo, kar je Karl zagledal, ko je odprl oči, je bila kri, ki je fantu tekla iz nosu in je, še preden je bilo mogoče kaj ukreniti proti temu, oblila vso posteljnino. Dostikrat je Karl skoraj vseh dvanajst ur prebil s poskusi, da bi dobil nekaj ur spanja, čeprav ga je tudi zelo mikalo, da bi se udeleževal zabav tovarišev; vedno znova pa se mu je zdelo, da imajo vsi drugi v svojem življenju prednost pred njim, ki jo mora izravnati s tem, da bolj marljivo dela in se tu pa tam čému odreče. Čeprav mu je bilo torej predvsem zaradi njegovega dela veliko do spanja, se ni ne pred višjo kuharico ne pred Therese pritožil čez razmere v spalni dvorani, zakaj, prvič, vsi fantje so v splošnem to težko prenašali, ne da bi se resno pritoževali, in drugič je bila nadlega v spalnici nujen del naloge, ki jo je imel kot strežaj pri dvigalu in ki jo je bil hvaležno sprejel iz rok višje kuharice.

Enkrat na teden je imel, ko se je delovni čas zamenjal, štiriindvajset ur prosto, in to je deloma porabljal za to, da je enkrat, dvakrat obiskal višjo kuharico in se, pazeč na Theresin skopo odmerjeni prosti čas, bežno pomenkoval z njo v kakem kotu, na hodniku in le poredkoma v njeni sobi. Včasih jo je tudi spremljal pri njenih opravkih po mestu, pri katerih se je vedno nadvse mudilo. Tedaj sta skoraj tekla, Karl z njeno torbo v roki, na najbližjo postajo podzemeljske železnice, vožnja je minila v trenutku, kakor da se vlak lahko podi povsem brez odpora, že sta izstopila, ne da bi čakala dvigala, ki jima je bilo prepočasno, sta odtopotala gor po stopnicah, pokazali so se veliki trgi, s katerih so se zvezdasto razletavale ulice in prinašale vrvež prometa, ki je v ravnih črtah pritekal od vseh strani, Karl in Therese pa sta tesno drug ob drugem hitela v razne pisarne, pralnice, skladišča in trgovine, kjer je bilo treba oddati razna naročila ali pritožbe, reči, ki se telefonsko niso dale lahko opraviti, čeprav sicer tudi niso bile posebno odgovorne. Therese je kmalu opazila, da Karlove pomoči pri tem ne gre zanemariti, nasprotno, marsikaj je še močno pospešil. V njegovem spremstvu ji ni bilo treba nikoli – kot sicer dostikrat – čakati, da bi jo prezaposleni trgovci poslušali. Stopil je k prodajni mizi in tako dolgo trkal s členkom po njej, dokler ni zaleglo, zaklical je čez zidove ljudi v svoji še vedno nekoliko prenatančni angleščini, ki jo je bilo lahko slišati iz sto drugih glasov, brez obotavljanja je hodil k ljudem, tudi če so se ošabno umaknili v globino najdaljših poslovnih prostorov. Tega ni delal iz prešernosti in spoštoval je vsak odpor, vendar se je čutil na varnem mestu, ki mu daje pravice, zakaj Hotel Occidental je bil odjemalec, s katerim se ni bilo šaliti, in navsezadnje je bila Therese kljub svoji poslovni izkušnji potrebna pomoči.

»Zmerom bi morali hoditi z menoj,« je rekla včasih, srečno smejoč se, če sta se vračala po kakem posebno dobro opravljenem pohodu.

V poldrugem mesecu, kolikor je Karl ostal v Ramsesu, je bil samo trikrat za daljši čas, po nekaj ur, v Theresini sobici. Ta je bila seveda manjša od vsake sobe višje kuharice, tistih nekaj reči, ki so stale v njej, je bilo zloženih tako rekoč okoli okna, vendar je Karl že po svojih izkušnjah iz spalne dvorane znal ceniti vrednost lastne, razmeroma mirne sobe, in čeprav tega ni izrecno povedal, je Therese vendarle opazila, kako všeč mu je njena soba. Pred njim ni imela nobenih skrivnosti, pa saj bi bilo tudi težko po njenem tedanjem obisku, prvi večer, imeti še skrivnosti pred njim. Bila je nezakonski otrok, njen oče je bil stavbni polir in je poklical mater in otroka za seboj s Pomorjanskega; ampak kakor da je s tem opravil svojo dolžnost ali kakor da je pričakoval drugačne ljudi, ne zdelane žene in šibkega otroka, ki ju je sprejel na pristajališču, se je kmalu po njunem prihodu brez posebnih pojasnil izselil v Kanado, in preostali nista dobili od njega ne kakega pisma ne kakega drugega sporočila, temu pa se deloma tudi ni bilo čuditi, saj sta bili brezupno izgubljeni v množičnih bivališčih v vzhodnem delu New Yorka.

Nekoč je Therese pripovedovala – Karl je stal zraven nje ob oknu in gledal na ulico – o smrti svoje matere. Kako sta z materjo nekega zimskega večera – ona je utegnila tedaj imeti kakih pet let – vsaka s svojo culo hiteli po ulicah, da bi si našli prenočišče. Kako jo je mati najprej vodila za roko – bil je snežni vihar in hodilo se je težko –, dokler ji ni roka ohromela in je Therese izpustila, ne da bi se ozrla po njej, in Therese se je morala zdaj truditi, da se je sama držala matere za krilo. Dostikrat se je Therese spotaknila in je celo padla, vendar je bila mati kot omotična in se ni ustavila. In ti snežni viharji v dolgih, ravnih newyorških ulicah! Karl ni bil prebil še nobene zime v New Yorku. Če stopa človek proti vetru in če se ta vrti v krogu, potem tudi za trenutek ni mogoče odpreti oči, veter človeku neprenehoma drgne obraz s snegom, človek teče, pa ne pride nikamor, to je nekaj obupnega. Otrok ima pri tem seveda prednost pred odraslimi, teka pod vetrom in ga vse še nekoliko veseli. Tako tudi Therese tedaj ni mogla povsem razumeti matere in je bila trdno prepričana, da materi ne bi bilo treba pretrpeti tako klavrne smrti, ko bi se bila ona tisti večer – bila je pač še tako majhen otrok – pametneje vedla do nje. Mati je bila tedaj že dva dni brez dela, tudi najmanjšega novčiča ni imela več, dan sta prebili na prostem brez grižljaja, in v svojih culah sta prenašali s seboj samo neuporabne cunje, ki si jih, morda iz praznoverja, nista upali zavreči. Materi so bili za naslednje jutro obljubili delo pri neki zidavi, vendar se je bala, kakor je skušala ves dan razložiti Therese, da ugodne priložnosti ne bo mogla izkoristiti, zakaj bila je na smrt utrujena, že zjutraj je bila v grozo mimoidočih na cesti izkašljala veliko krvi, in hrepenela je edino po tem, da bi kje prišla na toplo in si odpočila. In ravno tisti večer je bilo nemogoče dobiti kak prostorček. Tam, kjer ju ni že hišnik zapodil iz veže, v kateri bi si bili vendarle mogli nekoliko opomoči od vremena, sta hiteli skozi ozke, ledene hodnike, hodili po visokih nadstropjih, obkrožali ozke terase dvorišč, na slepo trkali na vrata, si zdaj nista upali nikogar ogovoriti, potem spet prosili vsakogar, kdor jima je prišel nasproti, in enkrat ali dvakrat je mati vsa zasopla počepnila na stopnico nekega tihega stopnišča, potegnila Therese, ki se je skoraj upirala, k sebi in jo z bolečim stiskanjem poljubljala na ustnice. Če človek pozneje ve, da so bili to poslednji poljubi, ne razume, da je mogel biti, tudi če je bil še majhen črviček, tako slep, da tega ni sprevidel. V mnogih sobah, mimo katerih sta prihajali, so bila vrata odprta, da je uhajal dušeči zrak ven, in iz dimnatega čada, ki je napolnjeval sobe, kakor da bi gorelo, je stopila samo postava kakega človeka, ki se je postavil med podboje in bodisi s svojo nemo navzočnostjo ali s kratko besedo pojasnil, da v tej sobi ni mogoče najti zavetja. Therese se je zdaj, ko je gledala nazaj, zdelo, da je mati samo v prvih urah resno iskala prostor, zakaj potem, ko je bila minila nekako polnoč, najbrž ni nagovorila nikogar več, čeprav je z majhnimi presledki tja do jutranjega svita neprenehoma hitela naprej in čeprav je v tistih hišah, kjer nikoli ne zaklepajo ne vhodnih ne stanovanjskih vrat, kar naprej življenje in se ob vsakem koraku srečujete z ljudmi. Seveda nista naglo napredovali v teku, temveč samo s skrajnjim naporom, ki sta ga bili zmožni, čisto mogoče, da je bilo to v resnici samo plazenje. Therese tudi ni vedela, ali sta bili od polnoči do petih v dvajsetih hišah ali v dveh ali celo le v eni. Hodniki teh hiš so napeljani po zvitih načrtih tako, da je prostor najbolje izkoriščen, prav nič pa ni poskrbljeno, da bi se človek lahko znašel; kolikokrat sta najbrž hodili po istih hodnikih! Therese je imela sicer v bledem spominu, da sta vhod hiše, ki sta jo bili raziskovali brez konca in kraja, spet zapustili, prav tako pa se ji je zdelo, da sta se takoj na ulici spet obrnili in se spet pognali v tisto hišo. Za otroka je bila seveda nedoumljiva bridkost, ko ga je mati vlačila s seboj brez besedice tolažbe, zdaj ga je nosila, zdaj se je je otrok držal, in za otrokovo nespamet se je zdela edina razlaga za vse to, da ga hoče mati zapustiti. Zato se je Therese toliko trdneje oprijemala, tudi če jo je mati držala za eno roko, se je zaradi varnosti z drugo roko oklepala materinega krila in s presledki na glas jokala. Ni hotela, da bi jo mati pustila tukaj, med ljudmi, ki so topotaje stopali pred njima po stopnišču, ki so se jima bližali od zadaj, ko jih še ni bilo videti, izza stopniščnega zavoja, ki so se na hodniku prepirali pred kakimi vrati in potiskali drug drugega v sobo. Pijanci so z zamolklim petjem blodili po hiši, in mati s Therese je še srečno smukala skozi take gruče, ki so se ravno zapirale. Gotovo bi se bili mogli pozno ponoči, ko ljudje niso več tako zelo pazili in ko se nihče ni več brezpogojno vlekel za svojo pravico, zriniti vsaj v katero izmed splošnih spalnih dvoran, ki so jih oddajali podjetniki in mimo kakršnih sta nekajkrat prišli, vendar Therese tega ni znala, mati pa ni hotela več miru. Zjutraj, v začetku lepega zimskega dne, sta obe sloneli ob nekem hišnem zidu in sta tam morda spali, morda samo z odprtimi očmi strmeli okoli sebe. Pokazalo se je, da je bila Therese izgubila svojo culo, in mati se je je lotila, da jo za kazen za nepazljivost natepe, vendar Therese ni slišala nobenega udarca in nobenega čutila. Potem sta šli naprej po ulicah, ki so oživljale, mati ob zidu, prišli sta čez neki most, na katerem je mati z roko posnemala ivje z ograje, in prišli naposled, tedaj se je Therese zdelo prav, zdaj tega ni razumela, ravno k stavbi, h kateri je bila mati naročena za tisto jutro. Mati Therese ni povedala, ali naj čaka ali naj odide, in Therese si je to razložila kot ukaz, naj čaka, ker je to najbolje ustrezalo njenim željam. Usedla se je torej na kup opeke in gledala, kako je mati odvezala culo, vzela iz nje pisano cunjo in si z njo ovila naglavno ruto, ki jo je bila nosila vso noč. Therese je bila preveč utrujena, da bi ji bilo prišlo tudi le na misel pomagati materi. Ne da bi se priglasila v stavbni kolibi, kakor je bilo običajno, in ne da bi koga kaj vprašala, se je mati povzpela po neki lestvi, kakor da že sama ve, katero delo ji je dodeljeno. Therese se je temu čudila, ker so bile dninarke po navadi zaposlene le spodaj z gašenjem apna, s podajanjem opeke in z drugimi preprostimi deli. Mislila je zato, da hoče mati danes opravljati bolje plačano delo, in se zaspano nasmihala gor proti njej. Stavba še ni bila visoka, prišla je bila komaj do pritličja, čeprav so proti modremu nebu štrleli tudi že visoki odrni drogovi za nadaljnjo zidavo, resda še brez vmesnih drogov. Zgoraj je mati spretno obšla zidarje, ki so polagali opeko na opeko, in za čudo je niso ničesar vprašali, z drobno roko se je previdno držala lesene začasne ograje, in Therese se je spodaj v svojem dremežu čudila tej spretnosti in mislila tudi, da jo je mati prijazno pogledala. Tedaj pa je mati na svoji poti prišla do majhnega kupa opeke, pred katerim se je ograja in verjetno tudi pot končevala, vendar se ni zmenila za to, šla je proti kupu opeke, spretnost kakor da jo je zapustila, prevrnila je kup opeke in padla čezenj v globino. Veliko opek se je zakotalilo za njo, in naposled, precej pozneje, se je nekje odtrgala težka deska in treščila nanjo. Theresin zadnji spomin na mater je bil, kako je z razkrečenimi nogami ležala v kockastem krilu, ki je bilo še s Pomorjanskega, kako jo je surova deska, ki je ležala na njej, skoraj pokrivala, kako so zdaj pritekli ljudje od vseh strani in kako je neki moški gori na stavbi jezno vpil nekaj dol.

Bilo je že pozno, ko je Therese končala svojo pripoved. Pripovedovala je izčrpno, kakor sicer ni bila njena navada, in ravno na nepomembnih mestih, kakor pri opisu odrnih drogov, ki so vsak zase štrleli proti nebu, je morala s solzami v očeh premolkniti. Zdaj, po desetih letih, je še čisto natanko vedela za vsako malenkost, ki se je tedaj zgodila, in ker ji je bil pogled na mater gori v napol dokončanem pritličju zadnji spomin na materino življenje in tega kar ni mogla dovolj natančno predati svojemu prijatelju, se je hotela k temu, ko je bilo zgodbe konec, še povrniti, vendar ji je beseda zastala, pokrila si je obraz z dlanmi in ni rekla nobene besede več.

Bili pa so v Theresini sobi tudi veselejši časi. Takoj ob svojem prvem obisku je Karl tam zagledal učbenik za trgovsko dopisovanje in si ga je na svojo prošnjo sposodil. Hkrati sta se domenila, da bo Karl delal naloge, ki so bile v knjigi, in jih dajal v pregled Therese, ki je bila knjigo, kolikor je bilo to potrebno za njena mala dela, že preštudirala. Zdaj je Karl z vato v ušesih preležal po cele noči spodaj na svoji postelji v spalni dvorani, zaradi spremembe v vseh mogočih legah, bral je iz knjige in čečkal naloge v zvežčič z nalivnim peresom, ki mu ga je bila višja kuharica podarila za nagrado, ker si je zanjo zamislil zelo priročen popis reči in ga lepo izdelal. Posrečilo se mu je, da je večino motenj drugih fantov obrnil v dobro, s tem da jih je vedno prosil za majhne nasvete v angleščini, dokler se niso tega naveličali in ga puščali pri miru. Dostikrat se je čudil, kako so bili drugi povsem sprijaznjeni s svojim sedanjim položajem, sploh niso čutili, kako je začasen – strežaji pri dvigalu niso smeli imeti več ko dvajset let – niso sprevideli, da bi se bilo treba odločiti za kak prihodnji poklic, in kljub Karlovemu zgledu niso brali nič drugega kot kvečjemu detektivske zgodbe, ki so si jih umazane in razcapane podajali s postelje na posteljo.

Ob srečanjih ga je Therese zdaj popravljala s preveliko doslednostjo; njuni pogledi so se včasih razhajali, Karl je navajal za pričo svojega velikega newyorškega profesorja, vendar je imel ta pri Therese prav tako malo veljave kakor slovniška mnenja strežajev. Vzela mu je nalivno pero iz roke in prečrtala mesto, o katerem je bila prepričana, da je napačno, Karl pa je v takih dvomljivih primerih, čeprav stvari v splošnem ne bi dobila pred oči nobena višja avtoriteta od Therese, iz natančnosti spet prečrtal Theresine črte. Včasih je resda prišla višja kuharica in potem vselej odločila v Theresin prid, to pa ni nič dokazovalo, saj je bila Therese njena tajnica. Hkrati pa je ona prinesla vsesplošno spravo, zakaj skuhal se je čaj, na mizo je prišlo pecivo, in Karl je moral pripovedovati o Evropi, višja kuharica pa ga je velikokrat ustavljala, vedno znova je spraševala in se čudila, in ob tem je Karl spoznal, koliko se je tam v razmeroma kratkem času popolnoma spremenilo in koliko se je najbrž predrugačilo tudi že od njegovega odhoda in se bo kar naprej spreminjalo.

Karl je bil morda mesec dni v Ramsesu, ko mu je neki večer Renell mimogrede povedal, da ga je pred hotelom ogovoril neki mož z imenom Delamarche in ga izpraševal o Karlu. Renell ni imel razloga, da bi bil kaj zamolčal; in je zato po pravici povedal, da je Karl strežaj pri dvigalu, da pa ima možnost, ker mu je višja kuharica naklonjena, dobiti še čisto drugačna mesta. Karl je opazil, kako previdno se je bil Delamarche vedel z Renellom, za ta večer ga je celo povabil na skupno večerjo.

»Jaz nimam z Delamarchem nič več opraviti,« je rekel Karl, »kar pazi se ga tudi ti!«

»Jaz?« je rekel Renell, se zravnal in odhitel. Bil je najbolj čeden fant v hotelu, in med drugimi fanti je krožila govorica, čeprav njen začetnik ni bil znan, da ga je neka odlična dama, ki je že daljši čas stanovala v hotelu, vsaj v dvigalu, če ne drugje, poljubljala. Za tistega, ki je poznal to govorico, je bilo vsekakor zelo mikavno, če je videl to samozavestno gospo, katere zunanjost še za trohico ni dajala slutiti možnosti, da bi se tako vedla, ko je prišla mimo s svojimi mirnimi, lahkimi koraki, v rahlih tančicah, s strogo pretisnjenim životom. Stanovala je v prvem nadstropju, Renellovo dvigalo ni bilo zanjo, seveda pa takim gostom, če so bila druga dvigala trenutno zasedena, ni bilo mogoče braniti vstopati v kako drugo dvigalo. Tako se je dogajalo, da se je ta gospa tu pa tam vozila v Karlovem in Renellovem dvigalu, in zares vedno le tedaj, ko je imel službo Renell. Lahko da je bilo to po naključju, vendar tega nihče ni verjel, in če se je dvigalo odpeljalo z njima, je nastal v vsej vrsti strežajev pri dvigalih s težavo zadrževan nemir, zaradi katerega se je moral nekoč celo že vmešati eden izmed plačilnih natakarjev. Naj je bila temu vzrok gospa ali govorica, vsekakor se je bil Renell spremenil, postal je bil zdaleč samozavestnejši, čiščenje je povsem prepuščal Karlu in ta je že čakal najbližje priložnosti, da se temeljito pomenita o tem, in v spalni dvorani ga sploh ni bilo več videti. Noben drug se ni tako popolnoma odtujil skupnosti strežajev, zakaj v splošnem so si bili vsi, vsaj pri službenih rečeh, zelo složni in so imeli organizacijo, ki jo je vodstvo hotela priznavalo.

O vsem tem je premišljal Karl, mislil je tudi na Delamarcha, sicer pa je opravljal svojo službo kakor vedno. Proti polnoči je dobil malo razvedrila, zakaj Therese, ki ga je pogosto presenečala z darilci, mu je prinesla veliko jabolko in tablico čokolade. Nekaj časa sta se pomenkovala, ne da bi ju kaj dosti motili presledki, ki so jih prinašale vožnje z dvigalom. Beseda se je zasukala na Delamarcha in Karl je opazil, da je bil pravzaprav pod Theresinim vplivom, ko ga je že nekaj časa imel za nevarnega človeka, zakaj takšen se je Therese pač zdel po Karlovem pripovedovanju. Karl pa ga je v bistvu imel samo za malopridneža, ki ga je pokvarila nesreča in s katerim se že še da prebijati. Therese je temu zelo živahno ugovarjala in v dolgih govorih terjala od Karla obljubo, da z Delamarchem ne bo spregovoril nobene besede več. Namesto da bi ji Karl to obljubil, jo je večkrat silil, naj gre spat, ker je bila polnoč že zdavnaj minila, in ko se je branila, je zagrozil, da bo zapustil svoje mesto in jo odpeljal v sobo. Ko je bila naposled pripravljena oditi, je rekel Karl: »Zakaj si delaš tako nepotrebne skrbi, Therese? Za primer, da boš potem bolje spala, ti rad obljubim, da bom z Delamarchem govoril samo, če se temu ne bo mogoče ogniti.« Potem so prišle mnoge vožnje, zakaj fanta pri sosednjem dvigalu so uporabili, da je moral pomagati pri nečem drugem, in Karl je moral skrbeti za obe dvigali. Nekateri gostje so govorili o neredu, in neki gospod, ki je spremljal neko gospo, se je Karla celo dotaknil s sprehajalno palico, da bi ga spodbudil k naglici, opozorilo, ki je bilo prav nepotrebno. Ko bi bili vsaj gostje, ko so videli. da pri enem dvigalu ni nobenega fanta, takoj stopili h Karlovemu, vendar tega niso storili, temveč so šli k sosednjemu dvigalu in obstali tam, držeč roko na kljuki, ali so celo sami vstopili v dvigalo, to pa so morali strežaji po najstrožjem členu službenega reda za vsako ceno preprečevati. Tako je imel Karl prav utrudljivo tekanje sem in tja, ne da bi bil imel pri tem zavest, da svojo dolžnost natanko opravlja. Okoli treh zjutraj je povrhu neki nosač, star mož, s katerim je Karl malce prijateljeval, hotel, naj bi mu pri nečem pomagal, Karl pa mu nikakor ni mogel pomagati, zakaj ravno so stali gostje pred obema dvigaloma, in potrebna je bila prisebnost, da se je takoj z velikimi koraki odločil za eno izmed skupin. Zato je bil srečen, ko je drugi fant spet prišel na delo, in zaklical je proti njemu nekaj očitajočih besed, ker ga tako dolgo ni bilo, čeprav fant tega verjetno sam ni bil nič kriv. Po četrti uri je nastalo malo miru, Karl pa ga je bil tudi že zelo potreben. Težko je slonel ob ograji pri svojem dvigalu, počasi jedel jabolko, od katerega je že po prvem ugrizu močno zadišalo, in gledal dol v svetlobni jašek, obdan z velikimi okni jedilnih shramb, za katerimi so se v temi ravno še svetile viseče kepe banan.

VI     Robinsonov primer

Tedaj ga je nekdo potrkal po rami. Karl je seveda mislil, da je kak gost, prav naglo je vtaknil jabolko v žep in odhitel proti dvigalu, preden ga je sploh pogledal.

»Dober večer, gospod Rossmann,« je tedaj rekel mož, »jaz sem to, Robinson.«

»Ampak kako ste se spremenili!« je rekel Karl in zmajal z glavo.

»Da, dobro mi gre,« je rekel Robinson in pogledal po svoji obleki, ki je bila sicer morda sestavljena iz precej dobrih kosov, vendar tako zmetana skupaj, da je bila videti prav zanikrna. Najbolj je bodel v oči očitno prvič nošen bel telovnik s štirimi majhnimi, črno obrobljenimi žepki, na katerega je Robinson tudi skušal pritegniti pozornost s tem, da je bočil prsi.

»Drago obleko imate,« je rekel Karl in bežno pomislil na svojo lepo, preprosto obleko, v kateri bi se lahko uveljavil celo ob Renellu in ki sta jo malopridna prijatelja prodala.

»Da,« je rekel Robinson, »skoraj vsak dan si kaj kupim. Kako vam je všeč telovnik?«

»Kar precej,« je rekel Karl.

»Vendar to niso resnični žepi, to je samo tako narejeno,« je rekel Robinson in prijel Karla za roko, da bi se ta tudi sam prepričal o tem. Karl pa se mu je odmaknil, zakaj Robinsonu je prihajal iz ust neznosen duh po žganju.

»Spet veliko pijete,« je rekel Karl in že spet stal ob ograji.

»Ne,« je rekel Robinson, »ne veliko,« je pristavil v nasprotju s svojo poprejšnjo zadovoljnostjo: »Kaj pa ima človek sicer na svetu.« Neka vožnja je zmotila pogovor, in komaj da je bil Karl spet spodaj, so ga poklicali po telefonu, češ da naj gre po hotelskega zdravnika, ker je neka gospa v sedmem nadstropju omedlela. Med to potjo je Karl naskrivaj upal, da se bo Robinson medtem odstranil, ker ni maral, da bi ga videli z njim, in, misleč na Theresino svarilo, tudi nič slišati o Delamarchu. Vendar je Robinson še vedno čakal, držeč se togo kakor človek, ki se ga je krepko napil, in ravno je šel mimo neki višji hotelski uslužbenec v črnem fraku in cilindru, vendar je bilo na srečo videti, da se za Robinsona ni dosti zmenil.

»Ali ne bi hoteli, Rossmann, kdaj priti k nama, zdaj se imava prav imenitno,« je rekel Robinson in vabeče gledal Karla.

»Me vabite vi ali Delamarche?« je vprašal Karl. »Jaz in Delamarche. V tem sva si edina,« je rekel Robinson.

»Potem pravim vam in vas prosim, sporočite isto Delamarchu: naše slovo je bilo, če to ni bilo jasno že samo po sebi, dokončno. Vidva sta mi prizadejala več bridkosti kot kdor koli drug. Ali ste si mogoče zapičili v glavo, da me tudi za naprej ne boste pustili pri miru?«

»Saj sva vam vendar tovariša,« je rekel Robinson in v oči so mu stopile zoprne pijanske solze. »Delamarche vam sporoča, da vas bo odškodoval za vse, kar je bilo prej. Zdaj stanujeva z Bruneldo, neko sijajno pevko.« In ravno je hotel nadaljevati s tem, da bi bil z visokim glasom zapel pesem, ko ne bi bil Karl še pravi čas siknil vanj: »Molčite, ampak pri priči; kaj mar ne veste, kje ste!«

»Rossmann,« je rekel Robinson, glede petja zdaj oplašen, »saj sem vam vendar tovariš, recite, kar hočete. In tu imate tako lep položaj, ali mi ne bi mogli odstopiti nekaj denarja?«

»Saj ga boste spet samo zapili,« je dejal Karl, »v vašem žepu vidim celo nekakšno steklenico z žganjem, iz katere ste, ko me ni bilo tu, gotovo pili, saj ste bili v začetku še kar precej pri pameti.«

»To je samo za krepčilo, kadar sem na poti,« je opravičujoč se rekel Robinson.

»Saj vas tudi ne mislim več poboljševati,« je rekel Karl.

»Ampak denar!« je rekel Robinson s široko odprtimi očmi.

»Najbrž vam je Delamarche naročil, da morate prinesti denar. Dobro, dal vam bom denarja, ampak samo s pogojem, da takoj odidete od tod in me nikoli več ne obiščete tukaj. Če mi hočete kaj sporočiti, mi pišite. Karl Rossmann, strežaj pri dvigalu, Hotel Occidental, to je zadosten naslov. Ampak tukaj, to vam ponavljam, me ne smete več obiskovati. Tu sem v službi in nimam časa za obiske. Ali torej hočete denar pod tem pogojem?« je vprašal Karl in segel v žepe pri telovniku, zakaj odločen je bil žrtvovati napitnino te noči. Robinson je na vprašanje samo prikimal in težko dihal. Karl si je to narobe razložil in vprašal vnovič: »Da ali ne?«

Tedaj mu je Robinson pomignil bliže k sebi in zašepetal med kolcanjem, ki je bilo že čisto razločno: »Rossmann, meni je zelo slabo.«

»Za vraga,« je ušlo Karlu in odvlekel ga je z obema rokama k ograji. In iz Robinsonovih ust se je že zlilo v globino. V premorih, ki mu jih je puščala njegova slabost, je slepo in onemoglo omahoval proti Karlu. »Zares ste dober fant,« je rekel potem, ali: »Se že končuje,« pa še dolgo ni bilo res, ali: »Ti psi, kakšno čorbo so mi nalili tam!« Karl od nemira in studa ni vzdržal več ob njem in je začel hoditi gor in dol. Tukaj, v kotu zraven dvigala, je bil Robinson še nekoliko skrit, ampak kako, če ga vendarle kdo opazi, kateri tistih živčnih, bogatih gostov, ki samo čakajo, da bi sporočili kakšno pritožbo hotelskemu uslužbencu, ki bo pritekel in se potem besno maščeval zanjo vsej hiši, ali če pride mimo kateri tistih kar naprej menjajočih se hotelskih detektivov, ki jih ne pozna nihče razen uprave in ki jih domnevajo v vsakem človeku, če strmo gleda okoli sebe, pa čeprav morda samo iz kratkovidnosti. Ali pa naj bi kdo spodaj, ko restavracija dela vso noč, samo šel v jedilne shrambe, pa bi strme opazil grdobijo v svetlobnem jašku in po telefonu vprašal Karla, kaj za božjo voljo se godi tam gori. Ali bi mogel Karl tedaj Robinsona zatajiti? In če bi to storil, ali se ne bi Robinson v svoji neumnosti in obupu namesto vsega opravičevanja skliceval ravno samo na Karla? In ali ne bi morali potem Karla takoj odpustiti, ker se je zgodilo nekaj tako nezaslišanega, da je strežaj pri dvigalu, najnižji in najmanj potrebni nameščenec na neznanski stopničasti lestvi služinčadi v tem hotelu, dal svojemu prijatelju, da je onesnažil hotel in prestrašil ali celo povsem pregnal goste? Ali je mogoče še naprej trpeti strežaja, ki ima take prijatelje in povrhu še daje, da ga obiskujejo med njegovim službenim časom? Ali ni videti povsem tako, kakor da je tak strežaj pri dvigalu tudi sam pijanec ali še kaj hujšega, saj ni verjetnejše domneve, kot da svoje prijatelje toliko časa baše z jedmi iz hotelskih zalog, dokler na katerem si bodi mestu prav tega hotela, kjer je vse tako strogo snažno, ne počenjajo takšnih reči kakor zdaj Robinson? In zakaj naj bi se tak fant omejeval in kradel samo živila, ko je spričo znane malomarnosti gostov, ko so povsod odprte omare, ko ležijo dragocenosti po mizah, ko so kasete odprte in ključi brez misli kam vrženi, zares nešteto možnosti za tatvine?

Ravno je Karl v daljavi zagledal goste, ko so se vzpenjali iz kletnega lokala, v katerem se je bila pravkar končala varietejska predstava. Postavil se je k svojemu dvigalu in se sploh ni upal zasukati proti Robinsonu, ker se je bal tistega, kar bi utegnil videti. Nekoliko ga je umirjalo, da od tam ni slišal nobenega glasu, še vzdiha ne. Stregel je sicer svojim gostom in jih vozil gor in dol, vendar ni mogel povsem prikriti svoje raztresenosti, in kadar koli je vozil dol, je bil vedno pripravljen, da ga bo spodaj čakalo mučno presenečenje.

Naposled je spet utegnil pogledati za Robinsonom; ta je čepel ves majhen v svojem kotu in si stiskal obraz h kolenom. Svoj okrogli trdi klobuk si je bil potisnil visoko na teme.

»Zdaj pa vendar že odidite,« je rekel Karl tiho in odločno. »Tu je denar. Če pohitite, vam lahko še pokažem najkrajšo pot.«

»Ne bom mogel oditi,« je rekel Robinson in si z drobcenim robcem obrisal čelo, »tukaj bom umrl. Ne morete si predstavljati, kako slabo mi je. Delamarche me povsod jemlje s seboj v imenitne lokale, ampak jaz teh mehkobnih reči ne prenesem, to pravim Delamarchu vsak dan.«

»Tukaj pač ne morete ostati,« je rekel Karl, »premislite vendar, kje ste. Če vas najdejo tukaj, boste kaznovani, jaz pa bom izgubil službo. Ali hočete to?«

»Oditi ne morem,« je rekel Robinson, »rajši skočim tja dol,« in pokazal je med drogovi v ograji proti svetlobnemu jašku. »Če tako sedim tukaj, potem lahko še prenašam, vstati pa ne morem, saj sem že poskusil, ko vas ni bilo tukaj.«

»Potem pojdem po voz in odpeljali se boste v bolnišnico,« je rekel Karl in stresel Robinsona malo za noge, ker se je bilo vsak trenutek bati, da bo popolnoma otopel. Komaj pa je Robinson zaslišal besedo bolnišnica, ki mu je menda zbujala strašne predstave, je začel na glas jokati in je iztegnil roke proti Karlu, proseč milosti.

»Tiho,« je rekel Karl, ga plosknil po rokah, da so se pobesile, stekel k strežaju pri dvigalu, ki ga je bil ponoči zastopal, ga poprosil, naj mu za kratek hip naredi isto uslugo, pohitel nazaj k Robinsonu, ki je še vedno ihtel, ga potegnil z vso močjo kvišku in mu prišepnil: »Robinson, če hočete, da se zavzamem za vas, potem se toliko potrudite, da boste šli zdaj čisto majhen kos poti zravnani. Odpeljal vas bom namreč v svojo posteljo in tam lahko ostanete, dokler vam ne bo dobro. Čudili se boste, kako hitro si boste opomogli. Ampak zdaj se res vedite pametno, zakaj po hodnikih so povsod ljudje, in tudi moja postelja je v splošni spalni dvorani. Če bodo postali na vas tudi le malo pozorni, ne morem storiti nič več za vas. In oči morate imeti odprte, tu vas ne morem voditi okoli ko kakega na smrt bolnega.«

»Saj sem voljan storiti vse, kar se vam zdi prav,« je rekel Robinson, »ampak sami me ne boste mogli voditi. Ali ne morete poklicati še Renella?«

»Renella ni tukaj,« je rekel Karl.

»Ah da,« je rekel Robinson, »Renell je z Delamarchem. Saj sta me onadva poslala po vas. Zdaj že vse zamenjujem.« Karl je izrabil te in še druge Robinsonove nerazumljive samogovore, da ga je potiskal naprej, in je tudi srečno prišel z njim do nekega vogala, od koder je nekoliko slabo razsvetljen hodnik držal proti spalni dvorani strežajev. Ravno se je eden izmed strežajev v naglem teku pripodil proti njima in mimo njiju. Sicer pa sta imela dotlej samo nenevarna srečanja; med četrto in peto uro je bil namreč najtišji čas, in Karl je bil dobro vedel, da, če bi se mu zdaj ne posrečilo spraviti Robinsona proč, v jutranjem svitu in v začenjajočem se dnevnem prometu sploh ne bi bilo več misliti na to.

V spalni dvorani je bilo na drugem koncu ravno veliko ruvanje ali kaka druga prireditev, slišati je bilo ritmično ploskanje, vznemirjeno stopicanje in športne vzklike. V tisti polovici dvorane, ki je ležala pri vratih, je bilo videti na posteljah le malo takih, ki so nemoteno spali, večina je ležala na hrbtu in strmela v zrak, medtem ko je tu pa tam kateri, oblečen ali slečen, kakršen je ravno bil, skočil iz postelje, da pogleda, kakšen je položaj na drugem koncu dvorane. Tako je Karl spravil Robinsona, ki se je medtem nekoliko privadil hoji, precej neopaženo v Renellovo posteljo, ker je stala zelo blizu vrat in na srečo ni bila zasedena, medtem ko je v njegovi lastni postelji, kakor je videl iz daljave, mirno spal tuj fant, ki ga sploh ni poznal. Komaj da je Robinson začutil posteljo pod seboj, je tudi že takoj zaspal – ena noga je še bingljala iz postelje. Karl mu je potegnil odejo daleč čez obraz in mislil, da more biti vsaj za naslednji čas brez skrbi, ker se Robinson gotovo ne bo zbudil pred šesto, do tedaj pa bo on spet tukaj in bo potem, mogoče že z Renellom, našel kak način, da ga spravi proč. Kaki višji organi so pregledovali spalno dvorano samo v izrednih primerih, strežaji so bili že pred leti dosegli, da je bil poprej običajni splošni pregled odpravljen, torej se tudi s te strani ni bilo ničesar bati.

Ko je Karl spet prišel k svojemu dvigalu, je videl, da sta se pravkar odpeljali kvišku tako njegovo kakor sosedovo dvigalo. Nemirno je čakal, kako se bo to pojasnilo. Njegovo dvigalo se je vrnilo prej in iz njega je stopil fant, ki je bil malo prej tekel po hodniku.

»Kje pa si vendar bil, Rossmann?« je vprašal. »Zakaj si odšel? Zakaj tega nisi sporočil?«

»Pa saj sem vendar njemu rekel, naj me za kratek hipec nadomešča,« je odgovoril Karl in pokazal na fanta od sosednjega dvigala, ki je ravno prihajal. »Saj sem ga tudi jaz zastopal celi dve uri med največjim prometom.«

»To je vse zelo lepo,« je rekel nagovorjeni, »pa vendar ne zadostuje. Ali mar ne veš, da je treba tudi najkrajšo odsotnost med službo sporočiti v pisarno višjega natakarja? Saj za to imaš telefon tukaj. Jaz bi te bil že rad nadomeščal, ampak saj veš, da to ni tako lahko. Ravno so bili pred obema dvigaloma novi gostje od ekspresa, ki prihaja ob štirih trideset. Saj vendar nisem mogel najprej bežati s tvojim dvigalom in pustiti svoje goste čakati, torej sem se najprej peljal gor s svojim dvigalom!«

»No?« je napeto vprašal Karl, ker sta fanta molčala.

»No,« je rekel fant od sosednjega dvigala, »tedaj ravno pride mimo višji natakar, vidi ljudi pred tvojim dvigalom brez postrežbe, zavre mu žolč, vpraša me, ko sem brž pritekel tja, kje tičiš, jaz o tem nimam pojma, saj mi sploh nisi povedal, kam greš, in tedaj on takoj telefonira v spalnico, naj brž pride sem drug fant.«

»Saj sem te še srečal na hodniku,« je rekel Karlov namestnik. Karl je prikimal.

»Seveda sem takoj rekel,« je zatrjeval drugi fant, »da si me prosil, naj te nadomeščam, ampak ali tisti tam sploh posluša takšna opravičila? Ti ga verjetno še ne poznaš. In naročeno nama je sporočiti ti, da moraš takoj priti v pisarno. Zato se rajši nič ne mudi tu in steci tja. Mogoče ti še odpusti, saj si bil res samo dve minuti odsoten. Kar mirno se sklicuj na to, da si me prosil za nadomeščanje. O tem, da si me nadomeščal ti, rajši ne govori, poslušaj moj nasvet, meni se ne more nič zgoditi, imel sem dovoljenje, ampak ni dobro govoriti o takšni stvari in jo še mešati v to zadevo, s katero nima nič opraviti.«

»Zgodilo se je prvič, da sem zapustil svoje mesto,« je rekel Karl.

»To je vedno tako, samo da človeku ne verjamejo,« je rekel fant in stekel k svojemu dvigalu, ker so se bližali ljudje.

Karlov namestnik, fant kakih štirinajstih let, je očitno sočustvoval s Karlom, rekel je: »Bilo je že veliko primerov, v katerih so spregledali takšne reči. Navadno človeka prestavijo k drugim delom. Odpuščen je bil, kolikor jaz vem, zaradi takšne reči samo eden. Moraš si samo izmisliti dobro opravičilo. Nikakor ne reci, da ti je mahoma postalo slabo, tedaj se ti bo smejal. Potem je že boljše, če rečeš, da ti je neki gost dal nujno naročilo za nekega drugega gosta, in da zdaj ne veš več, kdo je bil prvi gost, drugega pa da nisi mogel najti.«

»No,« je rekel Karl, »tako hudo ne bo,« vendar po vsem, kar je bil slišal, ni več verjel v dober konec. In tudi če bi mu to zanemarjanje službe odpustili, saj je notri v spalnici še ležal Robinson kot živa krivda, in spričo živčnega značaja natakarja je bilo le preveč verjetno, da se ne bodo zadovoljili s površno preiskavo in da bodo Robinsona naposled le še izbrskali. Sicer ni bilo nobene izrecne prepovedi, po kateri tujih ljudi ne bi smeli jemati s seboj v spalnico, vendar te prepovedi le zato ni bilo, ker se reči, ki si jih ni mogoče misliti, pač ne prepovedujejo.

Ko je Karl stopil v pisarno višjega natakarja, je bil ta ravno pri jutranji kavi, tu in tam je naredil požirek in se potem spet ozrl v seznam, ki mu ga je bil očitno prinesel prav tako navzoči vrhovni hotelski vratar. To je bil velik mož, ki ga je njegova bohotna, bogato ozaljšana uniforma – še po ramenih in dol po rokah so se vile zlate verižice in trakovi – delala še bolj širokoplečega, kot je bil po naravi. Bleščeči črni brki, daleč razvlečeni v konice, kakršne nosijo Madžari, se tudi pri najhitrejšem gibu z glavo niso stresli. Sicer pa se je mož, tako obremenjen z obleko, sploh samo težko premikal in se ni postavljal drugače kot z nogami uprtimi v stran, da je s tem pravilno porazdelil svojo težo.

Karl je bil vstopil prosto in naglo, kakor se je bil navadil tukaj v hotelu, zakaj počasnost in previdnost, ki pomenita pri zasebniku vljudnost, štejejo pri hotelskih strežajih za lenobo. In povrhu tudi ni bilo treba, da bi že takoj ob vstopu opazili, da ima slabo vest. Višji natakar se je sicer bežno ozrl proti vratom, ko so se odprla, vendar se je potem takoj vrnil k svoji kavi in svojemu branju, ne da bi se še kaj zmenil za Karla. Vratarja pa je morda Karlova navzočnost motila, lahko da je imel izročiti kako skrivno sporočilo ali izreči kako prošnjo, vsekakor se je vsak trenutek jezno in s togo nagnjeno glavo ozrl proti Karlu in se potem, če se je, kot je očitno ustrezalo njegovemu namenu, srečal s Karlovim pogledom, spet obrnil k višjemu natakarju. Karl je mislil, da bi naredil slab vtis, če bi zdaj, ko je že tukaj, pisarno spet zapustil, ne da bi mu bil višji natakar to ukazal. Slednji pa je še naprej pregledoval seznam in vmes jedel kos kolača, s katerega je tu pa tam, ne da bi nehal brati, otresel sladkor. Nekoč je padel list seznama na tla, vratar ga ni niti poskusil pobrati, vedel je, da tega ne bi zmogel, pa tudi ni bilo potrebno, zakaj Karl je bil že zraven in je podal list višjemu natakarju, in ta ga je vzel s takšnim gibom roke, kakor da je list sam priletel s tal. Vsa ta mala ustrežljivost ni nič koristila, zakaj vratar je pošiljal svoje hudobne poglede tudi še nadalje.

Pa vendar je bil Karl mirnejši kot poprej. Za dobro znamenje je bilo mogoče imeti že to, da je bila njegova reč videti za višjega natakarja tako malo pomembna. Navsezadnje je bilo to tudi razumljivo. Seveda strežaj pri dvigalu ne pomeni prav nič in si zato ne sme ničesar dovoliti, ampak ravno zato, ker nič ne pomeni, tudi ne more zagrešiti nič izrednega. Navsezadnje je bil višji natakar v mladosti sam strežaj pri dvigalu – to je bil še ponos tega rodu strežajev – on je bil tisti, ki je strežaje pri dvigalih prvič organiziral, in gotovo je tudi on kdaj brez dovoljenja zapustil svoje mesto, čeprav ga zdaj seveda nihče ne bi mogel prisiliti, da bi se tega spominjal, in čeprav tudi ni bilo mogoče prezreti, da je ravno kot nekdanji strežaj pri dvigalu videl svojo dolžnost v tem, da drži ta stan v redu z kdaj pa kdaj neizprosno strogostjo. Povrhu pa si je Karl tudi nekaj obetal od potekanja časa. Po uri v pisarni je bilo že četrt na šest, vsak trenutek bi se mogel vrniti Renell, morda je bil celo že tukaj, saj je moral vendar opaziti, da se Robinson ni vrnil, sicer pa Delamarche in Renell gotovo nista bila daleč od Hotela Occidental, kot se je zdaj domislil Karl, saj bi sicer Robinson v svojem klavrnem stanju ne bil našel poti semkaj. Samo če Renell najde Robinsona v svoji postelji, kakor se pač mora zgoditi, pa bo vse dobro. Renell je namreč praktičen, posebno kadar gre za njegove koristi, in bo Robinsona kakorkoli že takoj odstranil iz hotela, in to se bo moglo zgoditi toliko laže, ker se je Robinson medtem že nekoliko okrepil in ker povrhu Delamarche verjetno čaka pred hotelom, da ga prevzame. Ko pa bo Robinson odstranjen, bo mogel Karl veliko mirneje stopiti pred višjega natakarja in jo morda za tokrat odnesti samo z grajo, čeprav ostro. Potem se bo posvetoval s Therese, ali sme povedati resnico višji kuharici – sam za svojo osebo ni videl nobene ovire – in če je to mogoče, bo stvar spravljena s sveta brez posebne škode.

Ravno se je bil Karl s takimi preudarki nekoliko pomiril in je mislil neopazno prešteti napitnino, dobljeno v tej noči, ker se mu je po občutku zdelo, da je bila posebno bogata, ko je višji natakar z besedami »Počakajte še, prosim, trenutek, Feodor« odložil seznam na mizo, gibčno planil pokonci in tako glasno zavpil nad Karlom, da je ta najprej samo preplašeno strmel v veliko, črno odprtino ust.

»Brez dovoljenja si zapustil svoje mesto. Ali veš, kaj to pomeni? To pomeni odpust. Nočem slišati nobenih opravičil, svoje zlagane izgovore lahko obdržiš zase, meni popolnoma zadostuje resnica, da te ni bilo tam. Če bom to enkrat trpel in odpustil, mi bo prihodnjič zbežalo med službo vseh štirideset strežajev pri dvigalih, pa bom mogel svojih pet tisoč gostov sam nositi po stopnicah.«

Karl je molčal. Vratar se je bil približal in je potegnil Karlov suknjič, ki je bil nekoliko zguban, malo niže, nedvomno zato, da bi višjega natakarja posebej opozoril na to majhno nemarnost Karlove obleke.

»Ti je morda na lepem postalo slabo?« je zvito vprašal višji natakar.

Karl ga je premeril s pogledom in odgovoril: »Ne.«

»Torej še slabo ti ni postalo?« je toliko močneje zavpil višji natakar. »Potem si si moral pa izmisliti prav imenitno laž. Kakšno opravičilo imaš? Na dan z besedo.«

»Nisem vedel, da je treba po telefonu prositi za dovoljenje,« je rekel Karl.

»To je pa res sijajno,« je rekel višji natakar, zgrabil je Karla za ovratnik pri suknjiču in ga skoraj po zraku potegnil pred službeni red za dvigala, ki je bil pribit na steno. Tudi vratar je prišel za njima k steni. »Na, beri!« je rekel višji natakar in pokazal na neki člen. Karl je mislil, da naj ga prebere sam zase. Višji natakar pa je ukazal »Glasno!«

Namesto da bi bil Karl bral na glas, je rekel v upanju, da bo višjega natakarja bolje pomiril s tem: »Poznam ta člen, saj sem tudi sam dobil službeni red in ga natanko prebral. Ampak človek ravno takšno določilo, ki ga nikoli ne potrebuje, pozabi. Dva meseca sem že v službi in nikoli nisem zapustil svojega mesta.«

»Zato ga boš pa zdaj zapustil,« je rekel višji natakar, stopil k mizi, vzel spet v roko seznam, kakor da ga hoče brati naprej, vendar je udaril z njim po mizi, kakor da je brezkoristna cunja, in začel hoditi sem pa tja po sobi, močno zardel v čelo in lica. »Tega nam je treba zaradi takega paglavca! Takšna razburjenja pri nočni službi!« je nekajkrat udarilo iz njega. »Ali veste, kdo se je ravno hotel peljati gor, ko je ta človeček tukaj zbežal od svojega dvigala?« se je obrnil k vratarju. In povedal je neko ime, ob katerem je vratarja, ki je gotovo poznal in mogel preceniti vse goste, tako streslo, da se je brž ozrl v Karla, kakor da je sam njegov obstoj potrdilo tega, da je moral nosilec tistega imena nekaj časa brez prida čakati pri dvigalu, katerega strežaj je pobegnil.

»To je grozno!« je rekel vratar in počasi, v brezmejni vznemirjenosti stresel glavo proti Karlu, ta pa ga je žalostno gledal in mislil, da se bo moral zdaj pokoriti tudi še za zabitost tega moža.

»Sicer pa te tudi jaz že poznam,« je rekel vratar in iztegnil svoj debeli, veliki, togo napeti kazalec. »Ti si edini fant, ki me načeloma ne pozdravlja. Le kaj si pravzaprav domišljaš! Vsakdo, kdor gre mimo vratarske lože, me mora pozdraviti. Z drugimi vratarji lahko delaš, kakor hočeš, jaz pa zahtevam, da se me pozdravlja. Včasih se sicer naredim tako, kakor da ne pazim, ampak lahko si čisto miren, zelo natanko vem, kdo me pozdravi in kdo ne, ti neotesanec!« In obrnil se je proč od Karla in visoko zravnan odkorakal proti višjemu natakarju, ta pa je, namesto da bi kaj rekel k vratarjevi stvari, končeval zajtrk in pregledoval jutranji časnik, ki ga je bil neki služabnik pravkar prinesel v sobo.

»Gospod višji vratar,« je rekel Karl, hoteč med nepazljivostjo višjega natakarja pojasniti vsaj to reč z vratarjem, ker je razumel, da mu morda ne more škoditi vratarjev očitek, pač pa njegova sovražnost, »prav gotovo vas pozdravljam. Saj vendar še nisem dolgo v Ameriki in prihajam iz Evrope, o tej pa je znano, da se tam pozdravlja veliko več, kot je treba. Seveda se tega še nisem mogel povsem odvaditi, in še pred dvema mesecema so mi v New Yorku, ko sem tam po naključju zahajal v višje kroge, ob vsaki priložnosti dopovedovali, naj opustim svojo pretirano vljudnost. Zdaj pa naj ravno vas ne bi bil pozdravljal! Po nekajkrat sem vas pozdravil vsak dan. Seveda pa ne vsakokrat, kadar sem vas videl, saj pridem vsak dan stokrat mimo vas.«

»Vsakokrat me moraš pozdraviti, vsakokrat, brez izjeme, ves čas, ko govoriš z menoj, moraš držati čepico v roki, vedno me moraš nagovarjati z ‘višji vratar’ in ne z ‘vi’. In vse to vsakokrat in vsakokrat.«

»Vsakokrat?« je ponovil Karl potihoma in vprašujoč. Zdaj se je spominjal, kako ga je vratar ves čas, kolikor je bil tukaj, vedno gledal strogo in očitajoče, že od tistega prvega jutra, ko se še ni bil prav prilagodil svojemu strežajskemu položaju in je nekoliko preveč drzno, tebi nič meni nič na dolgo in široko in s poudarkom izpraševal vratarja, ali nista morda dva moža vprašala po njem in morebiti pustila kake fotografije zanj.

»Zdaj vidiš, kam vodi takšno vedenje,« je rekel vratar, vrnil se je bil spet čisto blizu h Karlu in je pokazal na višjega natakarja, ki je še vedno bral, kakor da bi bil ta zastopnik njegovega maščevanja. »V svoji naslednji službi boš že znal pozdravljati vratarja, tudi če bo to morda samo v kaki klavrni beznici.«

Karl je sprevidel, da je svoje mesto pravzaprav že izgubil, zakaj višji natakar je bil to že izrekel, višji vratarje to ponovil kot dokončno dejstvo, in za odpust strežaja pri dvigalu najbrž pač tudi ni bila potrebna potrditev hotelske uprave. Vsekakor je šlo to hitreje, kakor je bil mislil, saj navsezadnje je vendarle dva meseca služil, kakor je najbolje mogel, in gotovo bolje kot marsikateri izmed drugih fantov. Vendar se za takšne reči v odločilnem trenutku očitno ne menijo na nobeni celini, ne v Evropi ne v Ameriki, temveč se odločajo tako, kakor pač človeku uide sodba z jezika v prvi jezi. Mogoče bi bilo zdaj najboljše, ko bi se poslovil in odšel, višja kuharica in Therese sta morda še spali, lahko bi se, da jima prihrani razočaranje in žalost nad njegovim vedenjem vsaj pri osebnem slovesu, poslovil pismeno, naglo bi mogel spraviti svoje reči v kovček in tiho oditi. Če pa ostane tudi le še en dan, in nekaj spanja bi bil resda še potreben, potem ga ne čaka nič drugega, kot da bodo njegovo reč razpihnili v škandal, čakajo ga očitki z vseh strani, neznosni pogled na Theresine solze in mogoče celo višje kuharice in morebiti navsezadnje celo še kazen. Z druge strani pa ga je begalo, da stoji tukaj pred dvema sovražnikoma, tako da bi ob vsaki besedi, ki bi jo izrekel, če ne eden, pa drugi imel kaj ugovarjati in jo obračati v slabo. Zato je molčal in začasno užival mir, ki je vladal v sobi, zakaj višji natakar je še vedno prebiral časnik in višji vratar si je urejal svoj seznam, raztresen po mizi, po številkah strani, to pa mu je pri njegovi očitni kratkovidnosti delalo velike težave.

Naposled je višji natakar zehajoč odložil časnik, se s pogledom na Karla prepričal, da je ta še vedno navzoč, in zavrtel zvonec namiznega telefona. Večkrat je zaklical »Halo!«, pa se ni nihče oglasil. »Nihče se ne oglasi,« je rekel višjemu vratarju. Ta je, kakor se je zdelo Karlu, opazoval telefoniranje s posebnim zanimanjem, in zdaj je rekel: »Saj je že tri četrt na šest. Gotovo je že budna. Kar pozvonite močneje.« Tisti trenutek je prišel po telefonu odziv, ne da bi bil višji natakar še kaj klical. »Tukaj višji natakar Isbary,« je rekel višji natakar. »Dobro jutro, gospa višja kuharica. Saj vas menda nisem zbudil? Tega mi je zelo žal. Da, da, tri četrt na šest je že. Ampak resnično mi je žal, da sem vas vznemiril. Morali bi si med spanjem izključiti telefon. Ne, ne, resnično, nobenega opravičila ni zame, posebno ker je stvar, zaradi katere želim govoriti z vami, tako malenkostna. Seveda imam čas, prosim lepo, ostal bom pri telefonu, če vam je prav.«

»Gotovo je stekla v spalni srajci k telefonu,« je višji natakar z nasmehom rekel višjemu vratarju, ki se je bil ves čas z napetim izrazom na obrazu sklanjal proti telefonski škatli. »Zares sem jo zbudil, sicer jo namreč zbuja malo dekle, ki ji piše na pisalni stroj, in danes se je najbrž izjemoma zamudilo. Žal mi je, da sem jo prestrašil, že tako je živčna.«

»Zakaj ne govori naprej?«

»Šla je gledat, kaj je narobe z dekletom,« je odgovoril višji natakar, držeč si že slušalko k ušesu, ker je spet zvonilo. »Se bo že našla,« je govoril naprej v telefon. »Ne smete se dati vsemu tako prestrašiti. Zares ste potrebni poštenega počitka. No torej, moje malo vprašanje. Tu je neki strežaj od dvigala po imenu« – vprašujoče se je obrnil h Karlu, in ker je ta skrbno pazil, mu je lahko takoj pomagal s svojim imenom – »torej po imenu Karl Rossmann. Če se prav spominjam, ste se nekoliko zanimali zanj; na žalost vam je slabo poplačal vašo prijaznost, brez dovoljenja je zapustil svoje mesto in mi s tem povzročil hude neprijetnosti, ki jih zdaj sploh še ni mogoče pregledati, zato sem ga pravkar odpustil. Upam, da stvari ne boste jemali za tragično. Kako menite? Odpustil, da, odpustil. Pa saj sem vam povedal, da je zapustil svoje mesto. Ne, tu vam zares ne morem popustiti, draga gospa višja kuharica. Gre za mojo avtoriteto, pri tem je veliko na kocki, tak fant mi izpridi vso druščino. Ravno pri strežajih je treba vražje paziti. Ne, ne, v tem primeru vam ne morem narediti usluge, naj si sicer še tako prizadevam, da bi vam ustregel. In če bi ga že vsemu nakljub pustil tukaj, samo z namenom, da bi mi zaradi njega deloval žolč, ne more ostati tukaj zaradi vas, da, zaradi vas, gospa višja kuharica. Zavzemate se zanj, ko tega prav nič ne zasluži, in ker ne poznam samo njega, temveč tudi vas, vem, da bi se iz tega za vas morala roditi huda razočaranja, pa vam jih hočem za vsako ceno prihraniti. To vam govorim čisto odkrito, čeprav ta zakrknjeni fant stoji nekaj korakov pred menoj. Odpuščen bo, ne, ne, gospa višja kuharica, popolnoma bo odpuščen, ne, ne, ne bo prestavljen na kako drugo delo, popolnoma neuporaben je. Sicer pa se tudi drugi pritožujejo proti njemu. Višji vratar na primer, no torej, kajpada, Feodor, da, Feodor se pritožuje nad neolikanostjo in nesramnostjo tega fanta. Kako, da to ne zadostuje? Veste, draga gospa višja kuharica, zaradi tega fanta zatajujete svoj značaj. Ne, tako ne smete pritiskati name.«

Ta trenutek se je vratar sklonil k ušesu višjega natakarja in nekaj zašepetal. Višji natakar ga je najprej začudeno pogledal in govoril potem tako naglo v telefon, da ga Karl najprej ni čisto dobro razumel in je po prstih stopil dva koraka bliže.

»Draga gospa višja kuharica,« je slišal, »odkrito rečeno, ne bi bil mislil, da tako slabo poznate ljudi. Ravno sem o tem vašem angelčku zvedel nekaj, po čemer se bo vaše mnenje o njem temeljito spremenilo, in skoraj žal mi je, da vam moram to povedati ravno jaz. Ta imenitni fant torej, ki ga imenujete zgled spodobnosti, ne zamudi nobene noči brez službe, da ne bi stekel v mesto in se vrnil šele zjutraj. Da, da, gospa višja kuharica, to je dokazano s pričami, z neoporečnimi pričami, da. Ali mi morete zdaj povedati, kje jemlje denar za to kratkočasenje? Kako naj potem ostane pozoren na svojo službo? In ali hočete morda tudi, naj vam popišem, kaj počenja v mestu? Zdaj bom še prav posebno pohitel, da se znebim tega fanta. Vi pa, prosim, vzemite to za svarilo, kako previden mora biti človek s fanti, ki se od kod priklatijo.«

»Ampak gospod višji natakar,« je zdaj vzkliknil Karl, resnično olajšan, ker se je zdelo, da se je tu zgodila velika pomota in da bi se iz tega utegnilo še najhitreje roditi to, da bi se vse še nepričakovano popravilo, »tu gre gotovo za zamenjavo. Mislim, da vam je gospod višji vratar rekel, da odhajam vsako noč iz hotela. To pa nikakor ne drži, nasprotno, vsako noč sem v spalni dvorani, to lahko potrdijo vsi fantje. Če ne spim, se učim trgovskega dopisovanja, ampak iz spalne dvorane se ne ganem nobeno noč. To je pač lahko dokazati. Gospod višji vratar me očitno zamenjuje s kom drugim, in zdaj tudi razumem, zakaj misli, da ga ne pozdravljam.«

»Ali mi boš takoj tiho!« je zavpil višji vratar in stresel pest, kjer bi bil kdo drug požugal s prstom. »Jaz naj bi te zamenjaval s kom drugim! No, potem ne morem več biti višji vratar, če zamenjujem ljudi. Le poslušajte, gospod Isbary, potem ne morem več biti višji vratar, no da, če zamenjujem ljudi. V mojih tridesetih letih službe se mi res še ni zgodilo, da bi bil koga zamenjal, to mi lahko potrdijo stotine gospodov višjih natakarjev, ki smo jih imeli od tistega časa, pri tebi, ti klavrni fante, pa naj bi bil začel zamenjavati. Pri tebi, ko imaš tak nenavaden gladek obraz. Kaj ima človek tu zamenjavati! Vsako noč bi bil mogel za mojim hrbtom steči v mesto, pa samo po tvojem obrazu potrjujem, da si zrel malopridnež.«

»Pusti, Feodor!« je rekel višji natakar; bilo je videti, da je bilo njegovega telefonskega pogovora z višjo kuharico mahoma konec. »Saj je reč čisto preprosta. Ni prvenstvenega pomena, kakšne so bile njegove nočne zabave. Saj morda bo želel pred svojim slovesom še povzročiti kako veliko preiskavo o tem, kaj je počenjal ponoči. Prav lahko si predstavljam, da bi mu bilo to pogodu. Po možnosti bi dal poklicati vseh štirideset strežajev od dvigal in jih zaslišati kot priče, ti bi ga bili seveda tudi vsi zamenjavali, polagoma bi torej moralo priti pričevat vse osebje, delo v hotelu bi se seveda za kratek čas ustavilo, in če bi ga potem naposled le vrgli ven, bi se bil prej vendarle zabaval. Tega torej rajši ne bomo naredili. Višjo kuharico, to dobro žensko, je že potegnil za nos, in s tem naj bo konec. Nočem nič več slišati; ker si zanemaril službo, si pri priči odpuščen. Tu imaš nakaznico za blagajno, da ti izplačajo tvoj zaslužek do današnjega dne. Glede na to, kako si se vedel, je to – med nama rečeno – tako in tako le darilo, ki ti ga dajem samo iz ozirov do gospe višje kuharice.«

Telefonski klic je višjega natakarja zadržal, da nakazila ni takoj podpisal. »Danes imam pa res dosti otepanja s strežaji!« je vzkliknil že, ko je slišal prve besede. »Saj to je nezaslišano!« je zaklical malo pozneje. In obrnil se je od telefona k hotelskemu vratarju in rekel:

»Prosim, Feodor, zadrži mi še malo fanteta, imava se še nekaj pomeniti z njim.« In po telefonu je ukazal: »Pridi takoj gor!«

Zdaj se je mogel višji vratar vsaj izbesneti, ko se mu to pri govorjenju ni hotelo posrečiti. Držal je Karla zgoraj za roko, vendar ne morda z mirnim prijemom, ki bi se naposled dal prenesti, tu in tam je zrahljal prijem in ga potem stopnjeval, da je bil zmeraj trdnejši, in ker je imel veliko telesno moč, se je zdelo, da temu ne bo konca, in Karlu se je delala tema pred očmi. Vendar Karla ni samo držal, kakor da bi bil tudi dobil zapoved, naj ga hkrati nategne, ga je tu pa tam vzdignil v zrak in ga stresal, ob tem pa vedno znova napol vprašujoč govoril višjemu natakarju: »Če ga zdaj le ne bom zamenjal, če ga zdaj le ne bom zamenjal.«

Za Karla je bilo odrešenje, ko je vstopil vrhovni izmed strežajev pri dvigalih, neki Bess, večno puhajoč, debel fant, in nekoliko obrnil nase pozornost višjega vratarja. Karl je bil tako obnemogel, da je komaj pozdravil, ko je v svoje začudenje opazil, da je za fantom smuknila v sobo Therese, mrliško bleda, površno oblečena in z na hitro spetimi lasmi. V trenutku je bila pri njem in je zašepetala: »Ali višja kuharica že ve?«

»Višji natakar ji je telefoniral,« je odgovoril Karl. »Potem je že dobro, potem je že dobro,« je rekla naglo, z živahnimi očmi.

»Ne,« je rekel Karl. »Saj ne veš, kaj imata proti meni. Proč moram, višja kuharica je tudi že prepričana o tem. Prosim, ne ostajaj tukaj, pojdi gor, potem se pridem poslovit od tebe.«

»Ampak, Rossmann, kaj vendar misliš, ostal boš lepo pri nas, dokler se ti bo ljubilo. Saj višji natakar naredi vse, kar hoče višja kuharica, saj jo ima rad, to sem zvedela zadnji čas. Zato bodi kar miren.«

»Prosim, Therese, pojdi zdaj proč. Ne morem se tako dobro braniti, če si tukaj. Braniti se moram natanko, ker govorijo laži o meni. Kolikor bolje pa morem paziti in se braniti, toliko več je upanja, da ostanem. Torej, Therese –« Žal se v nenadni bolečini ni mogel zadržati, da ne bi bil tiho pristavil: »Ko bi me samo ta višji vratar izpustil! Sploh nisem vedel, da mi je sovražnik. Kako me samo ves čas stiska in vlači.« ‘Le zakaj to govorim!’ je pomislil hkrati, ‘tega nobena ženska ne more mirno poslušati,’ in zares se je Therese, ne da bi jo bil mogel zadržati z roko, ki jo je imel še prosto, obrnila na višjega vratarja: »Gospod višji vratar, prosim, izpustite vendar takoj Rossmanna. Saj mu povzročate bolečine. Gospa višja kuharica bo takoj prišla osebno, in tedaj se bo že videlo, da se mu v vsem godi krivica. Izpustite ga; v kakšno zadovoljstvo vam neki more biti, da ga mučite!« In segla je celo po roki višjega vratarja. »Zapoved, mala gospodična, zapoved,« je rekel višji vratar in s prosto roko prijazno potegnil Therese k sebi, medtem ko je z drugo zdaj stiskal Karla celo še z naporom, kakor da mu ne želi samo povzročati bolečine, temveč kakor da ima s to lahtjo, ki je v njegovi pesti, poseben namen, ki še zdaleč ni dosežen.

Therese je potrebovala nekaj časa, da se je izvila iz objema višjega vratarja, in se je ravno hotela zavzeti za Karla pri višjem natakarju, ki je še vedno poslušal pripoved zelo gostobesednega Bessa, ko je z naglim korakom vstopila višja kuharica.

»Hvala bogu!« je vzkliknila Therese, in za trenutek ni bilo v sobi slišati nič drugega kot te glasne besede. Višji natakar je takoj skočil pokonci in odrinil Bessa.

»Prihajate torej sami, gospa višja kuharica! Zaradi te malenkosti! Saj to bi bil mogel po najinem telefoničnem pogovoru slutiti, verjel pa tega pravzaprav le nisem. In vendar je s stvarjo vašega varovanca zmeraj slabše. Bojim se, da ga zares ne bom odpustil, zato pa ga bom moral dati zapreti. Poslušajte sami.« In pomignil je k sebi Bessu.

»Najprej bi rada spregovorila nekaj besed z Rossmannom,« je rekla višja kuharica in sedla na stol, ker jo je višji natakar silil k temu.

»Karl, prosim, pridi bliže,« je rekla potem. Karl jo je ubogal ali bolje rečeno, višji vratar ga je privlekel bliže. »Izpustite ga vendar,« je jezno rekla višja kuharica, »saj ni kak roparski morilec!« Višji vratar ga je resnično izpustil, prej pa ga je še enkrat tako močno stisnil, da so mu samemu od napora stopile solze v oči.

»Karl,« je rekla višja kuharica, mirno si je položila roke v krilo in gledala Karla z nagnjeno glavo, to ni bilo nič prav podobno zasliševanju – »predvsem ti želim povedati, da ti še vedno popolnoma zaupam. Tudi gospod višji natakar je pravičen mož, za to sem ti porok. Midva oba bi te pravzaprav rada obdržala tukaj« – ob tem je bežno pogledala proti višjemu natakarju, kakor da bi ga hotela prositi, naj ji ne seže v besedo. To se tudi ni zgodilo. »Pozabi torej, kar so ti morda do sedaj rekli tukaj. Zlasti tistemu, kar ti je morda dejal gospod višji vratar, nikar ne pripisuj kake posebne teže. To je sicer razburljiv mož, pri njegovem poklicu ni to nobeno čudo, vendar ima tudi ženo in otroke in ve, da fanta, ki mora skrbeti čisto sam zase, ne smemo po nepotrebnem trpinčiti, ker preostali svet že dovolj skrbi za to.«

V sobi je bilo čisto tiho. Višji vratar je gledal v višjega natakarja, terjajoč pojasnila, višji natakar je gledal višjo kuharico in majal z glavo. Strežaj Bess se je prav nesmiselno režal za hrbtom višjega natakarja. Therese je sama zase ihtela od veselja in bridkosti in si hudo prizadevala, da tega ne bi nobeden slišal.

Karl pa ni gledal v višjo kuharico, ki je bila gotovo željna njegovega pogleda, temveč je gledal predse v tla, čeprav je bilo to mogoče razumeti samo za slabo znamenje. V njegovi roki je trzala bolečina v vse smeri, srajca je bila prilepljena k modricam, in pravzaprav bi bil moral sleči suknjič in si stvar ogledati. Kar je rekla višja kuharica, je bilo seveda mišljeno zelo prijazno, na nesrečo pa se mu je zdelo, da se bo moralo ravno zaradi vedenja višje kuharice razodeti, da on ne zasluži nobene prijaznosti, da je dva meseca po nemarnem užival dobra dela višje kuharice, da, da ne zasluži nič drugega, ko da je prišel pod roke višjega vratarja.

»To pravim zato,« je nadaljevala višja kuharica, »da boš zdaj odgovoril nemoteno, saj to bi verjetno storil tudi sicer, kolikor te, mislim, poznam.«

»Ali smem, prosim, medtem iti po zdravnika, mož bi mogel namreč izkrvaveti,« se je iznenada vmešal strežaj Bess zelo vljudno, vendar zelo moteče.

»Pojdi,« je rekel višji natakar Bessu in ta je nemudoma stekel proč. Potem je višji natakar rekel višji kuharici: »Stvar je naslednja. Višji vratar fanta ni držal za šalo. Spodaj, v spalni dvorani strežajev, so namreč v neki postelji našli skrbno pokritega, povsem tujega, močno pijanega moža. Seveda so ga zbudili in ga hoteli spraviti proč. Tedaj pa je mož začel divje razsajati, vedno znova je kričal naokoli, da je spalna dvorana last Karla Rossmanna, čigar gost je on, ta da ga je spravil tja in da bo kaznoval vsakogar, kdor bi se ga upal dotakniti. Sicer pa da mora čakati Karla Rossmanna tudi zato, ker mu je ta obljubil denar in šel samo ponj. Pazite, prosim, na to, gospa višja kuharica: obljubil denar in šel ponj. Tudi ti lahko paziš, Rossmann,« je rekel višji natakar mimogrede Karlu, ker se je bil ta ravno obrnil k Therese, ki je kakor ukleta strmela v višjega natakarja in si vedno znova gladila nekakšne lase s čela ali pa delala ta gib z roko kar tako v prazno. »Mogoče pa te spominjam na neke dolžnosti. Mož tam doli je namreč nadalje rekel, da bosta, ko se vrneš, skupaj obiskala neko pevko, čeprav njenega imena resda nihče ni razumel, ker ga je mož znal izgovoriti samo med petjem.«

Tu je višji natakar premolknil, zakaj višja kuharica, ki je bila vidno pobledela, je vstala s stola in ga malo odrinila nazaj.

»Z nadaljnjim vam bom prizanesel,« je rekel višji natakar.

»Ne, prosim, ne,« je rekla višja kuharica in ga prijela za roko, »kar pripovedujte naprej, vse hočem slišati, saj zato sem tukaj.«

Višji vratar je stopil naprej in se v znamenje tega, da je bil vse že od začetka spregledal, glasno udaril po prsih, višji natakar pa ga je z besedami: »Da, imeli ste čisto prav, Feodor!« hkrati pomiril in zavrnil.

»Dosti več ni za povedati,« je rekel višji natakar. »Kakršni so pač fantje, spočetka so se možu posmehovali, potem so se začeli spoprijemati z njim, in ker so tam med fanti vedno dobri boksarji, so ga kratko malo zboksali na tla; in sploh si nisem upal vprašati, na katerih in na koliko mestih krvavi, zakaj ti fantje so strašni boksarji, s pijancem pa so imeli seveda lahko delo!«

»Tako,« je rekla višja kuharica, držala je stol za naslonilo in gledala na prostor, ki ga je bila pravkar zapustila. »Reci že vendar, prosim, kako besedo, Rossmann!« je rekla potem. Therese je bila s svojega dotedanjega prostora stekla k višji kuharici in se je prijela pod pazduho, nekaj, česar ni bil Karl prej pri njej nikoli videl. Višji natakar je stal tik za višjo kuharico in ji počasi gladil njen mali, skromni čipkasti ovratnik, ki se je bil nekoliko zavihal. Višji vratar je rekel ob Karlu: »No, ali bo kaj?« vendar je hotel s tem samo prikriti, da je medtem sunil Karla v hrbet.

»Res je,« je rekel Karl, zaradi sunka bolj negotovo, kakor je želel, »da sem moža pripeljal v spalno dvorano.«

»Več ne želimo vedeti,« je rekel vratar v imenu vseh. Višja kuharica se je nemo obrnila k višjemu natakarju in potem k Therese.

»Nisem si vedel drugače pomagati,« je nadaljeval Karl. »Mož mi je tovariš iz prejšnjih časov, prišel je semkaj, potem ko se dva meseca nisva videla, da me obišče, bil pa je tako pijan, da ni mogel sam oditi.«

Višji natakarje poleg višje kuharice polglasno rekel predse: »Prišel je torej na obisk in bil potem tako pijan, da ni mogel oditi.« Višja kuharica je višjemu natakarju nekaj šepetala čez ramo, ta pa ji je menda ugovarjal z nasmeškom, ki očitno ni spadal k tej stvari. Therese – Karl je gledal samo proti njej – je v popolni onemoglosti stiskala obraz ob višjo kuharico in ni hotela ničesar več videti. Edini, ki je bil s Karlovim pojasnilom popolnoma zadovoljen, je bil višji vratar, nekajkrat je ponovil: »Saj je čisto prav, svojemu pivskemu tovarišu moraš pomagati,« in skušal to izjavo s pogledi in migajoč z rokami vtisniti v spomin vsakemu izmed navzočih.

»Kriv sem torej,« je rekel Karl in premolknil, kakor da čaka prijazne besede svojih sodnikov, ki bi ga mogla opogumiti za nadaljnjo obrambo, pa je ni dočakal, »kriv sem samo tega, da sem moža – piše se Robinson, Irec je – spravil v spalno dvorano. Vse drugo, kar je govoril, je govoril iz pijanosti in ni resnično.«

»Torej mu nisi obljubljal denarja?« je vprašal višji natakar.

»Sem,« je rekel Karl in bilo mu je žal, da je to pozabil, iz nepremišljenosti ali iz raztresenosti je s preveč določnimi izrazi zatrdil, da je nedolžen. »Denar sem mu obljubil, ker me je prosil zanj. Vendar nisem mislil iti ponj, temveč mu dati napitnino, ki sem jo zaslužil nocojšnjo noč.« In v dokaz je potegnil denar iz žepa in pokazal na dlani tistih nekaj malih novcev.

»Zmeraj bolj se zapletaš,« je rekel višji natakar. »Če naj bi ti verjeli, bi morali vedno pozabiti tisto, kar si rekel prej. Najprej si torej tega moža – še imena Robinson ti ne verjamem, tako se ni, odkar stoji Irska, imenoval še noben Irec – najprej si ga torej odpeljal v spalno dvorano, in že samo za to bi lahko v loku odfrčal na cesto, denarja pa mu najprej nisi obljubil, potem pa, ko te človek preseneti z vprašanjem, si mu vendar obljubil denar. Ampak tu se ne igramo z vprašanji in z odgovori, temveč hočemo slišati tvoje opravičilo. Najprej nisi hotel iti po denar, temveč mu dati svojo današnjo napitnino, potem pa se izkaže, da imaš ta denar še pri sebi, torej si očitno vendarle hotel iti po drug denar, za to govori tudi to, da te toliko časa ni bilo. Saj navsezadnje ne bi bilo nič posebnega, če bi mu bil hotel prinesti denarja iz svojega kovčka; da pa to na vso moč tajiš, to je vsekakor nekaj posebnega, prav tako kakor hočeš vseskozi zamolčati, da si moža šele tukaj v hotelu upijanil, saj o tem ne more biti najmanjšega dvoma, ko si sam priznal, da je prišel sam, ni pa mogel sam oditi, in saj je tudi sam kričal po spalni dvorani, da je tvoj gost. Dvomljivi ostajata zdaj samo še dve reči, ki nam ju lahko, če hočeš stvar poenostaviti, pojasniš sam, lahko pa ju bomo naposled ugotovili tudi brez tvoje pomoči: prvič, kako si si priskrbel dostop k živilskim shrambam, in drugič, kako si zbiral denar, da si ga lahko delil?«

‘Nemogoče se je braniti, če ni dobre volje,’ si je rekel Karl in višjemu natakarju ni več odgovoril, naj je Therese od tega verjetno še tako trpela. Vedel je, da se bo vse, kar bi lahko rekel, pozneje zdelo čisto drugačno, kakor je bilo mišljeno, in da je samo načinu presoje prepuščeno, ali se bo odkrilo dobro ali zlo.

»Ne odgovarja,« je rekla višja kuharica.

»To je najpametnejše, kar lahko stori,« je rekel višji natakar.

»Si bo že kaj izmislil,« je rekel višji vratar in si z roko, ki je bila prej grozovita, skrbno pogladil brado.

»Bodi tiho,« je rekla višja kuharica Therese, ko je ta začela ihteti ob njej, »saj vidiš, da ne odgovarja, kako morem potem kaj storiti zanj? Navsezadnje ima prav gospod višji natakar in ne jaz. Le povej, Therese, ali je kaj, česar po tvojem mnenju nisem storila zanj?« Kako bi bila mogla Therese to vedeti, in kaj je koristilo, da je višja kuharica s tem vprašanjem, javno zastavljenim malemu dekletu, in s prošnjo morda veliko škodila svojemu ugledu pri teh dveh gospodih?

»Gospa višja kuharica,« je rekel Karl, ko je še enkrat zbral moči, vendar samo zato, da Therese prihrani odgovor, brez kakega drugega namena, »ne verjamem, da sem vam kakor koli naredil sramoto, in po natančni preiskavi bi moral to odkriti tudi vsakdo drug.«

»Vsakdo drug,« je rekel višji vratar in pokazal s prstom na višjega natakarja, »to je bodica proti vam, gospod Isbary.«

»No, gospa višja kuharica,« je dejal ta, »pol sedmih je, pozno je, skrajni čas. Mislim, da bo najboljše, če pustite meni zadnjo besedo v tej stvari, ki je bila obravnavana že tako preveč strpno.«

V sobo je bil prišel mali Giacomo, hotel je stopiti h Karlu, vsesplošna tihota pa ga je oplašila, da tega ni storil in je čakal.

Po Karlovih zadnjih besedah višja kuharica ni več odvrnila pogleda od njega in nič tudi ni kazalo na to, da bi bila slišala pripombo višjega natakarja. Njene oči so gledale naravnost v Karla, bile so velike in modre, vendar nekoliko kalne od starosti in mnogih naporov. Ko je stala tam in šibko gugala stol pred seboj, bi bilo prav mogoče pričakovati, da bo naslednji trenutek rekla: ‘No, Karl, če premislim, ta stvar še ni prav razjasnjena in je potrebna, kakor si pravilno rekel, še natančne preiskave. In to bomo zdaj tudi naredili, naj se ljudje sicer s tem strinjajo ali ne, zakaj brez pravičnosti ne gre.’

Namesto tega pa je višja kuharica po kratkem premolku, ki si ga ni upal nobeden zmotiti – samo ura je v potrditev besed višjega natakarja odbila pol sedmih, in z njo so, kakor je vsak vedel, hkrati bile vse ure v vsem hotelu, v ušesu in v slutnji je zvenelo kakor dvakratno trzanje ene same velike nestrpnosti – rekla: »Ne, Karl, ne, ne! Tega si ne bomo skušali dopovedati. Pravične reči imajo tudi poseben videz, in priznati moram, da ga tvoja stvar nima. To smem reči in tudi moram reči; to moram priznati, zakaj semkaj sem prišla z najboljšim mnenjem o tebi. Ali vidiš, tudi Therese molči.« (Pa vendar ni molčala, jokala se je.)

Mahoma je višji kuharici prišla neka odločitev, da je premolknila in rekla: »Karl, pridi no sem,« in ko je prišel k njej – za njegovim hrbtom sta se višji natakar in višji vratar takoj združila v živahnem pogovoru –, ga je objela z levico, šla z njim in s Therese, ki ji je brez volje sledila, na zadnji konec sobe in tam z obema stopila nekajkrat gor in dol, pri tem pa rekla: »Mogoče je, Karl, in videti je, da se zanašaš na to, sicer bi te sploh ne razumela, da ti bo preiskava v posameznih malenkostih dala prav. Zakaj tudi ne? Morda si zares pozdravljal višjega vratarja. To celo trdno verjamem, vem tudi, kaj naj si mislim o višjem vratarju, ali vidiš, celo še zdaj govorim odkrito s teboj. Ampak taka majhna opravičila ti prav nič ne pomagajo. V teku mnogih let sem se naučila ceniti, kako višji natakar pozna ljudi, in to je najzanesljivejši človek, ki ga sploh poznam, on pa je jasno izrekel tvojo krivdo, in ta se mi zdi vsekakor neizpodbitna. Mogoče si ravnal samo nepremišljeno, mogoče pa nisi tisti, za katerega sem te imela. In vendar,« si je tako rekoč sama segla v besedo in se bežno ozrla nazaj h gospodoma, »se še ne morem odvaditi tega, da te imam za fanta, ki je v bistvu pošten.«

»Gospa višja kuharica! Gospa višja kuharica!« jo je posvaril višji natakar, ker je bil prestregel njen pogled.

»Takoj bova končala,« je rekla višja kuharica in govorila zdaj hitreje Karlu: »Poslušaj, Karl, po tem, kolikor imam pregleda nad stvarjo, sem še vesela, da natakar ne želi začeti preiskave; zakaj če bi jo hotel začeti, bi morala jaz to tebi v prid preprečiti. Nihče naj ne zve, kako in s čim si gostil moža, ki tudi ne more biti eden tvojih prejšnjih tovarišev, kakor trdiš, saj si imel s tistima dvema za slovo velik prepir, tako da zdaj pač ne boš gostil enega izmed njiju. To more biti torej samo znanec, s katerim si se lahkomiselno pobratil v noči v kaki mestni krčmi. Kako si mi mogel, Karl, prikrivati vse te reči? Če ti je bilo morda v spalni dvorani neznosno in si najprej iz tega nedolžnega razloga začel svoje ponočno klatenje, zakaj pa nisi rekel nobene besede, saj veš, da sem ti hotela priskrbeti sobo samo zate in sem se temu odpovedala šele na tvojo prošnjo. Zdaj je videti, kakor da ti je bila splošna spalnica ljubša, ker si se tam čutil manj vezan. In svoj denar si imel vendar spravljen v moji blagajni in napitnine si mi prinašal vsak teden; od kod, za božjo voljo, fant, si jemal denar za svoje zabave in kam si zdaj hotel iti po denar za svojega prijatelja? To so seveda same reči, ki jih višjemu natakarju vsaj zdaj še omeniti ne smem, zakaj sicer bi bila morda preiskava neogibna. Nujno je torej, da zapustiš hotel, in sicer kar se da naglo. Pojdi naravnost v gostišče Brenner – saj si bil s Therese že večkrat tam – na to priporočilo te bodo sprejeli zastonj –, « in višja kuharica je z zlatim vrtilnim svinčnikom, ki si ga je potegnila iz bluze, napisala nekaj vrstic na vizitko, pri tem pa ni nehala govoriti – »tvoj kovček bom poslala takoj za teboj. Therese, daj, steci v garderobo strežajev in spravi njegove reči v kovček!« (Vendar se Therese še ni zganila, hotela je namreč, kakor je bila prenesla vso bridkost, sodoživeti tudi ves preobrat na boljše, ki se je po dobroti višje kuharice pokazal pri Karlovi stvari.)

Nekdo je, ne da bi se pokazal, malo odprl vrata in jih takoj spet zaprl. To je očitno veljalo Giacomu, zakaj stopil je naprej in rekel:

»Rossmann, imam ti nekaj sporočiti.«

»Takoj,« je rekla višja kuharica in vtaknila Karlu, ki jo je bil poslušal s sklonjeno glavo, vizitko v žep, »tvoj denar bom za zdaj obdržala, sam veš, da mi ga lahko zaupaš. Danes ostani doma in preudari o svoji stvari, jutri – danes ne utegnem, že tako sem se veliko predolgo zamudila tukaj – pridem k Brennerju, pa bova videla, kaj moremo nadalje storiti zate. Zapustila te ne bom, to naj ti bo vsekakor povedano že danes. Ni treba, da bi te skrbela prihodnost, prej naj te skrbi tisto iz zadnjega časa.« Nato ga je nalahno potrepljala po rami in stopila k višjemu natakarju. Karl je vzdignil glavo in gledal za veliko, postavno ženo, ki se je z mirnim korakom in s sproščeno držo oddaljevala od njega.

»Pa kaj nisi nič vesel,« je rekla Therese, ki je bila ostala pri njem, »da se je vse tako dobro izteklo?«

»O, da,« je rekel Karl in se ji nasmehnil, pa ni vedel, zakaj naj bi se veselil tega, da ga pošiljajo proč kot tatu. Therese je žarelo iz oči najčistejše veselje, kakor da ji je čisto vseeno, ali je Karl kaj zagrešil ali ne, ali so ga presodili pravično ali ne, da so ga le pustili še ravno uiti, v sramoti ali v časteh. In tako se je vedla ravno Therese, ko je bila vendar v svojih lastnih zadevah tako zelo natančna in je utegnila cele tedne obračati v mislih in preiskovati kako besedo višje kuharice, ki ni bila povsem nedvoumna. Namenoma je Karl vprašal: »Ali boš takoj spravila reči v moj kovček in ga poslala proč?« Proti svoji volji je moral od začudenja zmajati z glavo, tako naglo se je Therese sprijaznila z vprašanjem, in ker je bila prepričana, da so v kovčku reči, ki jih je treba prikrivati pred vsemi ljudmi, sploh ni pogledala h Karlu, mu sploh ni podala roke, temveč je samo zašepetala: »Seveda, Karl, takoj, takoj ti bom spravila reči v kovček.« In že je stekla proč.

Zdaj pa se Giacomo ni dal več zadržati, razburjen od dolgega čakanja je glasno zaklical: »Rossmann, mož se valja spodaj na hodniku in se ne da spraviti proč. Hoteli so ga dati odpeljati v bolnišnico, on pa se upira in trdi, da ti ne bi nikoli dovolil, da bi ga spravili v bolnišnico. Da naj vzamejo avtomobil in ga pošljejo domov, ti da boš plačal za avtomobil. Ali boš?«

»Mož ti zaupa,« je rekel višji natakar.

Karl je skomignil z rameni in naštel Giacomu svoj denar na dlan. »Več nimam,« je rekel potem.

»Naročeno mi je tudi, naj vprašam, ali se boš peljal z njim,« je vprašal Giacomo, žvenketajoč z denarjem.

»Ne bo se peljal z njim,« je rekla višja kuharica.

»Torej, Rossmann,« je rekel višji natakar naglo in nič ni čakal Giacomovega odhoda, »pri priči si odpuščen.«

Višji vratar je nekajkrat pokimal, kakor da so to njegove besede, ki jih je višji natakar samo ponovil.

»Razlogov za ta odpust sploh ne morem glasno izreči, zakaj sicer bi te moral dati zapreti.«

Višji vratar je poudarjeno strogo pogledal proti višji kuharici, zakaj jasno je bil spoznal, da je ona vzrok tega vse premilega ravnanja.

»Zdaj pojdi k Bessu, preobleci se, izroči Bessu svojo livrejo in takoj, ampak takoj zapusti hišo.«

Višja kuharica je zaprla oči, hoteč s tem pomiriti Karla. Medtem ko se je Karl za slovo priklonil, je bežno videl, kako je višji natakar kakor naskrivaj objel roko višje kuharice in se igral z njo. Višji vratar je Karla s težkimi koraki pospremil do vrat, ni mu jih dal zapreti, temveč jih je sam še držal odprta, da je mogel zavpiti za Karlom: »Čez četrt minute hočem videti, kako boš šel mimo mene skozi glavni vhod! Zapomni si to!«

Karl je hitel, kolikor je le mogel, samo da bi se ognil nadlegovanju pri glavnem vhodu, vendar je šlo vse počasneje, kakor je hotel. Najprej ni mogel takoj najti Bessa, in zdaj, ob času zajtrka, je bilo vse polno ljudi, potem se je izkazalo, da si je bil neki fant izposodil Karlove stare hlače, in Karl je moral preiskati obešalnike pri skoraj vseh posteljah, preden je našel te hlače, tako da je minilo pač pet minut, preden je prišel h glavnemu vhodu. Ravno pred njim je hodila neka dama sredi med štirimi gospodi. Vsi so šli proti velikemu avtomobilu, ki jih je čakal, lakaj je že držal odprta njegova vrata, medtem ko je prosto levico togo in vodoravno iztezal vstran, da je bilo videti nadvse slovesno. Karl pa je zastonj upal, da bo mogel za to imenitno druščino neopažen priti ven. Že ga je višji vratar zgrabil za roko in ga potegnil k sebi sredi med dvema gospodoma, proseč ju odpuščanja.

»To naj bi bilo četrt minute,« je rekel in gledal Karla od strani, kakor da opazuje uro, ki ne gre prav. »Daj, pridi no sem,« je rekel potem in ga odpeljal v veliko vratarsko ložo. Karla je bilo sicer že zdavnaj mikalo, da bi si jo kdaj ogledal, zdaj pa, ko ga je potiskal vratar, je stopil vanjo samo z nezaupanjem. Bil je že med vrati, ko se je zasukal in poskusil odriniti vratarja, da bi odšel.

»Ne, ne, tu se gre notri,« je rekel višji vratar in zasukal Karla.

»Saj sem že odpuščen,« je rekel Karl in hotel s tem povedati, da mu v hotelu nima nihče več zapovedovati.

»Dokler te držim jaz, nisi odpuščen,« je rekel vratar, in to je bilo vsekakor tudi res.

Navsezadnje Karl tudi ni videl vzroka, da bi se moral upirati vratarju. Kaj bi se mu moglo pravzaprav še zgoditi? Povrhu pa so bile stene vratarske lože vseskozi iz velikanskih stekel, skoznje je človek razločno videl množico ljudi, ki so se zlivali drug proti drugemu, kakor da bi bil sredi med njimi. Da, zdelo se je, kakor da v vsej vratarski loži ni kotička, v katerem bi se bilo mogoče skriti pred pogledi ljudi. Naj je bilo tudi videti, kako zelo se ljudem tam zunaj mudi, zakaj iskali so si pot z iztegnjeno roko in s pobešeno glavo, s prežečimi očmi, s kosi prtljage, vzdignjenimi v zrak, pa vendar skoraj ni bilo nobenega, da se ne bi bil ozrl v vratarsko ložo, zakaj za stekli so bila vedno obešena naznanila in sporočila, pomembna tako za goste kakor za hotelsko osebje. Povrhu je imela vratarska loža še neposreden stik z vežo, zakaj ob dveh velikih drsnih oknih sta sedela dva nižja vratarja, neprenehoma zaposlena s tem, da sta dajala pojasnila o najrazličnejših zadevah. Moža sta bila že kar preobremenjena, in kolikor je Karl poznal višjega vratarja, bi bil trdil, da se je med svojo kariero ognil temu mestu. Ta dva dajalca pojasnil sta imela – od zunaj si tega ni bilo mogoče prav predstavljati – v okenski odprtini ves čas najmanj po deset vprašujočih obrazov pred seboj. Med temi desetimi spraševalci, ki so se ves čas menjavali, so bile govorice dostikrat pomešane, kakor da je vsakega posamič poslala kaka druga dežela. Zmeraj jih je spraševalo po nekaj hkrati, zmeraj se jih je poleg tega nekaj pogovarjalo med seboj. Večina izmed njih je hotela kaj dobiti iz vratarske lože ali kaj oddati vanjo, tako da so se vedno videle tudi nestrpno mahajoče roke, ki so štrlele iz gneče. Nekoč je nekdo hotel nekaj zaradi nekega časnika, ki se je na lepem razgrnil iz višine in za trenutek zakril vse obraze. Vsemu temu sta morala biti zdaj kos ta dva nižja vratarja. Samó govorjenje bi bilo za njuno nalogo premalo, brbljala sta, posebno eden izmed njiju, mračen mož s temno brado, ki mu je obdajala ves obraz, je dajal pojasnila, ne da bi le za hipec premolknil. Ni gledal ne na mizno ploščo, nad katero je moral neprenehoma kaj podajati, ne v obraz tega ali onega spraševalca, temveč izključno samo predse, očitno zato, da je varčeval z močmi in jih zbiral. Sicer pa je njegova brada najbrž nekoliko zmanjševala razumljivost njegovega govorjenja, in v tistem kratkem času, kolikor je Karl obstal ob njem, je mogel dojeti zelo malo rečenega, čeprav je bilo mogoče, da je moral kljub angleškemu prizvoku uporabljati ravno tuje jezike. Povrhu je človeka begalo, da se je eno pojasnilo tako pridruževalo drugemu in prehajalo vanj, da je kak spraševalec dostikrat še poslušal z napetim obrazom, ker je mislil, da gre še za njegovo stvar, in je šele čez nekaj časa opazil, da je zanj že opravljeno. Privaditi se je bilo treba tudi temu, da nižji vratar nikogar ni prosil, naj ponovi vprašanje, tudi če je bilo v celoti zastavljeno razumljivo in samo nekoliko nerazločno, komaj opazno majanje z glavo je tedaj izdajalo, da vratar ni namenjen odgovoriti na to vprašanje, in spraševalčeva stvar je bila, da je spoznal svojo napako in vprašanje bolje zastavil. Posebno s tem so se mnogi ljudje prav dolgo mudili pred okencem. Vsak izmed nižjih vratarjev je imel za podporo dodanega tekača, ki je moral v hitrem teku prinašati s knjižne police in iz raznih omar vse, kar je nižji vratar ravno potreboval. To sta bili najbolje plačani, čeprav tudi najbolj naporni mesti, kar jih je bilo v hotelu za čisto mlade ljudi, v nekem pogledu sta bila tekača še na slabšem kot nižja vratarja, saj sta morala ta dva samo premišljevati in govoriti, medtem ko sta morala mlada fanta hkrati premišljati in teči. Če sta kdaj prinesla kaj napačnega, se nižji vratar v naglici seveda ni mogel muditi s tem, da bi jima dajal dolge nauke, temveč je kratko malo s sunkom vrgel z mize tisto, kar sta mu položila nanjo. Zelo zanimiva je bila zamenjava nižjega vratarja; to se je zgodilo ravno malo po Karlovem vstopu. Take zamenjave so morale biti seveda, vsaj čez dan, pogostejše, saj bi bili komaj našli človeka, ki bi bil vzdržal za okencem več kot eno uro. Ob času zamenjave je zadonel zvonec, in hkrati sta skozi neka stranska vrata vstopila dva nižja vratarja, ki naj bi prišla zdaj na vrsto, vsakemu izmed njiju je sledil njegov tekač. Za začetek sta se nedejavno postavila ob okencu in kratek čas opazovala ljudi zunaj, da ugotovita, na kakšni stopnji je ravno trenutno odgovarjanje na vprašanja. Če se jima je trenutek zazdel primeren, da se vmešata, sta potrkala na ramo vratarju, ki ga je bilo treba zamenjati, in ta je, čeprav se ni bil doslej menil za nič, kar se je dogajalo za njegovim hrbtom, takoj razumel in se umaknil s svojega prostora. Vse je šlo tako naglo, da je dostikrat presenetilo ljudi tam zunaj in so se v strahu pred novim obrazom, ki se je tako na lepem znašel pred njimi, skoraj odmaknili. Zamenjana moža sta se pretegnila in si potem oblila vroči glavi nad dvema umivalnima skledama, ki sta bili pripravljeni tam. Zamenjana tekača pa se še nista smela pretegovati, temveč sta bila še nekaj časa zaposlena s tem, da sta pobirala in spravljala na njihovo mesto predmete, ki so bili med njuno službo vrženi na tla.

Vse to je bil Karl v nekaj trenutkih dojel z nadvse napeto pozornostjo, in z rahlim glavobolom je tiho sledil višjemu vratarju, ki ga je vodil naprej. Očitno je bil tudi višji vratar opazil, kako velik vtis je ta način dajanja pojasnil naredil na Karla, mahoma ga je potegnil za roko in rekel: »Vidiš, tako se tukaj dela.« Karl v hotelu pač ni bil lenaril, o takem delu pa vendarle ni bil nič slutil, in skoraj povsem je pozabil, da je višji vratar njegov veliki sovražnik, vzdignil je pogled k njemu in nemo, priznavajoče prikimal. V tem pa je menda višji vratar spet videl precenjevanje nižjega vratarja in morda nevljudnost do svoje lastne osebe, zakaj kakor da je bil Karla potegnil za nos, je zaklical, ne meneč se za to, da bi ga lahko slišali: »Seveda je tole tukaj najbolj neumno delo v vsem hotelu; če človek posluša tu eno uro, pozna bolj ali manj vsa vprašanja, ki jih zastavljajo, na ostalo pa ni treba odgovarjati. Ko bi ti ne bil predrzen in neotesan, ko bi se ne bil lagal, klatil, pijančeval in kradel, bi te bil morda lahko nastavil pri takem oknu, ker lahko za to uporabljam izključno le zabite glave.«

Karl je povsem preslišal žalitev, kolikor je zadevala njega, tako zelo je bil razkačen nad tem, da se pošteno in težko delo nižjega vratarja tukaj zasmehuje, namesto da bi bilo priznano, in da ga povrhu zasmehuje mož, ki bi se moral, če bi si kdaj drznil sesti k takemu okencu, gotovo čez nekaj minut umakniti med smehom vseh spraševalcev.

»Pustite me,« je rekel, njegova radovednost glede vratarske lože je bila več ko obilno potešena, »nič nočem več imeti opraviti z vami.«

»To ne zadostuje, da bi lahko odšel,« je rekel višji vratar, stisnil je Karlu roke, da jih ta sploh ni mogel zganiti, in ga prav odnesel na drugi konec vratarske lože. Ali ljudje zunaj niso videli te nasilnosti višjega vratarja? Ali, če so jo videli, kako so jo neki dojemali, da se nobeden ni spotikal nad tem, da nobeden ni vsaj potrkal na okno, da bi bil višjemu vratarju pokazal, da ga opazujejo in da ne more počenjati s Karlom, kakor se mu zljubi?

Kmalu pa Karl nič več ni upal, da bi lahko dobil pomoč iz veže, zakaj višji vratar je potegnil za neko vrvco in čez stekla polovice vratarske lože so se brž prav do vrha zgrnili črni zastori. Tudi v tem delu vratarske lože so bili sicer ljudje, vendar so bili vsi sredi dela in brez ušes in oči za vse, kar ni imelo nič opraviti z njihovim delom. In povrhu so bili povsem odvisni od višjega vratarja, namesto da bi pomagali Karlu, bi bili rajši pomagali prikriti vse, kar koli bi bilo prišlo višjemu vratarju na misel. Tu je bilo na primer šest nižjih vratarjev pri šestih telefonih. Kot se je dalo brž opaziti, je bila stvar urejena tako, da je vedno samo eden sprejemal pogovore, medtem ko je njegov sosed po zapiskih, ki jih je dobil od prvega, sporočal naročila telefonsko naprej. To so bili tisti najnovejši telefoni, za katere ni bila potrebna telefonska celica, zakaj zvonjenje ni bilo nič močnejše od cvrčanja, v telefon je bilo mogoče govoriti šepetaje in vendar so besede po zaslugi posebnih električnih okrepitev prihajale na svoj cilj z bobnečo besedo. Zato človek tistih treh, ki so govorili v telefone, skoraj ni slišal in bi bil lahko mislil, da mrmraje opazujejo kako dogajanje v telefonski školjki, medtem ko so drugi trije, kakor omotični od hrupa, ki jim je udarjal na uho, za okolico pa je bil neslišen, povešali glave nad papir, ki so ga morali popisovati. Tudi tukaj je stal poleg vsakega izmed govoreče trojice fant, da mu je bil v pomoč; ti trije fantje niso počenjali nič drugega, ko da so izmenoma prisluškujoč iztegovali glavo k svojemu gospodu in potem hlastno, ko da jih je kaj pičilo, iskali telefonske številke v velikanskih rumenih knjigah – kupi listov, ki so se preobračali, so šumeli zdaleč glasneje od šuma telefonov.

Karl se zares ni mogel premagati, da ne bi bil vsemu natanko sledil, čeprav ga je višji vratar, potem ko se je bil usedel, držal pred seboj v nekakšnih ujetosti.

»Moja dolžnost je,« je rekel višji vratar in stresel Karla, kakor da hoče samo doseči, da bi ta obrnil obraz k njemu, »da v imenu hotelske uprave vsaj nekoliko nadomestim tisto, kar je višji natakar iz kakršnih koli že razlogov zamudil. Tako tukaj vedno eden deluje namesto drugega. Brez tega si takega velikega podjetja ne bi bilo mogoče misliti. Morda hočeš reči, da nisem tvoj neposredni predstojnik; no, toliko lepše ravnam, ko sem se lotil te sicer zapuščene reči. Povrhu pa sem v nekem pogledu kot višji vratar postavljen nad vse, saj so mi vendar podrejeni vsi hotelski vhodi, ta glavni vhod, troje srednjih in desetero stranskih vhodov, da sploh ne govorim o neštetih vratcih in izhodih brez vrat. Vsa služinčad, ki prihaja v poštev, me mora seveda brezpogojno ubogati. Poleg teh velikih časti mi je z druge strani seveda od hotelske uprave naloženo, da ne pustim ven nikogar, kdor je le količkaj sumljiv. Ravno ti pa se mi zdiš, ker se mi tako hoče, celo izredno sumljiv.« In od veselja nad tem je vzdignil dlani in jih močno spustil, tako da je tlesknilo in zabobnelo. »Mogoče je,« je pristavil in se pri tem kraljevsko kratkočasil, »da bi bil ti pri kakem drugem izhodu prišel neopažen ven, saj se zaradi tebe seveda ni izplačalo, da bi bil dajal posebna navodila. Ko pa si že tukaj, hočem uživati ob tebi. Sicer pa tudi nisem dvomil, da se boš držal zmenka, ki sva si ga bila dala pri glavnih vratih, zakaj takšno je pravilo, da predrzni in neubogljivi opusti svoje prestopke ravno tam in tedaj, ko mu to škodi. To boš sam pri sebi gotovo lahko opazil še dostikrat.«

»Nikar ne mislite,« je rekel Karl, vdihavajoč nenavadni zatohli duh, ki je vel od višjega vratarja in ki ga je opazil šele tukaj, ko je tako dolgo stal čisto blizu njega, »nikar ne mislite,« je rekel, »da sem povsem v vaši oblasti, saj lahko kričim.«

»Jaz pa ti lahko zamašim usta,« je rekel višji vratar enako mirno in naglo, kakor je bil najbrž namenjen to po potrebi tudi storiti. »In ali res misliš, če bi prišli zaradi tebe sem noter, da bi se našel kdo, ki bi ti dal prav, meni višjemu vratarju nasproti? Menda pač vidiš, kako nesmiselni so tvoji upi. Veš, dokler si bil še v uniformi, si bil pač res še videti tak, ko da te je vredno upoštevati, ampak v tej obleki, ki je resnično mogoča samo v Evropi!« In začel je na najrazličnejših mestih cukati obleko, ki je bila sicer pred petimi meseci še skoraj nova, zdaj pa je bila resnično obrabljena, zgubana, predvsem pa zapackana; to je bilo v poglavitnem pripisati brezobzirnosti strežajev pri dvigalih, ker so morali po splošnem ukazu skrbeti, da je bil pod v dvorani gladek in brez prahu, pa ga iz lenobe niso resnično čistili, temveč so ga vsakokrat samo poškropili z nekakšnim oljem in pri tem hkrati sramotno oškropili vso obleko po obešalnikih. Človek je lahko shranjeval svojo obleko, kjer je hotel, vedno se je našel kateri, ki svoje obleke ravno ni imel pri roki, pa je zlahka našel in si izposodil skrito tujo obleko. Samo Renell je imel svojo dragoceno obleko spravljeno na skritem kraju, s katerega je skoraj nikoli nihče ni izvlekel, posebno ker si tuje obleke tudi nihče ni izposojal iz hudobije ali skopuštva, temveč so jo samo v naglici in iz malomarnosti jemali tam, kjer so jo našli. Celo na Renellovi obleki pa je bil sredi hrbta okrogel rdečkast oljni madež, in v mestu bi bil kak izvedenec po tem madežu celo v tem elegantnem mladeniču spoznal strežaja od dvigala.

In Karl si je rekel pri teh spominih, da je tudi on kot strežaj dovolj pretrpel in da je bilo vendar vse zaman, saj zdaj to strežajstvo pri dvigalu ni bilo, kakor je bil upal, začetna stopnja za boljšo namestitev, zdaj so ga marveč potisnili še globlje in prišel je celo zelo blizu zaporu. Povrhu ga je zdaj še zadrževal višji vratar, ki je najbrž preudarjal, kako bi ga mogel še bolj osramotiti. Karl je povsem pozabil, da višji vratar nikakor ni človek, ki bi se morda dal prepričati, in je zaklical, medtem ko se je z roko, ki je bila ravno prosta, nekajkrat udaril po čelu: »In tudi če bi vas res ne bil pozdravljal, le kako more odrasel človek zaradi opuščenega pozdrava postati tako maščevalen!«

»Nisem maščevalen,« je rekel višji vratar, »hočem ti samo preiskati žepe. Sicer sem prepričan, da ne bom ničesar našel, zakaj najbrž si bil previden in si svojemu prijatelju dal, da je polagoma vse odvlekel, vsak dan nekaj. Ampak preiskan moraš biti.« In že je s tako silo segel v enega izmed Karlovih žepov pri suknjiču, da so stranski šivi počili. »Tu torej že ni nič,« je rekel in pretresal na dlani vsebino tega žepa, reklamni koledar hotela, list z nalogo iz trgovskega dopisništva, nekaj gumbov s suknjiča in hlač, vizitko višje kuharice, gladilce za loščenje nohtov, ki ga je bil Karlu nekoč vrgel neki gost pri pospravljanju v kovčke, staro žepno ogledalce, ki mu ga je bil nekoč podaril Renell za kakih deset nadomeščanj v službi, in še nekaj malenkosti. »Tu ni torej nič,« je rekel višji vratar in zagnal vse pod klop, kakor da je samo ob sebi umevno, da Karlovo imetje, kolikor ni bilo ukradeno, spada pod klop.

‘Zdaj je pa dovolj,’ si je rekel Karl – obraz mu je moral biti žareče rdeč – in ko je višji vratar, ki ga je pohlep naredil neprevidnega, brskal po Karlovem drugem žepu, se je Karl s sunkom pognal iz rokavov, sunil s prvim, še neobvladanim skokom enega izmed nižjih vratarjev precej močno proti njegovemu aparatu, stekel skozi zatohli zrak, pravzaprav počasneje, kakor je bil nameraval, k vratom, bil pa je srečno zunaj, preden se je višji vratar v svojem težkem plašču utegnil tudi le vzdigniti. Ureditev stražne službe najbrž le ni bila tako zgledna, zakaj zvonilo je sicer z nekaj strani, vendar v bogve kakšne namene! Hotelski nameščenci so sicer v tolikšnem številu hodili sem in tja po vežnem hodniku, da bi bil človek skoraj mogel misliti, da hočejo na obziren način onemogočiti odhod, zakaj sicer v tem tekanju sem in tja ni bilo videti dosti pomena; vsekakor je Karl kmalu prišel na prosto, moral pa je še hoditi po pločniku vzdolž hotela, zakaj na cesto ni bilo mogoče priti, ker se je mimo glavnega vhoda zastajajoč pomikala nepretrgana vrsta avtomobilov. Ti avtomobili so bili, da bi čim prej prišli do svojih gospodarjev, prav zavozili drug v drugega, vsakega je potiskal naprej tisti, ki je bil za njim. Pešci, ki se jim je posebno mudilo na cesto, so tu pa tam hodili kar skozi posamezne avtomobile, kakor da bi bil tam javni prehod, in čisto vseeno jim je bilo, ali v avtomobilu sedi samo voznik in služabniki ali tudi najimenitnejši ljudje. Tako vedenje pa se je Karlu zdelo vendarle pretirano, in človek je moral pač že poznati razmere, da je to tvegal; kako lahko bi naletel na avtomobil, katerega potniki bi mu to zamerili, tako da bi ga vrgli iz avtomobila in zagnali hrup, tega pa se je imel Karl kot pobegel sumljiv hotelski uslužbenec brez suknjiča bati bolj kot česa drugega. Saj navsezadnje se tudi vrsta avtomobila ni mogla tako nadaljevati v večnost, in dokler se je Karl držal hotela, je bil pravzaprav tudi najmanj sumljiv. Resnično je naposled prišel na kraj, kjer se vrsta avtomobilov sicer ni končala, pač pa je zavila k cesti in se razrahljala. Ravno je hotel Karl smukniti v cestni promet, v katerem so gotovo prosto hodili naokoli ljudje, ki so bili videti še dosti bolj sumljivi kakor on, kar je zaslišal, da je nekdo v bližini zaklical njegovo ime. Obrnil se je in videl, kako sta dva strežaja od dvigal, ki ju je dobro poznal, iz nizke, majhne vratne odprtine, ki je bila podobna vhodu v grobnico, z največjim naporom privlekla nosila, na katerih je, kakor je Karl zdaj spoznal, resnično ležal Robinson, večkratno obvezan čez glavo, obraz in roke. Grdo je bilo videti, kako si je vzdignil roke k očem, da bi si s povojem obrisal solze, ki jih je točil od bolečin ali od kake druge bridkosti ali celo od veselja nad snidenjem s Karlom.

»Rossmann,« je zaklical očitajoče, »zakaj pa me puščaš tako dolgo čakati! Že ena ura mi je minila v tem, da sem se upiral in se nisem dal spraviti proč, dokler ne bi prišel ti. Ta dva fanta« – in krcnil je enega izmed strežajev po glavi, kakor da ga obveze varujejo udarcev »sta prava vraga. Oh, Rossmann, drago sem moral plačati ta obisk pri tebi.«

»Kaj pa so ti naredili?« je rekel Karl in stopil k nosilom, ki sta jih strežaja, da bi si odpočila, s smehom postavila na tla.

»Še vprašuješ,« je vzdihnil Robinson, »ko vidiš, kakšen sem. Pomisli, da so me prav verjetno naredili pohabljenca za vse življenje. Strašne bolečine imam od tod do tod« – in pokazal je najprej na glavo in potem na prste na nogah – »in privoščil bi ti, da bi bil videl, kako sem krvavel iz nosu. Moj telovnik je čisto pokvarjen, sploh sem ga pustil tam, moje hlače so razcefrane, v spodnjicah sem« – in malo je privzdignil odejo in vabil Karla, naj pogleda podnjo. »Le kaj bo iz mene! Najmanj nekaj mesecev bom moral ležati, in kar takoj ti povem, mimo tebe nimam nikogar, ki bi me mogel negovati, saj Delamarche je dosti preveč nestrpen. Rossmann, ti moj mali Rossmann!« In Robinson je iztegoval roko proti Karlu, ki je bil stopil malo proč, da bi ga pobožal in ga s tem pridobil zase. »Le zakaj sem te moral obiskati!« je ponovil večkrat, da Karl ne bi mogel pozabiti svoje sokrivde pri njegovi nesreči. Karl je sicer takoj spoznal, da Robinsonovih tožb ne povzročajo njegove rane, temveč neznanski občutek mačka, ki ga navdaja, ker so ga bili, komaj da je v težki pijanosti zaspal, takoj zbudili in ga v njegovo presenečenje preboksali do krvi, tako da se v budnem svetu ni mogel več prav znajti. Da so rane brezpomembne, se je dalo videti že po nepristnih obvezah, narejenih iz starih cunj, s katerimi so ga strežaji očitno za šalo povsem omotali. Tudi strežaja na obeh koncih nosil sta od časa do časa prasnila v smeh. Vendar tu ni bil kraj, kjer bi bilo mogoče spravljati Robinsona k pameti, zakaj pešci so, ne da bi se menili za gručo ob nosilih, divje hiteli mimo, dostikrat so ljudje s pravim telovadskim zaletom preskakovali Robinsona, in voznik, plačan s Karlovim denarjem, je klical: »Naprej, naprej!« Strežaja sta z zadnjo močjo vzdignila nosila, Robinson je prijel Karla za roko in rekel dobrikavo: »Daj, pridi, pridi že vendar.« Ali ne bi bil Karl, kakor je bil zdaj opravljen, še najbolj varno spravljen v temi v avtomobilu? In tako se je usedel k Robinsonu in ta je naslonil glavo nanj. Strežaja, ki sta ostala tam, sta mu kot svojemu nekdanjemu kolegu skozi okno prisrčno stisnila roko, in avtomobil se je z ostrim zasukom obrnil proti cesti. Izgledalo je, kakor da se mora neizogibno zgoditi nesreča, promet, ki je zajemal vse, pa je takoj mirno pogoltnil tudi popolnoma ravno vožnjo tega avtomobila.

***

Avtomobil se je gotovo ustavil v kaki zakotni predmestni ulici, zakaj povsod naokrog je vladala tihota, na robu pločnika so čepeli otroci in se igrali. Mož, ki je nosil na ramenih kopico stare obleke, je opazujoč klical gor proti oknom hiš. Karl je bil utrujen in mu je bilo nelagodno, ko je stopil iz avtomobila na asfalt, ki ga je toplo in svetlo obsevalo dopoldansko sonce.

»Kaj res stanuješ tukaj?« je zaklical v avtomobil.

Robinson je bil med vso vožnjo mirno spal, zamrmral je nekaj nerazločnega v potrdilo in menda čakal, da ga bo Karl odnesel iz avtomobila.

»Potem torej nimam tukaj nič več početi. Zbogom,« je rekel Karl in se hotel odpraviti navzdol po ulici, ki je nekoliko padala.

»Ampak Karl, kaj ti prihaja na misel?« je vzkliknil Robinson in se od same skrbi kar precej zravnal v vozu, le kolena so mu bila še nekoliko nemirna.

»Saj moram vendar oditi,« je rekel Karl, potem ko je videl naglo Robinsonovo ozdravitev.

»Brez suknjiča?« je vprašal ta.

»Suknjič si bom že še zaslužil,« je odgovoril Karl, samozavestno pokimal Robinsonu, pozdravil z vzdignjeno roko in bi bil zares odšel, ko ne bi bil voznik zaklical: »Samo še trenutek potrpljenja, gospod!«

Kakor je bilo neprijetno, izkazalo se je, da terja voznik še dodatno plačilo, ker čakanje pred hotelom še ni bilo plačano.

»No da,« je zaklical Robinson iz avtomobila, potrjujoč, da je ta zahteva upravičena, »saj sem te moral tam tako dolgo čakati. Moraš mu še nekaj dati.«

»Da, seveda,« je rekel voznik.

»Da, samo ko bi še kaj imel,« je rekel Karl in si segel v hlačne žepe, čeprav je vedel, da bo to brez prida.

»Obračam se lahko samo na vas,« je rekel voznik in se razkoračil pred njim, »od tega bolnika tu ne morem nič zahtevati.«

Od hišnih vrat pa se je bližal mlad fant z razjedenim nosom in poslušal, oddaljen nekaj korakov. Ravno je prišel po ulici stražnik na obhodu, s pobešenim obrazom se je zagledal v človeka brez suknjiča in obstal.

Tudi Robinson je bil opazil stražnika in naredil je neumnost, da mu je skozi drugo okno zaklical: »Nič ni, nič ni!« kot da bi bilo mogoče stražnika odpoditi kakor muho. Otroci so bili opazovali stražnika, in ko je obstal, so postali pozorni tudi na Karla in voznika in so naglo pritekli. Med vrati hiše čez cesto je stala starka in strmo gledala čez.

»Rossmann!« je tedaj zaklical neki glas iz višine. Bil je Delamarche, klical je z balkona v najvišjem nadstropju. Njega samega se je dalo le še prav nerazločno videti pred belkasto modrim nebom, očitno je bil v domači halji in je opazoval cesto z opernim kukalom. Zraven njega je bil razpet rdeč sončnik in zdelo se je, da sedi pod njim neka ženska. »Heej!« je zaklical z največjim naporom, da bi ga razumeli, »je tudi Robinson tukaj?«

»Je,« je odgovoril Karl in iz voza ga je krepko podprl še drug, veliko glasnejši Robinsonov »Je«.

»Heej!« se je zaslišal klic v odgovor, »takoj pridem! «

Robinson se je nagnil iz voza. »To je mož,« je rekel, in ta pohvala Delamarcha je bila namenjena Karlu, vozniku, stražniku in vsakomur, kdor jo je hotel slišati. Gori na balkonu, kamor so iz raztresenosti še gledali, čeprav ga je bil Delamarche že zapustil, se je pod sončnikom resnično vzdignila zajetna ženska v rdeči obleki brez pasu, vzela je z ograje operno kukalo in gledala z njim dol na ljudi, ki so le polagoma odvračali poglede od nje. Karl je v pričakovanju Delamarcha gledal v hišni vhod in naprej na dvorišče, čez katero so v skoraj nepretrgani vrsti hodili trgovinski sluge; vsak izmed njih je nosil na rami majhen, vendar očitno zelo težak zabojček. Voznik je bil stopil k svojemu vozu in je, da bi izkoristil čas, s cunjo čistil svetilko avtomobila. Robinson si je otipal ude, menda se je čudil, da ga tako malo boli, čeprav je bil nadvse pozoren na to, in začel previdno, z globoko sklonjenim obrazom, odmotavati enega izmed debelih povojev z noge. Stražnik je držal svojo črno paličico poševno pred seboj in mirno čakal s tistim velikim potrpljenjem, ki ga morajo imeti ljudje s policije, naj so že v navadni službi ali na preži. Fant z razjedenim nosom se je usedel na odrivač in iztegnil noge od sebe. Otroci so se z majhnimi koraki polagoma približevali Karlu, zakaj čeprav se ni menil zanje, se jim je zdel s svojimi modrimi rokavi pri srajci najpomembnejši med vsemi.

Po dolgosti časa, ki je potekel do Delamarchevega prihoda, je bilo mogoče premeriti veliko višino te hiše. In Delamarche je prišel celo zelo hitro, v domači halji, ki je bila le za silo zapeta. »Torej tukaj sta!« je vzkliknil vzhičeno in hkrati strogo. Ob njegovih velikih korakih se je vsakokrat za trenutek pokazalo njegovo barvasto perilo. Karlu ni bilo čisto jasno, zakaj Delamarche tukaj v mestu, v velikanski stanovanjski kasarni, sredi ulice, hodi okoli tako lagodno oblečen, kakor da je v svoji zasebni vili. Prav tako kakor Robinson se je bil tudi Delamarche zelo spremenil. Njegov temni, gladko obriti, pretirano čisti obraz, ki so ga sestavljale grobo izoblikovane mišice, je gledal ponosno in je zbujal spoštovanje. Presenetljivo je bilo, da so se mu oči, ki so bile zdaj ves čas malo priprte, tako živo svetile. Njegova vijoličasta domača halja je bila sicer stara, popackana in prevelika zanj, vendar je iz tega grdega oblačila zgoraj bohotno gledala mogočna temna ovratnica iz težke svile.

»No?« je vprašal vse skupaj. Stražnik je stopil malo bliže in se naslonil na motorni pokrov avtomobila. Karl je podal kratko pojasnilo.

»Robinson je malo bolan, ampak če se potrudi, bo že mogel iti po stopnicah; voznik tu pa hoče še dodatek k voznini, ki sem jo že plačal. In zdaj grem. Zbogom.«

»Ne boš odšel,« je rekel Delamarche.

»To sem mu tudi jaz že rekel,« se je oglasil Robinson iz voza.

»Pa vendar grem,« je rekel Karl in naredil nekaj korakov. A že je bil Delamarche za njim in ga je s silo potegnil nazaj.

»Pravim ti, da boš ostal!« je vzkliknil.

»Pusti me vendar,« je rekel Karl in se pripravljal, da bi si, če bi bilo potrebno, s pestmi priskrbel svobodo, naj je imel proti možu, kakršen je bil Delamarche, še tako malo upanja na uspeh. Pa saj je stal tu policist, tu je bil voznik, tu pa tam je šla kaka gruča delavcev po ulici, ki je bila sicer seveda mirna; ali bodo mar trpeli, da mu bo Delamarche naredil krivico? V kaki sobi ne bi hotel biti sam z njim, ampak tukaj? Delamarche je zdaj mirno plačal vozniku, ta je pospravil nezasluženo veliko vsoto med mnogimi prikloni, iz hvaležnosti je šel k Robinsonu in se očitno pomenkoval z njim o tem, kako bi ga bilo mogoče najbolje spraviti iz vozila. Karl je videl, da ga ne opazujejo, mogoče bo Delamarche laže prenesel, če tiho odide; če se je mogoče ogniti prepiru, je seveda najboljše, in tako je šel Karl kratko malo na cestišče, da bi lahko kar najhitreje odšel. Otroci so se usuli proti Delamarchu, da ga opozorijo na Karlov beg, vendar se njemu sploh ni bilo treba vmešati, zakaj stražnik je rekel, držeč palico predse, »Stoj!«

»Kako se pišeš?« je vprašal, si potisnil palico pod pazduho in počasi izvlekel neko knjigo. Karl ga je zdaj prvič natančneje pogledal, bil je krepak mož, imel pa je že skoraj povsem sive lase.

»Karl Rossmann,« je rekel.

»Rossmann,« je ponovil stražnik, nedvomno le zato, ker je bil miren in temeljit človek, Karl pa je imel tu pravzaprav prvič opraviti z ameriškimi oblastmi in je videl že v tej ponovitvi izražen neki sum. In zares z njegovo stvarjo ni moglo biti dobro, saj je celo Robinson, ki je bil vendar tako zelo zaposlen s svojimi skrbmi, molče živahno mahal z rokami iz voza Delamarchu, proseč ga, naj vendar pomaga Karlu. Delamarche pa ga je zavrnil s tem, da je hlastno odkimal, in je nedejavno gledal prizor, držeč roke v prevelikih žepih. Fant na odrivaču je razlagal neki ženski, ki je šele zdaj stopila skozi vhodna vrata, kako je bilo z vso rečjo od samega začetka. Otroci so stali v polkrogu za Karlom in tiho gledali stražniku v obraz.

»Pokaži svoje osebne dokumente,« je rekel stražnik To vprašanje je bilo pač samo formalno; saj če človek nima suknjiča, najbrž tudi ne bo imel pri sebi dosti osebnih dokumentov. Karl je zato molčal, da bi rajši izčrpno odgovoril na naslednje vprašanje in tako po možnosti prikril, da nima osebnih dokumentov.

Naslednje vprašanje pa je bilo: »Torej nimaš osebnih papirjev?« in Karl je moral odgovoriti: »Pri sebi ne.« »To je pa slabo,« je rekel stražnik, se zamišljeno ozrl naokoli in z dvema prstoma potrkal na platnice svoje knjige. »Ali imaš kak zaslužek?« je vprašal naposled.

»Bil sem strežaj pri dvigalu,« je rekel Karl.

»Bil si strežaj pri dvigalu, torej nisi več. In od česa živiš zdaj?«

»Zdaj si bom iskal novo delo.«

»Pa kaj si bil odpuščen?«

»Da, pred eno uro.«

»Iznenada?«

»Da,« je rekel Karl in kakor v opravičilo vzdignil roko. Vse zgodbe tu ni mogel pripovedovati, in tudi ko bi bilo mogoče, se je zdelo vendar povsem neobetavno, da bi se skušal grozeče krivice ubraniti s pripovedovanjem krivice, ki jo je pretrpel. In če svoje pravice ni dosegel ob dobroti višje kuharice in ob uvidevnosti višjega natakarja, je gotovo ni mogel pričakovati od druščine tukaj na ulici.

»In odpuščen si bil brez suknje?« je vprašal stražnik.

»No, da,« je rekel Karl; tudi tukaj v Ameriki so torej oblasti imele navado, da so še posebej spraševale po tistem, kar so videle. (Kako se je moral njegov oče jeziti nad nekoristnim spraševanjem gosposke, ko mu je hotel priskrbeti potni list!) Karla je močno imelo, da bi stekel proč in se kje skril, da mu ne bi bilo več treba poslušati vprašanj. Zdaj pa je stražnik zastavil celó tisto vprašanje, ki se ga je Karl najbolj bal; ker ga je tako nemirno pričakoval, se je bil dotlej verjetno vedel bolj neprevidno, kakor bi se bil sicer.

»V katerem hotelu pa si bil nameščen?«

Karl je pobesil glavo in ni odgovoril, na to vprašanje nikakor ni hotel odgovoriti. Ni se smelo zgoditi, da bi se v spremstvu stražnika spet povrnil v Hotel Occidental, da bi bila tam zasliševanja, h katerim bi pritegnili njegove prijatelje in sovražnike, da bi višja kuharica svoje dobro mnenje o Karlu, ki je bilo že tako zelo oslabelo, povsem opustila, ker bi domnevala, da je v gostišču Brenner, v resnici pa bi se vrnil, potem ko ga je zajel stražnik, brez suknjiča, brez njene vizitke, medtem ko bi višji natakar morda samo razumevajoče kimal, višji vratar pa bi govoril o božji roki, ki je naposled našla malopridneža.

»Bil je nameščen v Hotelu Occidental,« je rekel Delamarche in stopil stražniku ob stran.

»Ne,« je vzkliknil Karl in zatopotal z nogo, »to ni res!« Delamarche ga je pogledal s posmehljivo našobljenimi usti, kakor da lahko izda še vse drugačne reči. Otroke je Karlovo nepričakovano razburjenje močno vznemirilo in odšli so k Delamarchu, da si Karla rajši od tam natančno ogledajo. Robinson je bil pomolil glavo povsem iz voza in bil v napetosti čisto pri miru; njegovo edino gibanje je bilo, da je kdaj pa kdaj pomežiknil. Fant med vrati je zaploskal od zadovoljstva, žena zraven njega ga je dregnila s komolcem, da bi bil pri miru. Nosači so imeli ravno odmor za zajtrk in so prišli vsi do zadnjega, z velikimi lonci črne kave, in so mešali po njih s paličastimi kruhki. Nekateri so sedli na rob pločnika, vsi pa so zelo glasno srebali kavo.

»Vi fanta najbrž poznate?« je vprašal stražnik Delamarcha.

»Bolje, kot mi je ljubo,« je rekel ta. »Svoj čas sem mu storil veliko dobrega, pa se je za to zelo slabo zahvalil, to boste pač lahko razumeli tudi po tem čisto kratkem zasliševanju, ki ste ga imeli z njim.«

»Da,« je rekel stražnik, »kaže, da je fant zakrknjen.«

»Res je tak,« je dejal Delamarche, »ampak to še ni njegova najslabša lastnost.«

»Tako?« je rekel stražnik.

»Da,« je rekel Delamarche, razgovoril se je in pri tem z rokami v žepih spravil vso svojo haljo v valujoče gibanje, »to vam je čeden tiček. Midva s prijateljem tam v vozu, midva sva ga po naključju pobrala v stiski, tedaj ni prav nič poznal ameriških razmer, ravno je prišel iz Evrope, kjer ga tudi niso mogli za nič porabiti; no, vlačila sva ga s seboj, mu dala živeti z nama, vse sva mu razlagala, hotela sva mu priskrbeti službo, kljub vsem znamenjem, ki so govorila proti temu, sva mislila, da bova še naredila uporabnega človeka iz njega, tedaj pa je v neki noči izginil, kar zmanjkalo ga je, in sicer v takih okoliščinah, da jih bom rajši zamolčal. Je bilo tako ali ne?« je vprašal naposled Delamarche in pocukal Karla za srajčni rokav.

»Nazaj, vi otroci!« je zaklical stražnik, zakaj otroci so se bili zrinili tako daleč naprej, da bi se bil Delamarche čez enega skoraj spotaknil. Tudi nosači, ki so bili dotlej podcenjevali zanimivost tega zasliševanja, so bili medtem postali pozorni in so se v gostem obroču zbrali za Karlom, tako da ta ne bi mogel stopiti niti za korak nazaj in da je povrhu nepretrgoma imel v ušesih zmešnjavo glasov teh nosačev, ki so bolj razgrajali kot govorili v neki povsem nerazumljivi angleščini, mogoče pomešani s slovanskimi besedami.

»Hvala za pojasnilo,« je rekel stražnik in salutiral Delamarchu. »Vsekakor ga bom vzel s seboj in ga dal vrniti Hotelu Occidental.«

Delamarche pa je dejal: »Ali bi vas smel prositi, da bi mi fanta začasno prepustili, imel bi z njim urediti neke reči. Zavežem se, da ga bom potem sam odpeljal nazaj v hotel.«

»Tega ne morem storiti,« je rekel stražnik.

Delamarche je rekel: »Tu je moja vizitka,« in mu je podal kartico.

Stražnik jo je pogledal s priznanjem, rekel pa je z ustrežljivim nasmeškom: »Ne, to nič ne pomaga.«

Kakor zelo se je bil Karl doslej varoval Delamarcha, zdaj je videl v njem edino mogočo rešitev. Bilo je sicer sumljivo, kako se je potegoval pri stražniku za Karla, vsekakor pa bi se dal Delamarche laže kakor stražnik pregovoriti, da ga ne bi vodil nazaj v hotel. In tudi ko bi se Karl vrnil v hotel v Delamarchevem spremstvu, bi to ne bilo tako hudo kakor v stražnikovem. Za zdaj pa Karl seveda ni smel pokazati, da hoče v resnici k Delamarchu, sicer bi bilo vse izgubljeno. In nemirno je gledal v stražnikovo roko, ki bi se bila mogla vsak trenutek vzdigniti, da ga zgrabi.

»Moral bi vendar vsaj zvedeti, zakaj je bil na lepem odpuščen,« je naposled rekel stražnik, medtem ko je Delamarche s čemernim obrazom gledal vstran in mečkal vizitko med prstnimi konicami.

»Pa saj ni bil odpuščen!« je v splošno presenečenje vzkliknil Robinson in se, oprt na voznika, sklonil iz voza, kolikor je mogel daleč. »Nasprotno, tam ima vendar dobro mesto. Najvišji je v spalni dvorani in lahko pripelje vanjo, kogar hoče. Samo da je neznansko zaposlen, in če hoče človek kaj dobiti od njega, mora dolgo čakati. Kar naprej tiči pri višjem natakarju, pri višji kuharici, ker je človek, ki mu zaupajo. Odpuščen nikakor ni bil. Ne vem, zakaj je to rekel. Le kako bi mogel biti odpuščen? Jaz sem se v hotelu hudo ranil, in tako je dobil naročilo, naj me spravi domov, in ker je bil ravno brez suknje, se je peljal pač brez suknje zraven. Jaz nisem mogel čakati, da bi bil šel še po suknjo.«

»No torej,« je rekel Delamarche z razširjenimi rokami, z glasom, kakor da stražniku očita premajhno poznanje ljudi, in zdelo se je, kakor da sta ti dve njegovi besedi dali Robinsonovi nejasni izpovedi jasnost brez protislovnosti.

»Pa je to tudi res?« je vprašal stražnik že šibkeje. »In če je res, zakaj fant trdi, da je bil odpuščen?«

»Odgovoriti moraš,« je rekel Delamarche.

Karl je gledal stražnika, ki naj bi tu naredil red med tujimi ljudmi, ki mislijo samo nase, in nekaj njegovih splošnih skrbi je leglo tudi na Karla. Ni se hotel zlagati in je držal roke čvrsto sklenjene na hrbtu.

Med vrati se je pokazal neki nadzornik in zaploskal v znamenje, da naj se nosači vrnejo k svojemu delu. Stresli so goščo iz svojih kavnih loncev, utihnili in z omahujočimi koraki odšli v hišo.

»Tako ne bomo prišli do konca,« je rekel stražnik in hotel Karla zgrabiti za laket. Karl se je nehote še malo umaknil, začutil je prosti prostor, ki se mu je bil odprl, ker so nosači odkorakali, zasukal se je in se je z nekaj velikimi začetnimi skoki zapodil v tek. Otroci so zagnali en sam krik in z razširjenimi ročicami tekli nekaj korakov z njim.

»Primite ga!« je zaklical stražnik po dolgi, skoraj prazni ulici, v neslišnem teku, ki je izdajal veliko moč in izurjenost, se je gnal za Karlom, klicaje v enakomernih presledkih ti dve besedi. Za Karla je bila sreča, da je to preganjanje potekalo v delavski četrti. Delavci ne držijo z gosposko. Karl je tekel po sredi cestišča, ker je imel tam najmanj ovir, in tu pa tam je videl, da se na pločniku ustavljajo delavci in ga mirno opazujejo, medtem ko jim je stražnik klical svoj »Primite ga!« in med tekom, pametno držeč se na gladkem pločniku, neprenehoma iztegoval palico proti Karlu. Karl je imel malo upanja in ga je skoraj povsem izgubil, ker je stražnik zdaj, ko sta se bližala prečnim uličicam, v katerih so bile gotovo tudi policijske patrulje, začel že kar oglušujoče žvižgati. Edina Karlova prednost je bila njegova lahka obleka, podil se je, ali bolje gnalo ga je po ulici, ki se je zmeraj bolj spuščala, le da je zaradi zaspanosti premalo pazil in dostikrat delal previsoke skoke, ki so mu kradli čas in bili nekoristni. Poleg tega je imel stražnik svoj cilj ves čas pred očmi, ne da bi moral premišljati, za Karla pa je bil tek pravzaprav le nekaj postranskega, moral je premišljati, izbirati med različnimi možnostmi, se vedno znova odločati. Njegov nekoliko obupani načrt je bil za zdaj, da se bo ogibal prečnih uličic, ker ni bilo mogoče vedeti, kaj tiči v njih, mogoče bi tam pritekel naravnost v kako policijsko stražnico; hotel se je, dokler bi le šlo, držati na tej daleč pregledni ulici, ki se je šele globoko spodaj iztekala na most, ta pa je takoj po začetku izginjal v vodnem in sončnem mrču. Karl je hotel po tem sklepu ravno zbrati moči za hitrejši tek, da bi izredno naglo prišel mimo prve prečne ulice, ko je ne posebno daleč pred seboj zagledal stražnika, prežeče stisnjenega k temnemu zidu hiše, ki je stala v senci, pripravljenega, da ga pravi trenutek zaskoči. Zdaj mu ni preostajalo nič drugega ko prečna uličica, in ko ga je celo iz te uličice nekdo čisto nedolžno poklical po imenu – najprej se mu je sicer zdelo, da je bila prevara, zakaj v ušesih mu je že ves čas šumelo – se ni več obotavljal, zasukal se je, da bi kar najbolj presenetil oba stražnika, na eni nogi in pravokotno zavil v to uličico.

Komaj je prišel dva skoka daleč – da je nekdo zaklical njegovo ime, je bil že spet pozabil, zdaj je piskal tudi drugi stražnik, opaziti je bilo njegovo neizrabljeno moč, zdelo se je, kakor da so oddaljeni pešci v tej uličici začeli hitreje stopati –, kar je iz nekih malih hišnih vrat neka roka segla po Karlu in ga z besedama »Bodi tiho!« potegnila v temno vežo. Bil je Delamarche, ves zasopel, z razgretimi lici, lasje so mu bili zlepljeni okoli glave. Domačo haljo je nosil pod pazduho in oblečen je bil samo v srajco in spodnje hlače. Vrata, ki niso bila pravi hišni vhod, temveč samo malo opazen stranski, je bil takoj zaprl in zaklenil.

»Samo trenutek,« je rekel potem, se z vzdignjeno glavo naslonil na steno in težko dihal. Karl je skoraj ležal v njegovem objemu in mu, napol brez zavesti, pritiskal obraz na prsi.

»Tu tečeta gospoda,« je rekel Dalamarche in prisluškujoč iztegnil prst proti vratom. Zares sta zdaj stražnika pritekla mimo, njun tek je odmeval po prazni uličici, kakor če udarja jeklo ob kamen.

»Tebe je pa pošteno zdelalo,« je rekel Delamarche Karlu, ko je ta še vedno lovil sapo in ni mogel spraviti nobene besede iz sebe. Delamarche ga je previdno položil na tla, pokleknil zraven njega, ga nekajkrat pogladil po čelu in ga opazoval.

»Zdaj bo že šlo,« je rekel Karl in s trudom vstal.

»Potem pa naprej,« je rekel Delamarche, spet je bit oblekel domačo haljo, in zdaj je potiskal Karla, ki je od slabosti pobešal glavo, pred seboj. Zdaj pa zdaj ga je stresel, da bi ga poživil.

»Truden hočeš biti?« je rekel. »Saj si vendar lahko tekel po prostem kakor konj, jaz pa sem se moral plaziti tukaj po teh prekletih hodnikih in dvoriščih. Na srečo pa sem tudi tekač.« S ponosom je Karla s krepkim zamahom plosknil po hrbtu. »Od časa do časa je takšno tekmovanje s policijo dobra vaja.«

»Jaz sem bil že truden, ko sem začel teči,« je rekel Karl.

»Za slab tek ni nobenega opravičila,« je dejal Delamarche. »Ko ne bi bilo mene, bi te bila že zdavnaj dobila.«

»Tudi jaz mislim,« je rekel Karl. »Dolgujem vam veliko hvalo.«

»Ni dvoma,« je rekel Delamarche.

Hodila sta po dolgi, ozki veži, tlakovani s temnimi, gladkimi kamni. Tu pa tam se je na desno ali na levo vzpenjalo stopnišče ali se je odprl pogled v kako drugo, večjo vežo. Odraslih skoraj ni bilo videti, po praznih stopniščih so se igrali samo otroci. Ob neki ograji je stala majhna deklica in se jokala, da se ji je ves obraz svetil od solz. Komaj da je opazila Delamarcha, pa je stekla, z odprtimi usti loveč sapo, po stopnicah navzgor in se umirila šele visoko zgoraj, ko se je po pogostnem obračanju prepričala, da ji nihče ne sledi ali ne misli slediti.

»To sem trenutek poprej v teku podrl,« je s smehom rekel Delamarche in zažugal deklici s pestjo, da je vpijoč stekla še više.

Tudi dvorišča, čez katera sta prihajala, so bila skoraj povsem zapuščena. Le tu pa tam je kak trgovski sluga tiščal pred seboj dvokolesni voziček, neka ženska je polnila pri vodnjaku ročko z vodo, pismonoša je šel z mirnimi koraki čez vse dvorišče, starec s sivimi brki je sedel s prekrižanimi nogami pred steklenimi vrati in kadil pipo, pred nekim prevozništvom so odlagali zaboje, nezaposleni konji so ravnodušno obračali glave, mož v delovni halji je s papirjem v roki nadziral vse delo; v neki pisarni so imeli odprto okno, neki nameščenec, ki je sedel za svojim pisalnikom, se je bil obrnil proč od njega in zamišljeno gledal ven, ko sta Karl in Delamarche ravno prišla mimo.

»Mirnejše okolice si sploh ni mogoče želeti,« je rekel Delamarche. »Zvečer je po nekaj ur velik hrup, čez dan pa je tukaj prav zgledno,« Karl je prikimal, njemu se je zdel ta mir prevelik. »Jaz sploh ne bi mogel stanovati kje drugje,« je rekel Delamarche, »zakaj Brunelda ne prenese prav nikakršnega trušča. Poznaš Bruneldo? No, saj jo boš videl. Vsekakor ti priporočam, da se vedi kar se da mirno.«

Ko sta prišla do stopnic, ki so držale k Delamarchevemu stanovanju, avtomobila že ni bilo več tam, in fant z razjedenim nosom je, ne da bi se kaj čudil, da se je Karl spet pokazal, sporočil, da je odnesel Robinsona gor po stopnicah. Delamarche mu je samo pokimal, kakor da je fant njegov služabnik, ki je izpolnil samoumevno dolžnost, in potegnil je Karla, ki se je malo obotavljal in gledal po sončni ulici, s seboj na stopnice. »Takoj bova gori,« je rekel Delamarche nekajkrat med vzpenjanjem po stopnicah, vendar se njegova napoved ni hotela izpolniti, vedno znova so se enim stopnicam pridružile druge v samo neopazno spremenjeni smeri. Nekoč se je Karl celo ustavil, ne toliko od utrujenosti kakor od onemoglosti spričo te dolžine stopnic. »Stanovanje je sicer res zelo na visokem,« je rekel Delamarche, ko sta šla naprej, »ampak to ima tudi svoje prednosti. Človek hodi zelo poredkoma z doma, po ves dan sem v domači halji, zelo udobno se imamo. Seveda v to višino tudi ne prihajajo obiski.«

‘Le od kod naj bi prihajali obiski?’ je pomislil Karl. Naposled se je na nekem stopniščnem odstavku pred zaprtimi vrati v stanovanje pokazal Robinson, zdaj sta bila na cilju; stopnic pa tudi tukaj še ni bilo konec, držale so v poltemi naprej, ne da bi bilo po čem videti, da jih bo kmalu zmanjkalo.

»Saj sem si mislil,« je rekel Robinson tiho, kakor da ga še peklijo bolečine, »Delamarche ga je pripeljal! Rossmann, kaj bi bil ti brez Delamarcha!« Robinson je bil v perilu in se je skušal samo, kolikor je bilo mogoče, omotati v malo odejo, ki so mu jo bili dali za na pot v Hotelu Occidental; ni bilo razvidno, zakaj ni šel v stanovanje, namesto da se je tu smešil pred ljudmi, ki bi utegnili prihajati mimo.

»Ali spi?« je vprašal Delamarche.

»Ne verjamem,« je rekel Robinson, »pa vendar sem rajši čakal, da prideš.«

»Najprej morava pogledati, ali spi,« je rekel Delamarche in se sklonil h ključavnici. Potem ko je dolgo gledal noter, obračajoč na razne načine glavo, se je vzdignil in rekel: »Ne vidi se prav dobro, rebrače so spuščene. Sedi na kanapeju, ampak mogoče spi.«

»Kaj je mar bolna?« je vprašal Karl, ker se je Delamarche držal tako, kakor da prosi za nasvet. Zdaj pa je vprašal z ostrim glasom: »Bolna?«

»Saj je ne pozna,« je opravičujoče rekel Robinson.

Nekaj vrat naprej sta bili stopili dve ženski na hodnik, brisali sta si roke v predpasnika, gledali Delamarcha in Robinsona in se menda pogovarjali o njima. Iz nekih vrat je skočilo še čisto mlado dekle z bleščečimi svetlimi lasmi in se stisnilo med ženski, obešajoč se jima pod pazduhami.

»To so zoprne ženske,« je rekel Delamarche tiho, vendar očitno samo iz obzirnosti do speče Brunelde, »prihodnjič jih bom naznanil policiji in bom imel za več let mir pred njimi. Ne glej tja,« je siknil Karlu, ki se mu ni bilo zdelo nič hudega, če gleda te ženske, če je že treba čakati na hodniku, da se zbudi Brunelda. Jezno je stresel z glavo, kakor da ga nima Delamarche nič opominjati, in da bi to še razločneje pokazal, je hotel iti proti ženskam, tedaj pa ga je Robinson z besedami »Rossmann, pazi se!« zadržal za rokav, in Delamarche, ki ga je bil razdražil že Karl, je, ko se je dekle glasno zasmejalo, tako pobesnel, da se je v velikem zaletu, otepajoč z rokami in z nogami, zagnal proti ženskam, te pa so kakor odpihnjene izginile vsaka za svojimi vrati.

»Tako moram tu pogosto čistiti hodnike,« je rekel Delamarche, ko se je vračal s počasnimi koraki; tedaj pa se je spomnil Karlovega odpora in rekel: »Od tebe pa pričakujem čisto drugačno vedenje, sicer utegneš imeti z menoj slabe izkušnje.«

Tedaj je iz sobe zaklical vprašujoč glas, ki je zvenel blago in utrujeno: »Delamarche?«

»Da,« je odgovoril Delamarche in prijazno pogledal vrata, »smemo vstopiti?«

»O da,« je bilo slišati, in Delamarche je počasi odprl vrata, potem ko je s pogledom ošinil onadva, ki sta čakala za njim.

Vstopili so v popolno temo. Okna ni bilo, zastor pred balkonskimi vrati je bil spuščen do tal in je prepuščal le malo svetlobe, poleg tega pa je bilo teme v sobi precej krivo tudi to, da je bila prenapolnjena s pohištvom in z naokoli obešeno obleko. Zrak je bil zatohel, prav čutiti je bilo vonj po prahu, nabranem tukaj po kotih, ki so bili očitno nedostopni vsaki roki. Prvo, kar je Karl opazil ob vstopu, so bile tri omare, postavljene tesno druga za drugo.

Na kanapeju je ležala ženska, ki je bila prej gledala z balkona. Njena rdeča obleka se je bila spodaj malo spotegnila in je v velikem škricu visela do tal, njene noge so se videle skoraj do kolen, tičale so v debelih belih volnenih nogavicah; čevljev ni imela na nogah.

»Kakšna vročina, Delamarche,« je rekla, obrnila obraz od stene in malomarno podržala proti Delamarchu dlan, da jo je ta prijel in poljubil. Karl je gledal samo njen podbradek, ki se je tudi vrtel, ko je obračala glavo.

»Naj dam morda vzdigniti zastor?« je vprašal Delamarche.

»Samo tega ne,« je rekla ženska z zaprtimi očmi in kakor obupano, »saj potem je še hujše.«

Karl je bil stopil k znožju kanapeja, da si žensko natančneje pogleda, čudil se je njenim tožbam, saj vročina ni bila nič kaj posebna.

»Čakaj, naredil bom, da ti bo malo udobnejše,« je boječe rekel Delamarche, odpel ženski na vratu nekaj gumbov in tam razmaknil obleko, tako da sta bila vrat in začetek prsi prosta in se je pokazal nežen rumenkast čipkast srajčni rob.

»Kdo je to,« je rekla ženska iznenada in pokazala s prstom na Karla, »zakaj tako strmi vame?«

»Kmalu si začel delati koristne reči,« je rekel Delamarche in odrinil Karla, žensko pa je skušal pomiriti z besedami: »To je samo fant, ki sem ga pripeljal, da ti bo stregel.«

»Pa jaz vendar nikogar ne maram!« je vzkliknila ženska. »Zakaj mi vodiš tuje ljudi v stanovanje?«

»Saj si si vendar ves čas želela kake postrežbe,« je rekel Delamarche in pokleknil; čeprav je bil kanape zelo širok, na njem poleg Brunelde ni bilo prav nič prostora.

»Ah, Delamarche,« je rekla Brunelda, »ne razumeš me in me ne razumeš.«

»Potem te torej zares ne razumem,« je rekel Delamarche in prijel njen obraz z obema rokama. »Pa saj se ni nič zgodilo, če hočeš, bo nemudoma odšel.«

»Ko je že tukaj, naj ostane,« je zdaj rekla ženska, in Karl ji je bil v svoji utrujenosti za te besede, ki morda sploh niso bile mišljene prijazno, tako hvaležen, da je, ves čas nerazločno misleč na neskončno stopnišče, po katerem bi se moral morda takoj spet spustiti, stopil čez Robinsona, ki je mirno spal na svoji odeji, in kljub Delamarchevemu jeznemu mahanju z rokami rekel: »Vsekakor se vam zahvalim, da me mislite pustiti še malo tukaj. Najbrž že štiriindvajset ur nisem spal, ob tem pa sem veliko delal in doživljal razna vznemirjenja. Strašno sem truden. Ne vem čisto dobro, kje sem. Ko pa bom nekaj ur spal, me lahko povsem brez ozirov odslovite, rad bom odšel.«

»Lahko sploh ostaneš tukaj,« je rekla ženska in posmehljivo pristavila, »saj prostora imamo obilo, kakor vidiš.«

»Moral boš torej oditi,« je rekel Delamarche, »ne moreva si pomagati s teboj.«

»Ne, ostane naj,« je rekla ženska spet resno. In Delamarche je rekel Karlu, kakor da izpolnjuje to željo: »Torej lezi že vendar kam.«

»Lahko leže na zavese, samo naj sezuje škornje, da ne bo česa raztrgal.«

Delamarche je Karlu pokazal prostor, ki ga je mislila. Med vrati in trojico omar je bil nametan velik kup najrazličnejših okenskih zastorov. Ko bi bili vse pravilno zložili, najtežje na dno in naprej nanje lažje, in ko bi bili naposled izvlekli razne deščice in lesene obroče, vtaknjene v kup, bi bilo to kar znosno ležišče, tako je bila to samo zibajoča se in drseča gmota, na katero pa je Karl vendarle nemudoma legel, ker je bil preveč utrujen, da bi se posebej pripravljal za spanje, in tudi glede na svoja gostitelja je moral paziti, da ne bi delal preveč nadlege.

Skoraj bi bil že prav zaspal, ko je zaslišal močan krik, vstal je in videl, da Brunelda sedi zravnana na kanapeju, široko je razprostrla roke in se oklenila Delamarcha, ki je klečal pred njo. Karlu je bil pogled na to mučen, spustil se je spet nazaj in se pogreznil v zastore, da bi spal naprej. Zdelo se mu je jasno, da tukaj tudi dva dni ne bo vzdržal, toliko potrebnejše pa je zato bilo, da se najprej pošteno naspi, da se bo mogel potem povsem pri zavesti naglo in pravilno odločiti.

Brunelda pa je bila že opazila Karlove oči, od utrujenosti široko razprte, ki so jo bile že enkrat prestrašile, in vzkliknila je: »Delamarche, ne morem vzdržati od vročine, gorim, moram se sleči, skopati se moram, pošlji ta dva iz sobe, kamor hočeš, na hodnik, na balkon, samo da ju ne vidim več! Človek je v svojem stanovanju, pa ga kar naprej motijo. Ko bi bila sama s teboj, Delamarche! Moj Bog, še vedno sta tukaj! Kako se ta nesramni Robinson v navzočnosti dame preteguje v svojem perilu. In kako se je ta tuji fant, ki me je trenutek prej prav divje pogledal, spet ulegel, da bi me preslepil! Kar proč z njima, Delamarche, v breme sta mi, ležita mi na prsih, če me bo zdaj konec, me bo zaradi njiju.«

»Takoj bosta zunaj, kar sleci se,« je rekel Delamarche, stopil je k Robinsonu in ga stresel z nogo, ki mu jo je postavil na prsi. Hkrati je zaklical Karlu: »Rossmann, vstani! Oba morata na balkon. In gorje vama, če prideta noter, preden vaju kateri pokliče! Zdaj pa hitro, Robinson« – ob tem je Robinsona močneje stresel – »in ti, Rossmann, pazi, da ne pridem še nadte,« in pri tem je dvakrat glasno zaploskal.

»Kako dolgo traja to!« je zaklicala Brunelda na kanapeju. Pri sedenju je imela noge močno razmaknjene, da je imelo njeno čezmerno debelo telo več prostora, samo z največjim naporom, velikokrat loveč sapo in pogosto v sopenju, se je mogla toliko skloniti, da je prijela svoje nogavice na zgornjem koncu in jih malo spustila, povsem sezuti jih ni mogla, to je moral opraviti Delamarche, in zdaj ga je nestrpno čakala.

Ves top od utrujenosti je Karl zlezel s kopice in šel počasi k vratom na balkon, kos blaga za zastore se mu je bil ovil okoli stopala in ravnodušno ga je vlačil s seboj. Ko je prišel mimo Brunelde, je v svoji raztresenosti celo rekel: »Želim vam lahko noč« in korakal potem mimo Delamarcha, ki je malo odmaknil zastor z balkonskih vrat, ven na balkon.

Takoj za njim je prišel Robinson, pač nič manj zaspan, zakaj godel je predse: »Kar naprej trpinčijo človeka! Če ne gre Brunelda zraven, ne grem na balkon.« Kljub temu zagotovilu pa je šel brez odpora ven in se tam, ker je bil Karl že omahnil v naslanjač, takoj ulegel na kamnitni pod.

Ko se je Karl zbudil, je bil že večer, na nebu so stale zvezde, za visokimi hišami na drugi strani ulice je vstajal mesečev sij. Šele ko se je Karl nekoliko ogledal po neznani mu okolici, ko je nekajkrat zadihal v hladnem, poživljajočem zraku, se je zavedel, kje je. Kako je bil nepreviden, zanemaril je vse nasvete višje kuharice. Theresina svarila in sam svoje bojazni, zdaj sedi mirno tukaj na Delamarchevem balkonu in je tu prespal kar pol dneva, kakor da ni tam zadaj za zastorom Delamarche, njegov največji sovražnik. Na tleh se je zvijal leni Robinson in vlekel Karla za stopalo, tako ga je bil menda tudi zbudil, zakaj rekel je: »Ti pa imaš spanje, Rossmann! To je brezskrbna mladost. Kako dolgo pa misliš še spati? Saj bi te bil še pustil, pa mi je prvič tukaj na tleh preveč dolgčas, drugič pa sem zelo lačen. Prosim te, vstani malo, tu spodaj, notri v stolu, sem si shranil nekaj jedi, rad bi to izvlekel. Potem dobiš tudi ti nekaj.« Karl je vstal in gledal, kako se je Robinson, ne da bi vstal, na trebuhu prevalil bliže in z iztegnjenimi rokami potegnil izpod naslanjača posrebreno skodelo, v kakršni recimo hranijo vizitke. V tej pa je ležalo pol čisto črne klobase, nekaj tenkih cigaret, odprta, vendar še precej polna škatla s sardinami, iz katere se je cedilo olje, in cel kup sladkorčkov, ki so bili povečini zdrobljeni in zlepljeni v kepo. Potem je prišel na dan še velik kos kruha in nekakšna dišavna steklenica, v kateri pa je bilo najbrž nekaj drugega, ne dišava, zakaj Robinson je s posebnim zadovoljstvom pokazal nanjo in mlasknil z jezikom proti Karlu.

»Vidiš, Rossmann,« je rekel, medtem ko je goltal sardine drugo za drugo in si tu pa tam obrisal olje z rok v volneno ruto, ki jo je bila na balkonu očitno pozabila Brunelda. »Vidiš, Rossmann, tako si mora človek spravljati jed, če noče umreti od gladu. Veš, čisto sem odrinjen. In če s človekom kar naprej ravnajo kakor s psom, si nazadnje misli, da je res pes. Dobro, da si ti tukaj, Rossmann, tako vsaj lahko z nekom govorim. Saj v hiši nihče ne govori z menoj. Osovraženi smo. In vse zaradi Brunelde. Seveda je sijajna ženska. Ti – « in pomignil je Karlu dol k sebi, da mu je zašepetal – »nekoč sem jo videl nago. O!« In v spominu na to je začel Karlu stiskati noge in ga tolči po njih, dokler ni Karl vzkliknil: »Robinson, saj si nor,« ga zgrabil za roke in ga odrinil.

»Ti si pač še otrok, Rossmann,« je rekel Robinson, potegnil izpod srajce bodalo, ki ga je nosil na vrvci okoli vratu, snel poklopec z bodala in prerezal trdo klobaso. »Moral se boš še veliko naučiti. Ampak pri nas si pri pravem viru. Usedi se vendar. Mar ne bi hotel tudi kaj pojesti? No, mogoče boš dobil tek, ko me boš gledal. Tudi piti nočeš? Saj nočeš prav ničesar. Posebno zgovoren pa tudi ravno nisi. Sicer pa je čisto vseeno, s kom je človek na balkonu, da je le sploh nekdo tu. Jaz sem namreč zelo pogosto na balkonu. Brunelda ima takšno veselje s tem. Samo da se česa domisli, zdaj jo zebe, zdaj ji je vroče, zdaj hoče spati, zdaj se hoče česati, zdaj si hoče odpeti steznik, zdaj ga hoče sleči, in tedaj me vselej pošljeta na balkon. Včasih res naredi tisto, kar pravi, največkrat pa samo leži kakor prej na kanapeju in se ne zgane. Prej sem večkrat malo odmaknil zastor in gledal skoz, odkar pa me je Delamarche nekoč ob taki priložnosti – natanko vem, da tega ni hotel, storil je to samo na Bruneldino prošnjo – nekajkrat udaril z bičem po obrazu – ali vidiš modrice? –, si ne upam več gledati. In tako potem ležim tukaj na balkonu in nimam drugega razvedrila, kot da jem. Predvčerajšnjim, ko sem zvečer tako ležal sam, tedaj sem bil še v svoji elegantni obleki, ki sem jo na žalost izgubil v tvojem hotelu – ti psi; človeku strgajo drago obleko z života! – ko sem torej tako sam ležal tukaj in gledal skozi ograjo dol, se mi je zazdelo vse tako žalostno in začel sem tuliti. Tedaj je Brunelda, ne da bi jo bil takoj opazil, po naključju prišla ven k meni v svoji rdeči obleki – ta se ji med vsemi pač še najbolj poda – malo me je gledala in naposled rekla: ‘Robinson, zakaj se jokaš?’ Potem si je privzdignila obleko in mi z robom obrisala oči. Kdo ve, kaj bi bila še storila, ko je ne bi bil poklical Delamarche, da je morala takoj spet nazaj v sobo. Seveda sem mislil, da sem zdaj jaz na vrsti, in vprašal sem skozi zastor, ali že smem v sobo. In kaj misliš, kaj je rekla Brunelda? ‘Ne!’ je rekla, in ‘Kaj ti prihaja na misel?’ je rekla.«

»Zakaj pa potem ostajaš tukaj, če tako ravnata s teboj?« je vprašal Karl.

»Oprosti, Rossmann, ne vprašuješ posebno pametno,« je odgovoril Robinson. »Boš že tudi ti ostal tukaj, tudi če bosta še slabše ravnala s teboj. Sicer pa ne ravnata ravno tako slabo z mano.«

»Ne,« je rekel Karl, »jaz bom gotovo odšel, če le mogoče, še nocoj. Ne bom ostal pri vas.«

»Kako pa na primer misliš doseči, da boš lahko nocoj odšel?« je vprašal Robinson. Izrezal je bil sredico kruha in jo skrbno namakal v olje v škatli od sardin. »Kako misliš oditi, ko pa še v sobo ne smeš?«

»Zakaj pa ne smeva v sobo?«

»No, dokler ne pozvoni, ne smeva noter,« je rekel Robinson; použival je mastni kruh s kolikor mogoče široko odprtimi usti, prestrezal z eno roko olje, ki je kapljalo od kruha, in od časa do časa namakal še preostali kruh v to prgišče, ki mu je bilo za zbiralnik. »Tu je vse postalo strožje. Spočetka je bil tu samo tenak zastor, sicer se ni videlo skoz, ampak zvečer so se le dale spoznati sence. To je bilo Bruneldi neprijetno, in tako sem moral enega njenih starih gledaliških plaščev predelati v zaveso in ga obesiti tukaj namesto prejšnje. Zdaj se ne vidi prav nič več. In prej sem smel vedno vprašati, ali že smem noter, pa sta mi odgovorila z da ali z ne, kakor je pač bilo, ampak verjetno sem to preveč izrabljal in spraševal prepogosto. Brunelda tega ni mogla prenašati – kljub svoji debelosti je zelo šibka, pogosto jo boli glava in skoraj vedno jo muči protin v nogah – in tako je bilo sklenjeno, da ne smem več spraševati, temveč da bosta, kadar smem noter, pritisnila na namizni zvonec. To tako močno zvoni, da me zbudi celo iz spanja – nekoč sem imel tukaj za kratek čas mačko, pa je od strahu ob tem zvonjenju zbežala in se ni več vrnila; torej zvonilo danes še ni, kadar namreč zvoni, tedaj ne samo smem, temveč moram noter – in če kdaj tako dolgo ne zvoni, potem lahko to traja še zelo dolgo.«

»Da,« je rekel Karl, »pa saj vendar ni treba, da bi veljalo tudi zame, kar velja zate. Sploh velja taka reč samo za tistega, ki jo prenaša.«

»Ampak zakaj,« je vzkliknil Robinson, »zakaj neki ne bi to veljalo tudi zate? Kajpak velja tudi zate. Kar lepo mirno čakaj z menoj, dokler ne pozvoni. Saj potem lahko poskusiš, ali boš mogel proč.«

»In zakaj pravzaprav ti ne odideš od tod? Samo zato, ker ti je Delamarche prijatelj, ali bolje, ti je bil prijatelj. Je to mar kakšno življenje? Ali ne bi bilo boljše v Butterfordu, kamor sta najprej hotela? Ali celo v Kaliforniji, kjer imaš prijatelje?«

»Da,« je rekel Robinson, »tega ni mogel nihče predvidevati.« In preden je pripovedoval naprej, je še rekel: »Na tvoje zdravje, dragi Rossmann,« in je krepko potegnil iz dišavne steklenice. »Saj tedaj, ko si naju tako grdo pustil na cedilu, nama je šlo res prav slabo. Dela v prvih dneh sploh nisva mogla dobiti, sicer pa Delamarche tudi ni maral dela, on bi ga bil že dobil, iskat je vedno pošiljal samo mene, jaz pa nimam sreče. On se je samo tako klatil okoli, bilo je že skoraj zvečer, ko je prinesel s seboj neko žensko denarnico. Bila je sicer zelo lepa, iz biserov, zdaj jo je podaril Bruneldi, v njej pa ni bilo skoraj nič. Potem je rekel, naj bi šla prosit po stanovanjih, ob taki priložnosti človek seveda lahko najde marsikaj uporabnega, šla sva torej beračit, in jaz sem, da bi bila stvar lepša videti, pel pred stanovanjskimi vrati. In kakor ima Delamarche vedno srečo, komaj da sva stala pred drugim stanovanjem, zelo bogatim stanovanjem v pritličju, in sva nekaj zapela pred vrati kuharici in služabniku, ko je prišla gor po stopnicah gospa, katere stanovanje je to bilo, ravno Brunelda. Menda se je bila preveč zapela in kar ni mogla gor po tistih nekaj stopnicah. Ampak kako lepa je bila videti, Rossmann! Imela je čisto belo obleko z rdečim sončnikom. Oblizal bi jo bil človek. Popil bi jo bil. Moj Bog, moj Bog, kako je bila lepa. Takšna ženska! Ne, le povej mi, kako more biti taka ženska na svetu? Seveda sta ji hišna in služabnik takoj stekla naproti in jo skoraj odnesla gor. Midva sva stala na desni in na levi ob vratih in sva salutirala, tukaj se dela tako. Ona se je malo ustavila, ker še vedno ni imela dovolj sape, in ne vem, kako se je to pravzaprav zgodilo, od stradanja nisem bil čisto pri pameti, ona pa je bila tako iz bližine še lepša in neznansko široka, in zaradi posebnega steznika, ki ti ga potem lahko pokažem v omari, povsod tako čvrsta; skratka, majčkeno sem se je zadaj dotaknil, ampak prav nalahno, veš, samo tako dotaknil. Seveda ni mogoče trpeti, da bi se berač dotikal bogate gospe. Saj to skoraj ni bil dotik, ampak navsezadnje je bil vendarle dotik. Kdo ve, kako slabo bi se bilo to končalo, ko mi ne bi bil Delamarche takoj prisolil zaušnice, in sicer takšne zaušnice, da sem takoj potreboval obe roki za lice.«

»Kaj sta počenjala!« je rekel Karl, ves prevzet od zgodbe, in se usedel na tla. »To je bila torej Brunelda?«

»No da,« je rekel Robinson, »to je bila Brunelda.«

»Kaj nisi nekoč rekel, da je pevka?« je vprašal Karl.

»Seveda je pevka, in sicer velika pevka,« je odgovoril Robinson, si valjal na jeziku veliko kepo sladkorčkov in tu pa tam s prstom potlačil nazaj kak kos, ki je pogledal iz ust. »Ampak tega tedaj seveda še nisva vedela, videla sva samo, da je bogata in zelo imenitna gospa. Naredila se je, kakor da se ni nič zgodilo, morda tudi res ni nič začutila, saj sem se je res dotaknil samo s prstnimi konicami. Ampak kar naprej je gledala Delamarcha, ta pa ji je – kakor on to zna – gledal spet naravnost v oči. Potem mu je rekla: ‘Pridi no malo noter’ in je s sončnikom pokazala na stanovanje, da naj gre Delamarche pred njo tja. Potem sta šla oba noter, in služabnika sta zaprla vrata za njima. Mene so pozabili zunaj, in mislil sem si, da ne bo tako dolgo trajalo, usedel sem se na stopnice, da počakam Delamarcha. Namesto Delamarcha pa je prišel ven služabnik in mi prinesel célo skledo juhe. ‘Delamarchevo darilo!’ sem si dejal. Služabnik je še malo postal ob meni, medtem ko sem jedel, in mi povedal to in ono o Bruneldi, in tedaj sem videl, kakšen pomen bi utegnil imeti za naju obisk pri Bruneldi. Brunelda je namreč ločenka, imela je veliko premoženje in je bila povsem samostojna! Njen nekdanji mož, neki tovarnar kakava, jo je sicer še vedno ljubil, ona pa ni hotela prav nič slišati o njem. Zelo pogosto je prihajal v stanovanje, vedno zelo elegantno oblečen, kakor za poroko – to je res do zadnje besede, sam ga poznam – služabnik pa si kljub veliki podkupnini ni upal vprašati Brunelde, ali bi ga hotela sprejeti, zakaj vprašal je bil že nekajkrat, pa mu je Brunelda vedno vrgla v obraz tisto, kar je ravno imela pri roki. Nekoč celo svoj napolnjen velik termofor, in s tem mu je izbila enega od sekalcev. Da, Rossmann, zdaj strmiš!«

»Od kod poznaš moža?« je vprašal Karl.

»Včasih še pride sem gor,« je rekel Robinson.

»Sem gor?« Karl je od začudenja nalahno udaril z dlanjo po tleh.

»Lahko se mirno čudiš,« je nadaljeval Robinson, »tudi sam sem se čudil, ko mi je služabnik to tedaj pripovedoval. Le pomisli, če Brunelde ni bilo doma, se je dal mož služabniku peljati v njene sobe, in vedno je vzel kako malenkost za spomin s seboj in vedno je pustil za Bruneldo kaj zelo dragega in imenitnega, služabniku pa je strogo prepovedal povedati, od koga je to. Nekoč pa, ko je – tako je rekel služabnik in jaz mu verjamem – ravno prinesel nekaj neprecenljivega iz porcelana, je morala Brunelda stvar kako spoznati, takoj jo je vrgla na tla, hodila po njej, pljuvala nanjo in počenjala z njo še druge reči, tako da je služabnik od studa stvar komaj mogel odnesti ven.«

»Kaj pa ji je mož storil?« je vprašal Karl.

»Tega pravzaprav ne vem,« je dejal Robinson, »mislim pa, da nič posebnega, vsaj on sam tega ne ve. Saj sem kdaj pa kdaj že govoril z njim o tem. Vsak dan me čaka tam na uličnem vogalu, če pridem, mu moram povedati novice; če ne morem priti, čaka pol ure in potem spet odide. Zame je bil to dober postranski zaslužek; ker je novice plačeval zelo gosposko, odkar pa je za to zvedel Delamarche, mu moram vse izročiti, zato hodim zdaj redkeje tja.«

»Kaj pa hoče mož imeti?« je vprašal Karl. »Kaj vendar hoče? Saj sliši, da ga ona ne mara.«

»Da,« je vzdihnil Robinson, si prižgal cigareto in puhnil dim v višino, močno mahaje z roko. Potem si je menda premislil in rekel: »Kaj je to meni mar? Vem samo, da bi mož dal veliko denarja za to, da bi smel tako ležati tukaj na balkonu kakor midva.«

Karl je vstal, se naslonil na ograjo in se zagledal dol na ulico. Mesec je bil že viden, vendar njegova luč še ni segala dol v globino ulice. Čez dan tako prazna ulica je bila zdaj, posebno pred hišnimi vhodi, natlačena z ljudmi, vsi so se počasi, okorno premikali, v temi so se rahlo svetili rokavi moških, svetle obleke žensk, vsi so bili razoglavi. Mnogi balkoni naokoli so bili zdaj vsi zasedeni, ob luči žarnice so tam sedele družine, kakor je bil pač velik balkon, bodisi okoli majhne mize ali samo na stolih v eni vrsti, ali so vsaj molile glave iz sobe. Možje so sedeli razkoračeno, iztegujoč stopala skozi drogove ograj, in brali časnike, ki so segali skoraj do tal, ali kvartali, na videz nemo, vendar s krepkim tleskanjem po mizah, ženske so imele krilo polno šivanja in so se le tu pa tam kratko ozrle po svoji okolici ali na ulico. Plavolasa, slabotna ženska na sosednjem balkonu je kar naprej zehala, zavijala pri tem oči in si vsakokrat vzdignila pred usta kos perila, ki ga je ravno krpala; otroci so se znali loviti celo na najmanjših balkonih, in staršem je bilo to zelo nadležno. Znotraj v mnogih sobah so bili postavljeni gramofoni in iz njih je prihajalo petje ali orkestralna glasba, ljudje se za to glasbo niso dosti menili, le tu pa tam je družinski oče pomignil, da je kdo pohitel v sobo in zamenjal ploščo. Pri nekaterih oknih je bilo videti povsem nepremične zaljubljene pare, pri nekem oknu Karlu nasproti je stal tak par zravnan, mladi mož je objemal dekle in ji z roko stiskal prsi.

»Poznaš koga izmed ljudi tu zraven?« je vprašal Karl Robinsona. Tudi ta je bil vstal, in ker ga je mrazilo, si je poleg svoje odeje ovil okoli sebe še Bruneldino.

»Skoraj nikogar, saj to je ravno slabo pri moji službi,« je rekel Robinson in potegnil Karla bliže k sebi, da mu je mogel šepetati na uho, »sicer se ta čas ne bi ravno imel kaj pritoževati. Saj je Brunelda zaradi Delamarcha prodala vse, kar je imela, in se je z vsem svojim bogastvom preselila sem v to predmestno stanovanje, da se mu more povsem posvečati in da je nihče ne moti, sicer pa je to želel tudi Delamarche.«

»In služinčad je odpustila?« je vprašal Karl.

»Tako je,« je dejal Robinson. »Kam bi bilo tukaj tudi mogoče spraviti služinčad? Ti služabniki so vendar zelo zahtevna gospoda. Delamarche je nekoč pri Bruneldi takega služabnika zapodil iz sobe kratko malo s klofutami, letele so ena za drugo, dokler mož ni bil zunaj. Seveda so se drugi služabniki združili z njim in delali hrup pred vrati, in tedaj je Delamarche prišel ven (jaz tedaj nisem bil služabnik, temveč hišni prijatelj, pa vendar sem bil s služabniki) in je vprašal: ‘Kaj hočete?’ Najstarejši služabnik, neki Izidor, je na to rekel: ‘Vi nimate nič govoriti z nami, mi služimo milostljivi gospe.’ Kakor si verjetno opazil, so Bruneldo zelo spoštovali. Ampak Brunelda je, ne da bi se zmenila zanje, stekla k Delamarchu, tedaj pač še ni bila tako težka kakor zdaj, pred vsemi ga je objemala, poljubljala in mu govorila ‘preljubi Delamarche’. ‘In zapodi že vendar te opice,’ je rekla naposled. Opice – to naj bi bili služabniki; predstavljaj si, kakšne obraze so delali. Potem je Brunelda potegnila Delamarchevo roko k denarnici, ki jo je nosila za pasom. Delamarche je segel vanjo in začel izplačevati služabnike; Brunelda se je tega izplačevanja udeleževala samo tako, da je stala zraven z odprto denarnico za pasom. Delamarche je moral velikokrat seči v denarnico, zakaj denar je delil, ne da bi ga štel in ne da bi zahteve preskušal. Naposled je rekel: ‘Ker torej nočete govoriti z menoj, vam pravim samo v Bruneldinem imenu: ‘Poberite se, ampak takoj.’ Tako so bili odpuščeni, potem je bilo še nekaj pravd, Delamarche je moral nekoč celo na sodišče, vendar o tem ne vem nič natančnega. Samo takoj potem, ko so bili služabniki odslovljeni, je Delamarche rekel Bruneldi: ‘Zdaj torej nimaš služinčadi?’ Ona je rekla: ‘Pa saj je Robinson tu.’ Na to je Delamarche dejal in me pri tem udaril po ramenu: ‘Torej prav, najin služabnik boš.’ In Brunelda me je potem potapljala po licu. Če se najde priložnost, Rossmann, daj, da te potaplja po licu. Čudil se boš, kako lepo je to.«

»Ti si torej postal Delamarchev služabnik?« je povzemajoč rekel Karl.

Robinson je iz vprašanja razbral obžalovanje in je odgovoril: »Služabnik sem res, vendar to opazi le malo ljudi. Saj vidiš, ti sam tega nisi vedel, čeprav si vendarle že nekaj časa pri nas. Saj si videl, kako sem bil oblečen tisto noč pri vas v hotelu. Imel sem na sebi najboljše, kar se dobi. Hodijo služabniki tako oblečeni? Stvar je pač le taka, da ne smem pogosto odhajati, vedno moram biti pri roki, v gospodinjstvu je pač vedno kako delo. Ena oseba je premalo za toliko dela. Kot si morda opazil, imamo po sobi razpostavljenih zelo veliko reči; tisto, česar pri veliki selitvi nismo mogli prodati, smo vzeli pač s seboj. Seveda bi bili lahko to komu podarili, ampak Brunelda ničesar ne podarja. Samo pomisli, kakšno delo je bilo znositi te reči gor po stopnicah.«

»Robinson, ti si znosil vse to gor?« je vzkliknil Karl.

»Kdo pa drug?« je rekel Robinson. »Tu je bil še neki pomožni delavec, lena mrha; večino dela pa sem moral opraviti sam. Brunelda je stala spodaj pri vozu, Delamarche je zgoraj ukazoval, kam mora kaj priti, jaz pa sem kar naprej tekal gor in dol. Trajalo je dva dni, zelo dolgo, kajneda? Pa saj ti sploh ne veš, koliko reči je tukaj v sobi, vse omare so polne in za omarami je vse natlačeno prav do stropa. Ko bi bili za prenašanje najeli nekaj ljudi, bi bilo sicer vse hitro končano, ampak Brunelda tega ni hotela zaupati nikomur drugemu kot meni. To je bilo sicer zelo lepo, jaz pa sem si tedaj pokvaril zdravje za vse življenje, in kaj sem že imel drugega kot svoje zdravje? Samo če se malo napenjam, pa me že zbada tukaj pa tukaj pa tukaj. Misliš, da bi me bili tisti fantje v hotelu, tiste uboge žabe – kaj pa so drugega? – sploh mogli premagati, ko bi bil zdrav? Ampak naj imam še take težave, Delamarchu in Bruneldi ne rečem nobene besede, delal bom, dokler bo šlo, in ko ne bo šlo več, se bom ulegel in umrl, in šele tedaj, prepozno, bosta videla, da sem vendarle kar naprej in naprej delal in se v njuni službi z delom uničil do smrti. Oh, Rossmann –,« je rekel naposled in si obrisal oči ob Karlovem rokavu. Čez nekaj časa je rekel: »Kaj te nič ne zebe, ko stojiš tukaj tako v srajci?«

»Daj no, Robinson,« je rekel Karl, »kar naprej se jočeš. Ne verjamem, da si tako bolan. Videti si čisto zdrav, ker pa spet in spet ležiš na tem balkonu, si si razne reči izmislil. Mogoče te kdaj zbode v prsih, to se dogaja tudi meni, to se dogaja vsakomur. Če bi se hoteli vsi ljudje zaradi vsake malenkosti tako jokati kakor ti, bi se morali jokati ljudje po vseh teh balkonih.«

»Jaz vem to bolje,« je rekel Robinson in si zdaj obrisal oči z vogalom odeje. »Študent, ki stanuje tu zraven pri hišni gospodinji, ki kuha tudi za nas, mi je rekel zadnjič, ko sem prinesel jedilno orodje nazaj: ‘Poslušajte no, Robinson, ali niste bolni?’ Prepovedano mi je govoriti z ljudmi, zato sem samo položil tja orodje in hotel oditi. Tedaj je stopil k meni in rekel: ‘Poslušajte, mož, ne ženite stvari do skrajnosti, bolni ste.’ ‘No, torej, prosim, kaj naj storim?’ sem vprašal. ‘To je vaša stvar,’ je dejal in se zasukal. Drugi tam pri mizi so se zasmejali, saj mi imamo tu povsod sovražnike, in tako sem rajši odšel.«

»Torej ljudem, ki te imajo za norca, verjameš, ljudem, ki ti hočejo dobro, pa ne.«

»Saj bom vendar vedel, kako mi je,« je vzkipel Robinson, vendar se je takoj spet razjokal.

»Ravno tega ne veš, kaj ti je, moral bi si poiskati kako pošteno delo, namesto da tu igraš služabnika Delamarchu. Kolikor namreč lahko sodim po tvojem pripovedovanju in po tem, kar sem videl sam, tole tukaj ni služba, to je sužnost. Tega ne prenese noben človek, to ti že verjamem. Ti pa misliš, da Delamarcha ne smeš zapustiti, ker si mu prijatelj. To je narobe; zakaj če ne sprevidi, kakšno klavrno življenje živiš, potem tudi najmanjših obveznosti nimaš več do njega.«

»Ti torej res misliš, Rossmann, da si bom spet opomogel, če neham služiti tukaj?«

»Gotovo,« je rekel Karl.

»Gotovo?« je vnovič vprašal Robinson. »Prav gotovo,« je z nasmehom rekel Karl.

»Potem bi si lahko kar takoj oddahnil,« je rekel Robinson in gledal Karla.

»Kako pa to?« je vprašal ta.

»No, ker je namenjeno, da prevzameš ti moje delo tukaj,« je odgovoril Robinson.

»Kdo pa ti je to rekel?«

»To je vendar star načrt. O tem se je govorilo že nekaj dni. Začelo se je s tem, da me je Brunelda oštevala, ker ne vzdržujem dovolj snage v stanovanju. Seveda sem obljubil, da bom vse takoj spravil v red. No, to je pa zelo težko. V svojem sedanjem stanju se recimo ne morem vsepovsod plaziti, da bi pobrisal prah, že sredi sobe se človek ne more ganiti, kaj šele tam med pohištvom in zalogami? In če bi hotel vse natanko očistiti, bi moral vendar tudi premikati pohištvo, ali naj to delam sam? Povrhu bi moral vse to delati čisto tiho, saj ne smem motiti Brunelde, ki skoraj nikoli ne zapusti sobe. Tako sem torej sicer obljubil, da bom vse počistil, v resnici pa tega le nisem storil. Ko je Brunelda to opazila, je rekla Delamarchu, da tako ne bo šlo naprej in da bomo morali najeti še eno pomožno moč. ‘Ne maram, Delamarche,’ je rekla, ‘da bi mi kdaj potem očital, češ da nisem dobro vodila gospodinjstva. Sama se ne morem napenjati, to menda vidiš, Robinson pa ne zadostuje; spočetka je bil tako čil in se je loteval vsega, zdaj pa je kar naprej utrujen in povečini sedi v kakem kotu. Soba, v kateri je toliko predmetov kakor v najini, pa ne ostaja sama od sebe v redu.’ Nato je Delamarche premišljal, kaj bi se dalo tu storiti, ker v tako gospodinjstvo seveda ni mogoče sprejeti kogar koli, tudi za poskus ne, saj prežijo na nas od vseh strani. Ker pa sem ti dober prijatelj in ker sem od Renella slišal, kako se moraš mučiti v hotelu, sem predložil tebe. Delamarche se je takoj strinjal, čeprav si se bil tedaj tako predrzno vedel do njega, in jaz sem se seveda zelo veselil, da sem ti mogel tako koristiti. Zate je namreč ta služba kakor nalašč, mlad si, močan in spreten, medtem ko jaz nisem nič več vreden. Samo naj ti povem, da še nikakor nisi sprejet; če ne boš ugajal Bruneldi, te ne moremo obdržati. Torej se le potrudi, da ji boš pogodu, za drugo poskrbim jaz.«

»In kaj boš delal ti, če postanem jaz tukaj služabnik?« je vprašal Karl; čutil se je tako svoboden, prvi strah, v katerega so ga bila spravila Robinsonova sporočila, ga je minil. Delamarche torej z njim ni imel kakih hujših namenov, kakor da ga naredi za služabnika – ko bi imel kake hujše namene, bi jih bil klepetavi Robinson gotovo izdal –, če pa je bilo tako, potem je Karl lahko upal, da se bo mogel še to noč posloviti. Nikogar ni mogoče prisiliti, da sprejme neko službo. In medtem ko je bilo Karla prej skrbelo, ali bo po odpustu iz hotela dovolj zgodaj, da bo obvarovan stradanja, dobil primerno in po možnosti ne neugledno službo, se mu je zdaj v primerjavi s službo, ki mu je bila namenjena tukaj in mu je bila zoprna, zdela vsaka druga dovolj dobra, in tudi stiska brez službe bi mu bila ljubša od te službe tukaj. Vendar tega sploh ni poskusil dopovedati Robinsonu, zlasti ker je temu vsako sodbo zdaj povsem kalilo upanje, da ga bo Karl razbremenil.

»Najprej ti bom torej,« je rekel Robinson in spremljal govor, lagodno mahajoč z rokami – komolce je bil oprl na ograjo – »vse razložil in ti pokazal zaloge. Izobražen si in gotovo imaš tudi lepo pisavo, lahko bi takoj naredil seznam vseh reči, ki jih imamo tukaj. Tega si je Brunelda že zdavnaj želela. Če bo jutri dopoldne lepo vreme, bova poprosila Bruneldo, naj se usede na balkon, medtem pa bova mogla midva mirno delati v sobi, ne da bi jo motila. Zakaj na to, Rossmann, moraš predvsem paziti. Samo da ne boš motil Brunelde. Vse sliši, verjetno ima kot pevka tako občutljiva ušesa. Če boš na primer privalil ven sod z žganjem, ki stoji za omaro, bo ropotalo, ker je težak in ker tam okoli povsod ležijo različne reči, tako da ga ni mogoče prevaliti v enem. Brunelda leži na primer mirno na kanapeju in lovi muhe, ki jo sploh zelo nadlegujejo. Ti torej misliš, da se ne meni zate, in vališ sod naprej. Ona še vedno leži pri miru. V nekem trenutku, ko tega sploh ne pričakuješ in ko delaš najmanjši hrup, pa se na lepem usede pokonci, udari z obema rokama po kanapeju, da je od praha sploh ni videti – odkar smo tukaj, še nisem iztepel kanapeja; saj ga ne morem, ko vseskozi leži na njem – in začne strašno kričati, kakor moški, in tako kriči cele ure. Petje so ji sosedje prepovedali, kričanja pa ji ne more nihče prepovedati, mora kričati, sicer pa se to zdaj dogaja le še poredko, z Delamarchem sva postala zelo previdna. Saj to ji je tudi zelo škodilo. Nekoč je omedlela in moral sem – Delamarcha ravno ni bilo doma – poklicati študenta iz soseščine, ta jo je poškropil s tekočino iz neke velike steklenice, to je tudi pomagalo, ampak tekočina je imela neznosen duh, še zdaj ga je čutiti, če človek podrži nos h kanapeju. Študent nam je gotovo sovražnik, kakor so vsi tukaj, tudi ti se moraš vseh varovati in se ne zapletati z nikomer.«

»Ti, Robinson,« je rekel Karl, »to je pa težka služba. Za lepo mesto si me priporočil.«

»Naj te nič ne skrbi,« je rekel Robinson in z zaprtimi očmi stresel z glavo, da bi odgnal vse morebitne Karlove skrbi. »Služba ima tudi svoje prednosti, kakršnih ti ne more dati nobena druga. Vseskozi si v bližini gospe, kot je Brunelda, večkrat spiš v isti sobi z njo, lahko si misliš, da to že prinaša s seboj razne prijetnosti. Bogato te bosta plačevala, denarja imata na kupe, jaz kot Delamarchev prijatelj nisem dobival nič; samo kadar sem šel iz hiše, mi je Brunelda vsakokrat dala nekaj s seboj, ti pa boš seveda dobival plačo kakor kak drug služabnik. Saj tudi nisi nič drugega. Poglavitno pa je zate, da ti bom jaz službo zelo lajšal. Spočetka seveda ne bom delal nič, da si opomorem, kakor hitro pa si le malo opomorem, lahko računaš name. Pravo strežbo Bruneldi bom sploh obdržal zase, torej česanje in oblačenje, kolikor za to ne skrbi Delamarche. Ti boš moral skrbeti samo za pospravljanje sobe, za nakupe in za težja hišna dela.«

»Ne, Robinson,« je rekel Karl, »vse to me ne mika.«

»Ne delaj neumnosti, Rossmann,« je rekel Robinson, čisto blizu Karlovemu obrazu, »nikar ne zapravi te lepe priložnosti. Kje pa boš že takoj dobil službo? Kdo te pozna? Koga poznaš ti? Midva, dva moža, ki sva veliko doživela in imava velike izkušnje, sva se potikala okoli več tednov, ne da bi dobila delo. To ni lahko, to je celo obupno težko.«

Karl je pokimal in se čudil, kako razumno zna govoriti Robinson. Seveda zanj ti nasveti niso imeli veljave, tu ni smel ostati, v velikem mestu bi se že še našel prostorček zanj, gostišča so bila, to je vedel, vsa po vso noč prenapolnjena, potrebovali so strežbo za goste, tega je bil zdaj že navajen. Bi se že naglo in neopazno stisnil v kako podjetje. Ravno v hiši nasproti je bila spodaj majhna gostilna, iz katere je udarjala šumna glasba. Glavni vhod je pokrival samo velik rumen zastor, ki ga je včasih zajel prepih, da je mogočno zafrfotal ven na ulico. Sicer je bila ulica seveda postala veliko mirnejša. Večina balkonov je bila temna, samo v daljavi je bila tu pa tam še kaka posamična luč, a komaj da se je človek za kratek čas zagledal vanjo, so se tam vzdignili ljudje, in medtem ko so se umikali v stanovanje, je kak moški prijel žarnico in jo po kratkem pogledu na ulico, ko je ostal kot zadnji na balkonu, izvil in ugasil.

‘Saj zdaj se že začenja noč,’ si je rekel Karl, ‘če ostanem še dalj tukaj, jim bom že pripadal.’ Obrnil se je, da bi potegnil zastor izpred vrat v stanovanje. »Kaj hočeš?« je rekel Robinson in se postavil med Karla in zastor.

»Proč hočem,« je rekel Karl. »Pusti me! Pusti me!«

»Saj ju menda ne boš motil,« je vzkliknil Robinson, »kaj ti neki prihaja na misel!« In objel je Karla okoli vratu, obesil se je nanj z vso težo, oklenil je s svojimi nogami Karlove in ga tako v trenutku potegnil na tla. Karl pa se je bil med strežaji malo naučil ruvati in tako je sunil Robinsona s pestjo pod brado, vendar nalahno in zelo prizanesljivo. Robinson je Karla še naglo in povsem brezobzirno sunil s kolenom naravnost v trebuh, potem pa je začel, držeč se za brado z obema rokama, tako glasno tuliti, da je neki moški na sosednjem balkonu z divjim ploskanjem ukazal »Mir!« Karl je še malo obležal pri miru, da bi se polegla bolečina, ki mu jo je prizadejal Robinsonov udarec. Samo obraz je obračal proti zastoru, ki je mirno in težko visel pred očitno temno sobo. Zdelo se je, da ni v sobi nikogar, morda je Delamarche odšel z Bruneldo iz hiše in je bil Karl že povsem svoboden. Robinsona, ki se je resnično vedel kot pes čuvaj, se je pač že dokončno otresel.

Tedaj so iz daljave z ulice v sunkih zadoneli bobni in trobente. Posamezni klici mnogih ljudi so se kmalu združili v vsesplošno vpitje. Karl je zasukal glavo in videl, kako so vsi balkoni na novo oživljali. Počasi se je vzdignil, ni se mogel povsem zravnati in se je moral težko nasloniti k ograji. Spodaj po pločniku so z velikimi koraki stopali mladi fantje, z iztegnjenimi rokami, s čepicami v vzdignjeni dlani, z nazaj obrnjenimi obrazi. Vozišče je bilo še prosto. Posamezniki so vihteli na visokih drogovih lampijone, ki jih je ovijal rumenkast dim. Ravno so v širokih vrstah prihajali na svetlo bobnarji in trobentači, in Karl se je čudil njihovi množici, ko je zaslišal za seboj glasove, obrnil se je in ugledal Delamarcha, kako je vzdignil težki zastor, in potem je iz temne sobe stopila Brunelda v rdeči obleki, s čipkastim ogrinjalom na ramenih, s temno čepico na verjetno nepočesanih in samo zgoraj spetih laseh, katerih konci so tu pa tam prosto viseli izpod čepice. V roki je držala majhno razpeto pahljačo, vendar ni mahala z njo, temveč jo je stiskala k sebi.

Karl se je zrinil tesno ob ograji na stran, da jima naredi prostor. Gotovo ga ne bo nobeden silil, da bi moral ostati tukaj, in tudi če bi hotel Delamarche to poskusiti, Brunelda bi ga na njegovo prošnjo takoj odpustila. Saj ga tudi ne more trpeti, njegove oči jo plašijo. Ko pa je naredil korak proti vratom, je to vendarle opazila in rekla: »Kam pa, mali?« Karl je ostal pred Delamarchevimi strogimi pogledi brez besed in Brunelda ga je potegnila k sebi. »Kaj si ne maraš ogledati sprevoda tam doli?« je rekla in ga zrinila pred seboj k ograji. »Ali veš, za kaj gre?« je slišal Karl za seboj njene besede in se brez uspeha nehote poskusil izmakniti njenemu pritisku. Žalostno je pogledal dol na ulico, kakor da je tam vzrok njegove žalosti.

Delamarche je najprej stal s prekrižanimi rokami za Bruneldo, potem je stekel v sobo in prinesel zanjo operno kukalo. Doli se je bil za godci pokazal glavni del sprevoda. Na ramenih nekega orjaškega moža je sedel gospod, od katerega v tej višini ni bilo videti nič drugega kot njegovo medlo lesketajočo se plešo, nad katero je ves čas v stalnem pozdravu držal visoko vzdignjen cilinder. Okoli njega so očitno nosili lesene table, gledane z balkona so bile videti čisto bele; stvar je bila razvrščena tako, da so se ti lepaki z vseh strani prav naslanjali na gospoda, ki je štrlel visoko iz njihove srede. Ker se je vse premikalo, se je ta zid lepakov ves čas rahljal in se tudi ves čas znova urejal. V širšem krogu okoli gospoda so vso širino ulice, čeprav, kolikor je bilo mogoče presoditi v temi, samo neznaten kos daleč, napolnjevali gospodovi privrženci, ki so vsi ploskali in v vznesenem petju verjetno razglašali gospodovo ime, čisto kratko, vendar nerazumljivo. Posamezniki, ki so bili spretno porazdeljeni po množici, so imeli avtomobilske svetilke z nadvse močno lučjo, s katero so počasi, zdaj gor zdaj dol, osvetljevali hiše na obeh straneh ulice. V Karlovi višini ta luč ni več motila, na spodnjih balkonih pa je bilo videti ljudi, ki jih je oblila ta svetloba, kako so si naglo vzdigovali roke k očem.

Na Bruneldino prošnjo je Delamarche povprašal ljudi na sosednjem balkonu, kaj pomeni ta prireditev. Karl je bil nekoliko radoveden, ali mu bodo odgovorili in kako. In zares je moral Delamarche trikrat vprašati, ne da bi dobil kak odgovor. Sklanjal se je že nevarno čez ograjo, Brunelda je od jeze nad sosedi lahno topotala z nogami, Karl je čutil njena kolena. Naposled je prišel neki odgovor, hkrati pa so se na tistem balkonu, ki je bil natlačeno poln ljudi, vsi glasno zasmejali. Nato je Delamarche zakričal nekaj tja, tako glasno, da bi bili morali vsi naokoli začudeno prisluhniti, ko ne bi bilo ta čas po vsej ulici veliko trušča. Vsekakor je učinkovalo tako, da se je smeh nenaravno hitro polegel.

»Jutri bodo v našem okraju volili sodnika in ta, ki ga nosijo spodaj, je eden izmed kandidatov,« je rekel Delamarche in se povsem mirno vrnil k Bruneldi. »Ne!« je vzkliknil potem in ljubkovalno potrkal Bruneldo po hrbtu. »Saj že nič več ne veva, kaj se dogaja v svetu.«

»Delamarche,« je rekla Brunelda, govoreč spet o vedenju sosedov, »kako rada bi se preselila, ko ne bi bilo tako naporno. Pa si tega na žalost ne morem privoščiti.« In s težkimi vzdihi je nemirno in raztreseno nekaj iskala po Karlovi srajci. Karl je skušal te male, debele ročice vedno znova neopazno odriniti, in to se mu je tudi zlahka posrečilo, zakaj Brunelda ni mislila nanj, bila je zaposlena s povsem drugimi mislimi.

Pa tudi Karl je kmalu pozabil Bruneldo in trpel breme njenih rok na svojih ramenih, zakaj dogajanje na ulici ga je zelo zanimalo. Po naročilu gruče živahno mahajočih mož, ki so korakali tik pred kandidatom in katerih pomenki so morali imeti posebno veljavo, zakaj videlo se je, kako se od vseh strani nagibljejo poslušajoči obrazi proti njim, se je sprevod nepričakovano ustavil pred gostilno. Eden teh odločilnih mož je dal z vzdignjeno roko znamenje, ki je veljalo tako množici kakor kandidatu. Množica je obmolknila, in kandidat, ki se je večkrat poskusil zravnati na ramenih svojega nosilca in je večkrat omahnil nazaj na sedež, je imel kratek govor, med katerim je s cilindrom bliskovito naglo mahal sem in tja. To se je videlo prav razločno, zakaj med njegovim govorom so naravnali vse avtomobilske luči nanj, tako da je bil sredi svetle zvezde.

Zdaj pa se je tudi že videlo, s kakšnim zanimanjem se stvari udeležuje vsa ulica. Na balkonih, ki so bili zasedeni s kandidatovimi privrženci, so se pridružili petju njegovega imena in samogibno ploskali z rokami, iztegnjenimi daleč čez ograjo. Na drugih balkonih, ki so bili celo v večini, se je vzdignilo močno nasprotno petje, ki resda ni učinkovalo enotno, ker so bili to privrženci raznih kandidatov. Pač pa so se potem vsi nasprotniki navzočega kandidata združili v vsesplošno žvižganje, in marsikje so celo spet pognali gramofone v tek. Posamezni balkoni so se zapletali med seboj v politične prepire z razvnetostjo, ki jo je nočna ura še povečala. Ljudje so bili povečini že v spalnih oblekah in so imeli samo ogrnjene površnike, ženske so se zavijale v velike, temne rute, otroci so brez nadzorstva vznemirljivo plezali po ograjah balkonov in prihajali v vedno večjem številu iz temnih sob, kjer so bili že spali. Posebno razgreti posamezniki so tu pa tam metali nerazločljive predmete proti svojim nasprotnikom, včasih so ti predmeti zadeli svoj cilj, povečini pa so padali na ulico in tam dostikrat izzvali jezno tuljenje. Če je postal hrup vodilnim možem spodaj prehud, so dobili bobnarji in trobentači naročilo, naj posežejo vmes, in njihov bobneči signal, zaigran z vso močjo in kakor da ga ne bo konec, je preglasil vse človeške glasove tja do hišnih streh. In vselej – človek je komaj verjel – so kar na lepem prenehali, množica na ulici, ki je bila očitno izurjena za to, pa je v splošno tihoto, ki je nastopila za trenutek, zatulila svojo strankarsko pesem – v luči avtomobilskih svetilk se je videlo, kako ima vsak posamezni usta široko odprta dokler niso nasprotniki, ki so se medtem ovedeli, zavpili z vseh balkonov in oken desetkrat močneje kot prej, da je stranka spodaj po svoji kratki zmagi vsaj za to višino povsem onemela.

»Kako ti je všeč, mali?« je vprašala Brunelda; vrtela se je sem in tja tik za Karlom, da bi s kukalom po možnosti pregledala vse. Karl ji je odgovoril samo s tem, da je prikimal. Mimogrede je opazil, kako Robinson vneto nekaj pripoveduje Delamarchu, očitno o Karlovem vedenju, vendar se to Delamarchu menda ni zdelo pomembno, zakaj ves čas je skušal Robinsona z levico – z desnico je držal objeto Bruneldo – odriniti. »Ali ne bi hotel pogledati s kukalom?« je vprašala Brunelda in potrkala Karlu na prsi, da pokaže, da misli njega.

»Vidim dovolj,« je rekel Karl.

»Pa vendar poskusi,« je rekla Brunelda, »videl boš bolje.«

»Dobre oči imam,« je odgovoril Karl, »vse vidim.« Ni se mu zdela ljubeznivost, temveč motnja, ko je približala kukalo njegovim očem, in zares zdaj ni rekla drugega ko besedico »Ti!«, melodično, vendar grozeče. In že je imel Karl kukalo pred očmi in zdaj zares ni videl nič.

»Saj nič ne vidim,« je rekel in se hotel znebiti kukala, Brunelda pa je kukalo trdno držala in Karl ni mogel glave, ki je počivala na njenih prsih, odmakniti ne nazaj ne vstran.

»Zdaj pa že vidiš,« je rekla, vrteč vijak na kukalu.

»Ne, še vedno nič ne vidim,« je rekel Karl in mislil na to, da je zdaj res nehote razbremenil Robinsona, ker Brunelda zdaj svoje neznosne muhe znaša nad njim.

»Kdaj pa boš naposled videl?« je rekla in vrtela vijak naprej – Karl je imel zdaj ves obraz v njeni težki sapi. »Zdaj?« je vprašala.

»Ne, ne, ne!« je vzkliknil Karl, čeprav je zdaj zares lahko vse razločil, čeprav samo zelo približno. Ravno tedaj pa je imela Brunelda nekaj opraviti z Delamarchem, le za silo je držala kukalo Karlu pred obraz, in Karl je mogel, ne da bi se ona posebej zmenila za to, gledati pod kukalom na ulico. Pozneje mu tega tudi ni več vsiljevala in je uporabljala kukalo zase.

Spodaj je bil iz gostilne stopil natakar, in tekajoč sem ter tja čez prag, je izpolnjeval naročila vodij. Videlo se je, kako se izteguje, da bi pregledal notranjost lokala in priklical čimveč postrežbe. Med temi pripravami, očitno namenjenimi velikemu zastonjskemu pitju, je kandidat kar naprej govoril. Njegov nosač, orjaški mož, ki je služil samo njemu, se je po vsakih nekaj stavkih malo zasukal, da so bili govora deležni vsi deli množice. Kandidat se je večidel držal povsem sključeno in je skušal svoje besede narediti kar najbolj predirne s tem, da je sunkovito premikal prosto roko in cilinder v drugi. Včasih pa, v skoraj enakomernih presledkih, je nekaj šinilo vanj, vzdignil se je z razširjenimi rokami in ni več nagovarjal ene skupine, temveč vse skupaj, govoril je prebivalcem hiš tja gor do najvišjih nadstropij, ko je bilo vendar popolnoma jasno, da ga že v najnižjih nadstropjih nihče ne more slišati; da, da ga tudi, ko bi bila dana možnost, nihče ne bi hotel poslušati, saj je bilo vsako okno, je bil vsak balkon zaseden z najmanj enim kričečim govornikom. Medtem je nekaj natakarjev prineslo iz gostilne desko, veliko ko miza za biljard, naloženo s polnimi svetlečimi se kozarci. Vodje so poskrbeli za razdelitev, pri kateri so morali ljudje korakati mimo gostilniških vrat. Ali čeprav so kozarce na desni, vedno znova polnili, jih ni bilo dovolj za množico, in dve vrsti točajev sta morali smukati skoz na desno in na levo od deske in nadalje oskrbovati množico. Kandidat je bil seveda nehal govoriti in je porabljal odmor, da si nabere novih moči. Njegov nosač ga je počasi nosil sem ter tja, odmaknjenega množici in močni luči, in samo nekaj njegovih najbližjih privržencev ga je spremljajo tam in govorilo gor k njemu.

»Poglej si no malega,« je rekla Brunelda, »od samega gledanja pozablja, kje je.« In presenetila je Karla in z obema rokama obrnila njegov obraz k sebi, tako da se mu je zagledala v oči. Vendar je to trajalo samo trenutek, zakaj Karl se je takoj otresel njenih rok, in jezen nad tem, da ga tudi za hipec ne pusti pri miru, hkrati pa ves željan, da bi šel na ulico in si vse ogledal iz bližine, se je skušal zdaj z vso močjo osvoboditi Bruneldinega pritiska in je rekel: »Prosim, pustite me oditi!«

»Ostal boš pri nama,« je rekel Delamarche, ne da bi obrnil pogled od ulice, iztegnil je samo roko, da bi Karlu preprečil oditi.

»Kar pusti,« je rekla Brunelda in odrinila Delamarchevo roko, »saj bo ostal.« In stisnila je Karla še močneje k ograji, moral bi se bil ruvati z njo, da bi se je osvobodil. In tudi ko bi se mu bilo to posrečilo, kaj bi bil dosegel s tem! Na njegovi levi je stal Delamarche, na desni se je bil zdaj postavil Robinson, bil je v pravem ujetništvu.

»Bodi vesel, da te ne vržeta ven,« je rekel Robinson in trkal po Karlu z roko, ki jo je bil potisnil Bruneldi pod pazduho.

»Vržeta ven?« je rekel Delamarche. »Pobeglega tatu človek ne vrže ven, izroči ga policiji. In to se mu lahko zgodi takoj jutri zjutraj, če ne bo čisto miren.«

Od tega trenutka prizor tam spodaj Karla ni več veselil. Samo prisiljen, ker se zaradi Brunelde ni mogel zravnati, se je sklonil malo čez ograjo. Poln svojih skrbi, z raztresenimi pogledi je gledal ljudi tam spodaj, ko so v gručah po kakih dvajset stopali pred gostilniška vrata, zgrabili kozarce, se zasukali in zavihteli kozarce v smeri proti kandidatu, ki je bil zdaj zaposlen sam s seboj, zaklicali strankin pozdrav, izpraznili kozarce in jih vsekakor bobneče, v tej višini pa neslišno postavili nazaj na desko, preden so se umaknili novi gruči, ki je hrumela od neučakanosti. Po naročilu vodij je godba, ki je bila dotlej igrala v gostilni, stopila na ulico, njena velika pihala so se svetila iz temne množice, njeno igranje pa je skoraj utonilo v vsesplošnem hrupu. Ulica je bila zdaj vsaj na tisti strani, kjer je bila gostilna, daleč napolnjena z ljudmi. Vreli so dol od zgoraj, od koder je bil Karl zjutraj prišel z avtomobilom, pritekali gor od spodaj, od mostu, in celo ljudje po hišah se niso mogli ustavljati skušnjavi, da posežejo v to reč s svojimi rokami, po balkonih in ob oknih so bili ostali skoraj samo še otroci in ženske, medtem ko so se moški gnetli spodaj skozi hišna vrata. Zdaj pa sta bili glasba in pogostitev dosegli svoj namen, zbranih je bilo dovolj ljudi, eden izmed vodij, ki je imel ob strani dve avtomobilski luči, je odmahnil godbi, krepko je zažvižgal, in zdaj se je pokazal nosač s kandidatom, ki je bil zablodil malo proč, kako prav naglo prihaja po poti, ki so jo naredili skozi množico privrženci.

Komaj je kandidat prišel do gostilniških vrat, je začel v svitu avtomobilskih svetilk, ki so jih zdaj držali v ozkem krogu okoli njega, nov govor. Vendar je bilo zdaj vse veliko težje ko poprej, nosač se ni mogel nič več premikati, gneča je bila prehuda. Najbližji privrženci, ki so poprej z vsemi mogočimi pripomočki skušali povečati učinek kandidatovih govorov, so se morali zdaj truditi, da so ostajali v njegovi bližini, kakih dvajset se jih je z največjim naporom držalo nosača. In celo ta krepki mož ni mogel narediti niti koraka po svoji volji, ni bilo več misliti, da bi skušal vplivati na množico s kakimi obrati ali s primernim napredovanjem ali umikanjem. Množica je valovila brez načrta, eden je slonel ob drugem, nihče ni stal več pokončno, bilo je videti, da so se z novim občinstvom močno pomnožili nasprotniki, nosač se je bil dolgo držal v bližini gostilniških vrat, zdaj pa se je dal na videz brez odpora prenašati gor in dol po ulici, kandidat je govoril kar naprej, vendar ni bilo več čisto jasno, ali razlaga svoj program ali kliče na pomoč; če videz ne vara, se je znašel tam tudi nasprotni kandidat ali celo več takih kandidatov, zakaj tu pa tam se je, če je na lepem zagorela kaka luč, pokazal kak mož z bledim obrazom in s stisnjenimi pestmi, ki ga je množica držala kvišku, govoril je in njegov govor je pozdravljalo klicanje mnogih glasov.

»Kaj pa se dogaja tu?« je vprašal Karl in se v zbeganosti brez diha obrnil na svoje stražarje.

»Kako malega vznemirja,« je rekla Brunelda Delamarchu in prijela Karla za brado, da bi potegnila njegovo glavo k sebi. Tega pa Karl ni maral, in ker ga je dogajanje na cesti naredilo že kar brezobzirnega, se je tako močno stresel, da ga je Brunelda ne samo spustila, temveč se je odmaknila in ga povsem pustila. »Zdaj si videl dovolj,« je rekla, očitno jezna zaradi Karlovega vedenja, »pojdi v sobo, postelji in pripravi vse za noč.« Iztegnila je dlan proti sobi. To je bila kajpada smer, v katero si je Karl želel že nekaj ur, ni ji ugovarjal z nobeno besedo. Tedaj se je z ulice zaslišal žvenket obilice pokajočega stekla. Karl se ni mogel premagati in je naglo še skočil k ograji, da bi še enkrat bežno pogledal dol. Posrečil se je bil napad nasprotnikov, mogoče odločilen, avtomobilske luči privržencev, ki so bile s svojo močno svetlobo vsaj poglavitno dogajanje postavljale pred vso javnost in s tem ohranjale vse v nekih mejah, so vse hkrati in vse do zadnje razbili, kandidata in njegovega nosača je zdaj objemala negotova skupna osvetljava, ki se je, ko se je iznenada razširila, zdela kakor popolna tema. Zdaj tudi približno ne bi bilo mogoče povedati, kje je kandidat, in varljivost teme je postala še večja, ker se je prav tedaj začelo široko, enotno petje, ki se je bližalo od spodaj od mostu.

»Ali ti nisem rekla, kaj imaš zdaj storiti!« je rekla Brunelda. »Pohiti. Trudna sem,« je dodala in potem iztegnila roke kvišku, da so se ji prsi izbočile še bolj kakor po navadi. Delamarche jo je imel še vedno objeto in jo je potegnil s seboj na vogal balkona. Robinson je šel za njima, da potisne proč ostanke svoje jedi, ki so še ležali.

To ugodno priložnost bi moral Karl izrabiti, zdaj ni imel časa, da bi gledal dol, dogajanja na ulici bo videl še spodaj dovolj, več ko tu od zgoraj. V dveh skokih je šinil skozi rdečkasto razsvetljeno sobo, ampak vrata so bila zaklenjena in ključa ni bilo v njih. Tega bi moral zdaj najti, ampak kdo naj v tem neredu najde ključ, pa še v tem kratkem, dragocenem času, ki je bil na voljo Karlu! Zdaj bi moral biti pravzaprav že na stopnišču, moral bi teči in teči. On pa je iskal ključ! Iskal ga je po vseh dostopnih predalih, brskal je po mizi, kjer je ležalo razno jedilno orodje, prtički in neko začeto vezenje, privabil ga je naslanjač, na katerem je bil čisto skrotovičen kup stare obleke, v kateri bi ključ sicer utegnil biti, vendar ga ne bi bilo mogoče nikoli najti, in naposled se je vrgel na resnično smrdeči kanape, da je tipal za ključem po vseh vogalih in gubah. Potem je nehal iskati in je obtičal sredi sobe. Gotovo si je Brunelda ključ pritrdila na pas, si je rekel, saj tam visi toliko reči, vse iskanje je bilo zaman.

Na slepo je zgrabil dva noža in ju zapičil med vratnici, enega zgoraj, enega spodaj, da bi dobil za napad dve točki, oddaljeni med seboj. Komaj da je noža potegnil, sta se rezili seveda odlomili. Nič drugega tudi ni hotel, okrnjena noža, ki ju je mogel zdaj trdneje zasaditi, bosta držala toliko bolje. In zdaj je vlekel na vso moč, s široko razmaknjenimi rokami, s široko narazen uprtimi nogami, stokajoč in pri tem skrbno pazeč na vrata. Brez konca in kraja se ne bodo mogla ustavljati, to je z veseljem spoznal po tem, da sta se zapaha prav razločno rahljala, in kolikor počasneje je to šlo, toliko pravilnejše je bilo, saj se ključavnica sploh ne bi smela razpočiti, sicer bi na balkonu postali pozorni, marveč bi se morala prav počasi razdeliti, zato se je Karl trudil z največjo previdnostjo, vedno bolj bližajoč oči ključavnici.

»Glejte no,« je tedaj zaslišal Delamarchev glas. Vsi trije so stali v sobi, zastor je bil že zagrnjen za njimi. Karl je moral preslišati, da so prišli, ko jih je zagledal, so mu roke omahnile z nožev. Vendar sploh ni utegnil reči kake besede v pojasnilo ali v opravičilo, zakaj Delamarche se je zakadil proti njemu v napadu besa, ki je daleč prekoračil trenutno priložnost – odvezana vrv njegove domače halje je pri tem naredila veliko zanko po zraku. Karl se je še zadnji trenutek umaknil napadu, lahko bi bil potegnil noža iz vrat in ju uporabil za obrambo, pa tega ni storil, pač pa se je sklonil in planil kvišku, zgrabil široki ovratnik Delamarcheve domače halje, ga odvihnil kvišku, ga potegnil potem više – saj je bila halja Delamarchu dosti prevelika – in zdaj srečno držal Delamarcha za glavo, ta je bil vse preveč presenečen in je spočetka samo na slepo otepal z rokami in šele čez nekaj časa, pa še ne dovolj učinkovito začel tolči Karla s pestmi po hrbtu, ker se mu je bil Karl, da si zavaruje obraz, vrgel na prsi. Udarce s pestjo je Karl prenašal, čeprav se je zvijal od bolečin in čeprav so postajali vedno močnejši, pa kako tega tudi ne bi bil prenašal, saj je videl pred seboj zmago. Držeč roke ob Delamarchevi glavi, s palcema najbrž ravno nad njegovimi očmi, ga je vodil pred seboj proti najhujši zmešnjavi pohištva in povrhu poskušal s konicami stopal omotati vrv domače halje Delamarchu okoli nog, da bi ga tako spodnesel.

Ker se je moral vseskozi ukvarjati samo z Delamarchem, ker je povrhu čutil, da njegov odpor vedno bolj narašča in se mu to sovražno telo vedno bolj žilavo upira, je zares pozabil, da z Delamarchem nista sama. Tega pa se je moral le prekmalu spomniti, zakaj na lepem so mu odpovedale noge, Robinson se je vrgel za njim na tla in mu jih kričeč vlekel narazen. Karl je s stokom izpustil Delamarcha in ta se je še za korak odmaknil. Brunelda je stala s široko razkoračenimi nogami in z upognjenimi koleni v vsej svoji širokosti sredi sobe in sledila dogajanju s sijočimi očmi. Kakor da bi se dejansko udeležavala boja, je globoko dihala, merila z očmi in počasi potiskala pesti naprej. Delamarche si je zavihal ovratnik nazaj, spet je imel prost pogled, in zdaj seveda ni bilo več boja, temveč samo še kaznovanje. Delamarche je zgrabil Karla spredaj za srajco, ga skoraj vzdignil od tal in ga – od zaničevanja ga sploh ni gledal – tako silovito treščil ob omaro, ki je stala nekaj korakov proč, da je Karl prvi trenutek mislil, da mu je zbadajoče bolečine v hrbtu in na glavi, ki jih je povzročil udarec ob omaro, neposredno prizadela Delamarcheva roka. »Ti malopridnež!« je še slišal glasno zaklicati Delamarcha v temi, ki je nastala pred njegovimi trepetajočimi očmi. In v prvi izčrpanosti, v kateri se je zgrudil pred omaro, sta mu po ušesih še šibko zveneli besedi »Le čakaj!«

Ko se je zavedel, je bilo okoli njega čisto temno, lahko da je bilo še pozno ponoči, z balkona je silil pod zastorom v sobo rahel soj mesečine. Slišati je bilo mirno dihanje speče trojice, zdaleč najglasnejše je bilo Bruneldino, ta je med spanjem sopla, kakor je včasih sopla med govorjenjem; vendar ni bilo lahko ugotoviti, v kateri smeri je kateri izmed spečih, vsa soba je bila polna šumenja njihovega dihanja. Šele potem ko je Karl malo pregledal svojo okolico, je pomislil nase in tedaj se je zelo prestrašil, zakaj čeprav se je čutil ves kriv in tog od bolečin, le ni bil mislil na to, da bi bil utegnil dobiti hudo, krvavo rano. Zdaj pa je imel na glavi neko breme, in ves obraz, vrat, prsi pod srajco, vse to je imel vlažno od krvi. Moral bi na svetlo, da natanko spozna svoje stanje, mogoče so ga pretepli do pohabljenosti, potem ga bo Delamarche pač rad odpustil, ampak kaj naj počne potem, potem pač nima nobenih možnosti več. Domislil se je fanta z razjedenim nosom v hišni veži in si za nekaj časa pokril obraz z dlanmi.

Potem se je nehote obrnil proti vratom in po vseh štirih tipal tja. Kmalu je s prstnimi konicami otipal škorenj in za njim nogo. To je bil Robinson, kdo bi sicer še spal v škornjih? Ukazala sta mu, naj se uleže počez pred vrata, da bi Karlu preprečil beg. Pa kaj ne poznajo Karlovega stanja? Za zdaj sploh ne želi zbežati, samo na svetlo bi hotel priti. Če torej ne more pri vratih ven, mora na balkon.

Ko je našel jedilno mizo, je bila očitno na čisto drugem mestu kakor zvečer, kanape, ki se mu je seveda bližal zelo previdno, je bil za čudo prazen, pač pa je sredi sobe naletel na visoko naložene, čeprav močno stisnjene odeje, obleko, zastore, blazine in preproge. Najprej je mislil, da je to samo majhen kup, podoben tistemu, ki ga je bil zvečer našel na zofi in ki se je morda zakotalil na pod, ko pa se je plazil naprej, je v svoje začudenje opazil, da tukaj leži za cel voz takih reči, verjetno so jih za čez noč vzeli iz omar, kjer so bile spravljene podnevi. Oblezel je torej kopico in kmalu spoznal, da je vse skupaj nekakšno ležišče, na katerem visoko gori, o tem se je prepričal s previdnim tipanjem, počivata Delamarche in Brunelda.

Zdaj je torej za vse vedel, kje spijo, in je pohitel na balkon. Ko se je, že na oni strani zastora, naglo vzdignil, je bil v čisto drugačnem svetu. Stopil je nekajkrat sem in tja po balkonu v hladnem nočnem zraku, v polni mesečini. Pogledal je dol na ulico, bila je čisto tiha, iz gostilne je še zvenela glasba, vendar samo pridušeno, pred vrati je neki moški pometal pločnik, iz ulice, v kateri zvečer sredi divjega vsesplošnega hrupa ni bilo mogoče ločiti vpitja volilnega kandidata od tisoč drugih glasov, se je zdaj razločno slišalo praskanje metle po pločniku.

Karlovo pozornost je pritegnilo premikanje mize na sosednjem balkonu, saj tam je sedel nekdo in študiral. Bil je mladenič s kratko kozjo bradico, to si je pri branju, ki ga je spremljal z naglim pregibanjem ustnic, ves čas sukal. Sedel je, obračajoč obraz proti Karlu, ob majhni mizi, pokriti s knjigami, žarnico je bil vzel z zidu in jo stisnil med dve veliki knjigi, in zdaj ga je vsega presevala njena močna luč.

» Dober večer,« je rekel Karl, ker se mu je zazdelo, da je opazil, kako se je mladenič ozrl proti njemu.

Vendar se je moral zmotiti, saj je izgledalo, da ga mladenič še sploh ni opazil, položil si je dlan nad oči, da bi si jih zasenčil pred svetlobo in ugotovil, kdo je tu na lepem pozdravil, in potem je, ker še vedno ni nič videl, vzdignil žarnico, da z njo malo osvetli še sosednji balkon.

»Dober večer,« je rekel potem še on, kak trenutek ostro gledal čez in potem pristavil: »In kaj nadalje?«

»Ali vas motim?« je vprašal Karl.

»Gotovo, gotovo,« je rekel mož in postavil žarnico spet na njeno prejšnje mesto.

S tema besedama je bilo kajpada odklonjeno vsako zbliževanje, Karl pa vendar ni zapustil ogla balkona, v katerem je bil možu najbližji. Nemo je gledal, kako je mož bral svojo knjigo, obračal liste, tu pa tam pogledal kaj v neki drugi knjigi, ki jo je vselej zgrabil bliskovito naglo, in si pogosto nekaj zapisoval v zvezek, pri tem pa sklanjal obraz presenetljivo nizko k zvezku.

Je bil ta mož morda študent? Videti je bilo čisto tako, ko da študira. Ne dosti drugače – zdaj je bilo tega že dolgo – je bil Karl sedel za mizo staršev in pisal naloge, medtem ko je oče prebiral časnik ali opravljal vknjižbe in dopisovanje za neko društvo, mati pa je bila zaposlena s šivanjem in je visoko potegovala nit iz blaga. Da ne bi nadlegoval očeta, je bil Karl položil na mizo samo zvezek in pisalno orodje, potrebne knjige si je uredil na stolih na desni in na levi. Kako tiho je bilo tam! Kako poredkoma so prihajali tuji ljudje v tisto sobo! Že kot majhen otrok je Karl vedno rad gledal, če je mati pod večer s ključem zaklenila stanovanjska vrata. Prav nič ni slutila, da je prišlo s Karlom zdaj tako daleč, da je skušal z nožema vlomiti tuja vrata.

In kakšen namen je imelo vse njegovo učenje! Saj je vse pozabil; ko bi bilo treba tukaj študij nadaljevati, bi mu bilo zelo težko. Spominjal se je, kako je bil nekoč doma ves mesec bolan; koliko truda ga je tedaj stalo, da se je potem spet znašel v pretrganem učenju. Zdaj pa razen učbenika za angleško poslovno dopisovanje že toliko časa ni bral nobene knjige.

»Vi, mladenič,« je iznenada zaslišal ogovor, »kaj se ne bi mogli postaviti kam drugam? Vaše strmenje semkaj me strašno moti. Ob dveh ponoči navsezadnje človek lahko zahteva, da more nemoten delati na balkonu. Hočete morda kaj od mene?«

»Študirate?« je vprašal Karl.

»Da, da,« je rekel mož in uporabil ta hip, izgubljen za učenje, da je delal nov red med svojimi knjigami.

»Potem vas ne maram motiti.« je rekel Karl, »sicer pa se že tako nameravam vrniti v sobo. Lahko noč.«

Mož mu še odgovoril ni, z naglo odločitvijo se je, ko je odstranil to motnjo, spet lotil učenja in si težko naslonil čelo v desno dlan.

Tik pred zastorom pa se je Karl domislil, zakaj je pravzaprav prišel ven, saj sploh še ni vedel, kako je z njim. Le kaj mu tako bremeni glavo? Segel si je tja in se začudil, to ni bila krvava rana, kakor se je bal v temni sobi, bila je samo še vedno vlažna obveza, podobna turbanu. Kot se je dalo sklepati po ostankih čipk, ki so še viseli tu pa tam, je bila iztrgana iz kakega starega kosa Bruneldinega perila, in najbrž mu jo je Robinson na hitro omotal okoli glave. Pozabil jo je bil samo ožeti, in tako je Karlu med njegovo nezavestjo obilica vode tekla po obrazu in pod srajco in mu zbudila tak strah.

»Menda ste še vedno tukaj?« je vprašal mož, mežikajoč proti njemu.

»Zdaj pa res že odhajam,« je rekel Karl, »hotel sem tu samo nekaj pogledati, v sobi je čisto temno.«

»Kdo pa ste?« je rekel mož, položil peresnik v knjigo, ki je bila odprta pred njim, in stopil k ograji. »Kako se pišete? Kako ste prišli k tem ljudem? Ste že dolgo tukaj? Kaj pa hočete pogledati? Privijte vendar tam svojo žarnico, da vas bo mogoče videti.«

Karl je to storil, preden pa je odgovoril, je še močneje zagrnil zastor pred vrati, da ne bi mogli notri nič opaziti. »Oprostite,« je rekel potem šepetaje, »da govorim tako tiho. Če me zaslišijo tisti tam notri, bom imel spet rabuko.«

»Spet?« je vprašal mož.

»Da,« je rekel Karl, »komaj drevi sem imel hud spopad z njimi. Tu moram imeti še strašansko buško.« In potipal se je zadaj na glavi.

»Kakšen spopad pa je to bil?« je vprašal mož, in ko Karl ni takoj odgovoril, je pristavil: »Meni lahko mirno zaupate vse, kar imate na srcu proti tej gospodi. Sovražim jih namreč vse tri, in prav posebno vašo madame. Sicer pa bi se čudil, če vas ne bi bili že nahujskali proti meni. Pišem se Josef Mendel in sem študent.«

»Da,« je rekel Karl, »pripovedovali so mi že o vas, vendar nič slabega. Nekoč ste menda prišli pomagat gospe Bruneldi, kajneda?«

»To je res,« je rekel študent in se zasmejal. »Ali kanape še smrdi po tistem?«

»O da,« je rekel Karl.

»To me pa veseli,« je rekel študent in si šel z roko skozi lase. »In zakaj vam delajo takšne buške?«

»Bil je spor,« je rekel Karl, premišljujoč, kako naj to pojasni študentu. Potem pa je zasukal besedo drugam in vprašal: »Pa kaj vas ne motim?«

»Prvič,« je rekel študent, »ste me že zmotili, in na žalost sem tako živčen, da potrebujem veliko časa, preden se spet zberem. Odkar ste se začeli sprehajati tu po balkonu, moje študiranje nič več ne napreduje. Drugič pa ob treh zmeraj naredim odmor. Kar mirno pripovedujte. To me tudi zanima.«

»Prav preprosto je,« je dejal Karl. »Delamarche hoče, naj postanem pri njem služabnik. Jaz pa tega nočem. Najrajši bi bil še sinoči odšel. Ni me hotel pustiti, zaklenil je vrata, jaz sem jih hotel vlomiti, in tako je prišlo do ruvanja. Nesrečen sem, da sem še tukaj.«

»Pa imate kako drugo službo?« je vprašal študent.

»Ne,« je rekel Karl, »ampak to mi je vseeno, samo da bi odšel od tod.«

»Čakajte no,« je rekel študent, »to vam je vseeno?« In oba sta kratek čas molčala. »Zakaj pa nočete ostati pri teh ljudeh?« je vprašal potem študent.

»Delamarche je slab človek,« je rekel Karl, »poznam ga že od prej. Nekoč sem ves dan hodil z njim in sem bil vesel, ko nisem bil več ob njem. Zdaj pa naj postanem služabnik pri njem?«

»Če bi hoteli biti vsi služabniki, ki si izbirajo gospodo, tako natančni kakor vi!« je rekel študent in zdelo se je, da se je nasmehnil. »Glejte, jaz sem čez dan prodajalec, najnižji prodajalec, skoraj že bolj tekač v Montlyjevi blagovnici. Ta Montly je nedvomno nizkotnež, pa me to prav nič ne vznemirja, besen sem samo, da me tako klavrno plačuje. Vzemite si torej mene za zgled.«

»Kako?« je rekel Karl. »Čez dan ste prodajalec in ponoči študirate?«

»Da,« je rekel študent, »ne gre drugače. Poskušal sem že vse mogoče, pa je ta način življenja še najboljši. Pred leti sem bil samo študent, podnevi in ponoči, veste, ampak pri tem bi me bilo skoraj konec od stradanja, spal sem v umazanem starem brlogu in si v svoji tedanji obleki nisem upal v predavalnice. Ampak to je minilo.«

»Kdaj pa potem spite?« je vprašal Karl, gledajoč ga začudeno.

»Da, spim!« je rekel študent. »Spal bom, ko končam študij. Za zdaj pijem črno kavo.« In obrnil se je, potegnil izpod svoje študijske mize veliko steklenico, nalil iz nje črne kave v skodelico in jo stresel vase, kakor človek hitro pogoltne zdravilo, da bi začutil kar najmanj njegovega okusa.

»Dobra reč, črna kava,« je rekel. »Škoda, da ste tako daleč, da vam je ne morem malo podati.«

»Mene črna kava ne mika,« je rekel Karl.

»Mene tudi ne,« je rekel študent in se zasmejal. »Ampak kaj naj bi bil počel brez nje? Brez črne kave me Montly tudi za trenutek ne bi obdržal. Vedno pravim Montly, čeprav se njemu seveda še sanja ne, da sem na svetu. Ne vem prav zanesljivo, kako bi se vedel v trgovini, ko ne bi imel tam pod prodajno mizo vedno pripravljene steklenice, enako velike kakor tale tukaj, ker si še nikoli nisem upal nehati piti kave, ampak le verjemite mi, kmalu bi obležal za prodajno mizo in zaspal. Na žalost ljudje to slutijo, tam mi pravijo ‘črna kava’, prismojena šala, ki mi je gotovo že škodila pri napredovanju.«

»In kdaj boste doštudirali?« je vprašal Karl.

»Počasi gre,« je rekel študent s pobešeno glavo. Zapustil je ograjo in sedel spet za mizo; oprl je komolce na odprto knjigo, si potegnil z rokami skozi lase in rekel potem: »Lahko traja še leto ali dve.«

»Tudi jaz sem hotel študirati,« je rekel Karl, kakor da mu ta okoliščina daje pravico do še večjega zaupanja, kakor mu ga je bil že izkazal zdaj onemeli študent.

»Tako,« je rekel ta, in ni bilo čisto jasno, ali že spet bere svojo knjigo ali samo raztreseno strmi vanjo, »bodite veseli, da ste študij opustili. Jaz sam študiram že dolga leta pravzaprav samo iz doslednosti. Zadovoljstva imam malo od tega in možnosti za prihodnost še manj. Kakšne možnosti naj bi tudi imel! Amerika je polna lažnih doktorjev.«

»Jaz sem mislil postati inženir,« je rekel Karl še naglo proti študentu, ki se je menda že povsem nehal zanimati zanj.

»In zdaj naj postanete služabnik pri teh ljudeh,« je rekel študent in se bežno ozrl, »to vas seveda boli.«

Ta študentov sklep je sicer izviral iz nesporazuma, vendar bi utegnil Karlu pri študentu koristiti. Vprašal je zato: »Ali ne bi morda mogel tudi jaz dobiti službe v vaši trgovini?«

Vprašanje je študenta povsem odtrgalo od njegove knjige; da bi mogel Karlu pomagati pri iskanju službe, mu sploh ni prišlo na misel. »Poskusite,« je rekel, »ali pa rajši ne poskušajte. Da sem dobil službo pri Montlyju, je bil doslej moj največji uspeh v življenju. Če bi moral izbirati med študijem in svojo službo, bi seveda izbral službo. Trudim se samo, da mi taka izbira ne bi postala potrebna.«

»Tako težko je tam dobiti službo,« je rekel Karl bolj sam zase.

»Oh, kaj pa mislite,« je rekel študent, »tukaj laže postanete okrajni sodnik kakor vratar pri Montlyju.«

Karl je molčal. Ta študent je bil dosti bolj izkušen od njega, Delamarcha je iz kdove kakšnih razlogov, ki jih Karl še ni poznal, sovražil, medtem ko Karlu gotovo ni želel nič slabega, pa vendar ni našel zanj besede v spodbudo, naj zapusti Delamarcha. Ob tem pa sploh še ni vedel za nevarnost, ki je Karlu grozila od policije in pred katero je bil samo pri Delamarchu kolikor toliko varen.

»Saj ste videli nocoj demonstracijo tam doli? Kajneda? Ko bi človek ne poznal razmer, bi si moral pač misliti, da ima ta kandidat, piše se Lobter, najbrž nekaj možnosti ali da prihaja vsaj v poštev, ne?«

»Politike nič ne poznam,« je rekel Karl.

»To je napaka,« je rekel študent »Ampak ne glede na to imate vendar oči in ušesa. Mož je nedvomno imel prijatelje in sovražnike, tega pač niste mogli prezreti. Zdaj pa preudarite, po mojem mnenju mož nima niti najmanjše možnosti, da bi bil izvoljen. Slučajno vem o njem vse, tu pri nas stanuje nekdo, ki ga pozna. Ni nesposoben človek, po svojih političnih pogledih in po svoji politični preteklosti bi bil ravno on primeren sodnik za ta okraj. Živ krst pa ne verjame, da bi mogel biti izvoljen, tako sijajno bo pogorel, kakor človek le more pogoreti, potratil bo samo za volilno kampanjo svojih nekaj dolarjev, to bo vse.«

Karl in študent sta se kratek čas molče gledala. Študent je z nasmehom pokimal in si z roko pomel trudne oči.

»No, kaj še ne pojdete spat?« je vprašal potem. »Saj jaz moram tudi spet študirati. Poglejte, koliko moram še predelati.« In naglo je prelistal polovico knjige, da bi dal Karlu pojem o delu, ki ga čaka.

»Potem torej lahko noč,« je rekel Karl in se priklonil.

»Pridite no kdaj čez k nam,« je rekel študent, že spet sedeč za svojo mizo, »seveda samo, če se vam ljubi. Tu boste vedno našli veliko druščine. Od devetih do desetih zvečer imam čas tudi za vas.«

»Torej mi svetujete, naj ostanem pri Delamarchu?« je vprašal Karl.

»Vsekakor,« je rekel študent in že sklonil glavo k svojim knjigam. Zdelo se je, kakor da bi besede sploh ne bil izgovoril on; Karlu je še zvenela po ušesih kakor izgovorjena z glasom, ki je bil globlji od študentovega. Počasi je šel k zastoru, se še ozrl po študentu, ki je zdaj čisto nepremično sedel v svojem svetlobnem soju, obdan z veliko temo, in je smuknil v sobo. Sprejelo ga je združeno dihanje trojice spečih. Iskal je vzdolž stene kanape, in ko ga je našel, se je mirno ulegel nanj, kakor da bi bilo to njegovo običajno ležišče. Ker mu je študent, ki je natanko poznal Delamarcha in tukajšnje razmere in bil povrhu izobražen človek, svetoval, naj ostane tukaj, za zdaj ni imel pomislekov. Tako visokih ciljev kakor študent ni imel, kdo ve, ali bi se mu bilo celo doma posrečilo doštudirati, in če se je še doma komaj zdelo mogoče, ne more nihče terjati, naj stori to tukaj v tuji deželi. Upanje, da bo našel službo, v kateri bo mogel kaj doseči in dobiti za svoje dosežke priznanje, pa je gotovo večje, če začasno sprejme mesto služabnika pri Delamarchu in v tem zavetju čaka ugodne priložnosti. Saj je bilo videti, da je v tej ulici veliko pisarn srednje in nižje stopnje, če tam koga potrebujejo, pri izbiri osebja morda niso preveč izbirčni. Če bi že moralo biti, bi Karl rad postal pisarniški sluga, navsezadnje pa tudi ni bilo povsem izključeno, da ga ne bi mogli vzeti na pravo pisarniško delo, tako da bo nekoč sedel kot pisarniški uradnik za svojo pisalno mizo in lahko nekaj časa brez skrbi gledal skozi odprto okno kakor tisti uradnik, ki ga je videl zjutraj, ko je hodil čez dvorišče. Ko je zatisnil oči, ga je obšla misel, da je še mlad in da ga bo Delamarche nekoč že pustil oditi; saj to gospodinjstvo resnično ni videti takšno, kot da bi trajalo za vse večne čase. Če pa bi Karl imel takšno službo v pisarni, potem se ne bi ukvarjal z ničimer drugim kot s svojim pisarniškim delom, in svojih moči ne bi drobil kakor ta študent. Če bi bilo potrebno, bi tudi noč porabljal za pisarno, to bi v začetku tako in tako zahtevali od njega, ko ima tako malo trgovske izobrazbe. Mislil bi samo na korist podjetja, kateremu bi moral služiti, in bi se lotil vsakega dela, celo takšnih, ki bi jih drugi pisarniški uradniki zavračali, češ da so jim pod častjo. Po glavi so mu vrveli dobri sklepi, kakor da njegov prihodnji predstojnik stoji pred kanapejem in mu jih bere z obraza.

V takih mislih je zaspal in samo v prvem polsnu ga je še motilo silovito Bruneldino vzdihovanje, ker so jo menda mučile hude sanje, da se je valjala na svojem ležišču.

***

»Kvišku! Kvišku!« je klical Robinson, komaj da je Karl zjutraj odprl oči. Zastor pred vrati še ni bil odgrnjen, vendar se je po enakomerni sončni svetlobi, ki je prihajala skozi luknje, videlo, kakor pozen dopoldan je že. Robinson je z zaskrbljenimi pogledi vneto tekal sem ter tja, zdaj je nosil brisačo, zdaj vedro z vodo, zdaj kose perila in obleke, in vsakokrat, ko je prišel mimo Karla, ga je skušal s kimanjem spodbuditi, da bi vstal, in vzdignil je tisto, kar je ravno držal v roki, da pokaže, kako se danes še poslednjič muči za Karla, ki prvo jutro seveda ne more nič vedeti o posameznostih službe.

Kmalu pa je Karl videl, komu pravzaprav streže Robinson. V prostoru, ki sta ga dve omari ločili od ostale sobe in ki ga Karl dotlej še ni bil opazil, je bilo veliko umivanje. Čez omaro je štrlela Bruneldina glava, prosti vrat – lasje so bili ravno vrženi na obraz – in začetek njenega tilnika, in tu pa tam vzdignjena Delamarcheva roka je držala daleč naokoli škropečo kopalno gobo, s katero je umival in drgnil Bruneldo. Slišati je bilo kratke ukaze, ki jih je Delamarche dajal Robinsonu, in ta reči ni podajal skozi pravi dostop v tisti prostor, ki je bil zdaj zastavljen, temveč je imel za to samo majhno luknjo med omaro in špansko steno, povrhu pa je moral vsakokrat, ko je kaj podal, močno iztegniti roko in imeti obraz obrnjen proč. »Brisačo! Brisačo!« je zaklical Delamarche. In komaj se je Robinson, ki je ravno iskal pod mizo nekaj drugega, zdrznil ob tem naročilu in potegnil glavo izpod mize, je bilo že slišati: »Kje za vraga je voda!« in nad omaro se je pokazal visoko iztegnjen divji Delamarchev obraz. Vse, kar je bilo sicer po Karlovem mnenju pri umivanju in oblačenju potrebno samo po enkrat, je bilo tukaj zahtevano in prinešeno velikokrat v vseh mogočih zaporedjih. Na majhni električni pečki je ves čas stalo vedro z vodo za gretje, in Robinson je vedno znova nosil težko breme med široko razkoračenimi nogami proti umivalnemu prostoru. Pri obilici njegovega dela je bilo razumljivo, da se ni vedno natanko držal ukazov in je nekoč, ko je bila spet zahtevana brisača, kratko malo vzel neko srajco z velikega ležišča sredi sobe in jo zmotano v velik klobčič vrgel čez omaro.

Pa tudi Delamarche je imel težko delo in je bil mogoče samo zato tako razdražen proti Robinsonu – Karla je v svoji razdraženosti gladko prezrl – ker sam ni mogel zadovoljiti Brunelde. »Oh!« je zavpila, in celo sicer neprizadeti Karl se je zdrznil. »Kakšne bolečine mi povzročaš! Pojdi proč! Rajši se bom umivala sama, ko da bi tako trpela! Zdaj že spet ne morem vzdigniti roke. Čisto slabo mi je, ko me tako stiskaš. Po hrbtu moram imeti same modrice. Seveda, ti mi tega ne boš povedal. Počakaj, dala bom, da me bo pogledal Robinson ali naš mali. Ne, saj tega ne bom storila, ampak bodi samo malo nežnejši. Bodi obziren, Delamarche, ampak to lahko ponavljam vsako jutro, ti pa nisi in nisi obziren. – Robinson!« je zaklicala potem iznenada in si pomahala s čipkastimi hlačkami nad glavo. »Pridi mi na pomoč, glej, kako trpim, to mučenje imenuje on umivanje, ta Delamarche! Robinson, Robinson, kje pa tičiš, kaj tudi ti nimaš srca?« Karl je Robinsonu molče pomignil s prstom, naj vendar gre tja, Robinson pa je s pobešenimi očmi odločno odkimal, ker je stvar bolje poznal. »Le kaj si misliš?« je rekel, sklonjen h Karlovemu ušesu. »To ni tako mišljeno. Samo enkrat sem šel tja in nič več. Tedaj sta me oba zgrabila in me potopila v kad, da bi se bil skoraj utopil. In cele dneve mi je Brunelda očitala, da sem brez sramu, in vedno znova je govorila: ‘Zdaj te pa že dolgo ni bilo v kopeli pri meni’ ali ‘Kdaj pa me boš spet prišel gledat v kopeli?’ Šele ko sem jo nekajkrat na kolenih prosil odpuščanja, je nehala. Tega ne bom pozabil.«

In medtem ko je Robinson to pripovedoval, je Brunelda vedno znova klicala: »Robinson! Robinson! Le kje tiči ta Robinson!«

Čeprav ji ni prišel nobeden na pomoč in čeprav še odgovora ni dobila – Robinson se je bil usedel h Karlu in oba sta molče gledala proti omarama, nad katerima se je tu pa tam pokazala Bruneldina ali Delamarcheva glava – se Brunelda vendarle ni nehala glasno pritoževati čez Delamarcha.

»Ampak Delamarche!« je vzkliknila. »Zdaj pa spet prav nič ne čutim, da me umivaš. Kje pa imaš gobo? Daj, zgrabi vendar! Ko bi se samo mogla sklanjati, ko bi se samo mogla gibati! Potem bi ti že pokazala, kako se umiva. Kje so dekliška leta, ko sem tam gori na posestvu svojih staršev vsako jutro plavala v Coloradu, gibčnejša od vseh svojih prijateljic. In zdaj! Le kdaj se boš naučil, da me boš znal umivati, Delamarche; mahaš z gobo naokoli, trudiš se, jaz pa ne čutim nič. Če sem rekla, da me ne smeš stiskati do živega, vendar tudi nisem mislila, da hočem stati in se prehladiti. Boš videl, da bom skočila iz kadi in stekla proč, takšna, kakršna sem!«

Potem pa te grožnje vendarle ni uresničila – tega bi že tako in tako ne bila zmožna – Delamarche jo je menda iz strahu, da bi se utegnila prehladiti, zgrabil in potisnil v kad, zakaj v vodi je mogočno pljusknilo.

»To znaš, Delamarehe,« je rekla Brunelda malo tiše. »Dobrikati se in vedno znova dobrikati se, če si naredil kaj narobe.« Potem je bilo kratek čas tiho. »Zdaj jo poljublja,« je rekel Robinson in privzdignil obrvi.

»Kakšno delo pride zdaj?« je vprašal Karl. Ko se je bil že odločil, da ostane tukaj, je hotel tudi takoj opravljati svojo službo. Ker Robinson ni odgovoril, ga je pustil samega na kanapeju in začel razmetavati veliko ležišče, še vedno stlačeno od bremena onih dveh, ki sta bila tam ležala vso dolgo noč, da bi vsak posamezni kos te gmote pošteno zložil, to se najbrž ni bilo zgodilo že več tednov.

»Daj, poglej, Delamarche,« je tedaj rekla Brunelda, »mislim, da razmetavata najino posteljo. Človek mora misliti na vse, nikoli nimaš miru. S tema dvema moraš biti strožji, sicer bosta počenjala, kar bosta hotela.« »To je gotovo mali s svojo prekleto delovno vnemo!« je vzkliknil Delamarche in verjetno hotel planiti iz prostora za umivanje, Karl je že vrgel vse iz roke, na srečo pa je Brunelda rekla: »Ne odhajaj, Delamarche, ne odhajaj. Ah, kako je voda vroča, to človeka tako utrudi. Ostani pri meni, Delamarche.« Karl je pravzaprav šele zdaj opazil, kako se za omarama neprenehoma vzdiguje vodna para.

Robinson si je prestrašeno položil dlan na lice, kakor da je Karl naredil kaj hudega. »Pustita vse v takem stanju, v kakršnem je bilo!« je zazvenel Delamarchev glas. »Kaj mar ne vesta, da Brunelda po kopeli vedno še eno uro počiva? Kakšno zanikrno početje! Čakajta, če pridem jaz nad vaju! Robinson, ti verjetno že spet sanjariš! Ti, samo ti si mi odgovoren za vse, kar se bo zgodilo. Ti moraš brzdati fanta, tu se ne bo gospodarilo po njegovi glavi. Če človek kaj hoče, ne more od vaju dobiti nič; če ni kaj početi, sta marljiva. Zalezita se že kam in počakajta, da vaju bova potrebovala!«

Vendar je bilo takoj vse pozabljeno, zakaj Brunelda je zašepetala čisto utrujeno; kakor da jo premaguje vroča voda: »Parfum! Prinesita parfum!« »Parfum!« je zavpil Delamarche. »Zganita se!« Da, ampak kje je bil parfum? Karl je gledal Robinsona. Robinson je gledal Karla. Karl je opazil, da mora tukaj vzeti vse sam v roko. Robinsonu se še sanjalo ni, kje je parfum, legel je kratko malo na tla in z obema rokama kar naprej segal pod kanape, ven pa ni spravljal nič drugega ko kepice prahu in ženskih las. Karl je najprej odhitel k umivalniku, ki je stal kar pri vratih, vendar so bili v njegovih predalih samo stari angleški romani, časopisi in note, in vse je bilo tako prenapolnjeno, da predalov, ko so bili odprti, ni bila več mogoče zapreti. »Parfum,« je medtem vzdihovala Brunelda, »kako dolgo to traja! Ali bom dobila še danes svoj parfum!« Spričo te Bruneldine nestrpnosti Karl seveda ni smel nikjer temeljito iskati, moral se je zanašati na površni prvi vtis. V umivalniku steklenice ni bilo, na umivalniku so stale sploh samo stare stekleničke z zdravili in mazili, vse drugo je bilo vsekakor že odneseno v umivalni prostor. Mogoče je bila steklenica v predalu jedilne mize. Na poti k jedilni mizi pa je Karl – mislil je samo na parfum, sicer na nič – silovito zadel ob Robinsona, ki je bil naposled nehal iskati pod kanapejem in, ker ga je obšla slutnja, kje naj bi bil parfum, slepo stekel Karlu nasproti. Razločno se je slišalo, kako sta glavi trčili, Karl je ostal tiho, Robinson pa sicer ni nehal teči, da bi si olajšal bolečino, pa je dolgotrajno in pretirano glasno kričal.

»Namesto da bi iskala parfum, se tepeta,« je rekla Brunelda. »Zbolela bom od tega početja, Delamarche, in prav gotovo bom umrla v tvojem naročju. – Moram dobiti parfum,« je vzkliknila potem in se zravnala, »vsekakor ga moram dobiti! Ne grem iz kadi, dokler mi ga ne prineseta, tudi če bi morala ostati tu do večera,« in udarila je s pestjo po vodi, slišalo se je, kako je brizgnila kvišku.

Parfuma pa tudi v predalu jedilne mize ni bilo, tam so bili sicer izključno Bruneldini toaletni predmeti kot stare pudrne blazinice, lončki za šminkanje, ščetke za lase, kodrčki in mnoge prepletene in zlepljene malenkosti, parfuma pa ni bilo tam. In tudi Robinson, ki je še vedno vpil in v enem izmed kotov odpiral in prebrskaval drugo za drugo izmed kakih sto tam nakopičenih škatel in škatlic, pri tem pa je polovica vsebine, povečini šivalne potrebščine in pisma, vedno padla na tla in obležala tam, ni mogel nič najti, kakor je tu pa tam naznačil Karlu, majajoč z glavo in zmigujoč z rameni.

Tedaj je Delamarche v samem perilu pritekel iz umivalnega prostora, medtem ko je bilo slišati Bruneldo krčevito jokati. Karl in Robinson sta nehala iskati in sta gledala Delamarcha; ta je bil vseskozi premočen – tudi od obraza in iz las se mu je cedila voda – in je zaklical: »Zdaj pa, prosim, začnita iskati!« – »Tukaj!« je najprej ukazal iskati Karlu in potem »Tam!« Robinsonu. Karl je res iskal in pregledoval tudi še kraje, h katerim je bil že poslan Robinson, parfuma pa prav tako ni našel kakor Robinson ne; ta ni toliko vneto iskal, kakor se je po strani oziral proti Delamarchu, ki je topotaje hodil gor in dol po sobi, kolikor je bilo prostora, in bi bil gotovo najrajši premlatil tako Karla kakor Robinsona.

»Delamarche!« je poklicala Brunelda. »Pridi me vsaj obrisat! Onadva tako in tako ne bosta našla parfuma in bosta samo vse spravila v nered. Takoj naj opustita iskanje. Ampak takoj! In naj odložita vse iz rok! In se ničesar ne dotakneta več! Najbrž bi rada stanovanje spremenila v hlev. Zgrabi ju za vrat, Delamarche, če ne nehata! Pa saj še vedno delata, ravno je padla neka škatla. Naj je ne pobirata več, vse naj pustita ležati, pa ven iz sobe! Zapahni vrata za njima in pridi k meni. Saj ležim že veliko predolgo v vodi, noge imam že čisto mrzle.«

»Takoj, Brunelda, takoj!« je vzkliknil Delamarche in pohitel s Karlom in Robinsonom proti vratom. Preden pa ju je odpustil, jima je naročil, naj prineseta zajtrk in si po možnosti od koga izposodita dobro dišavo za Bruneldo.

»Kakšen nered in kakšna umazanija je pri vas,« je rekel Karl zunaj na hodniku, »brž ko se vrneva z zajtrkom, morava začeti urejati.«

»Ko bi le jaz ne bil tako bolan,« je dejal Robinson. »In kakšno ravnanje!« Gotovo se je Robinson jezil, ker Brunelda ni delala niti najmanjšega razločka med njim, ki ji je stregel že nekaj mesecev, in Karlom, ki je bil nastopil službo šele prejšnji dan. Vendar si ni zaslužil nič boljšega, in Karl je rekel: »Moraš se malo bolj potruditi.« Da pa ga ne bi povsem prepustil njegovemu obupu, je pristavil: »Saj to bo samo enkratno delo. Naredil ti bom ležišče za omarami, in samo da bo vse malo urejeno, pa boš mogel po ves dan ležati tam, ne bo ti treba skrbeti za nič in prav kmalu boš ozdravel.«

»Zdaj torej tudi sam vidiš, kako je z menoj,« je rekel Robinson in obrnil obraz proč od Karla, da bi bil sam s seboj in svojo bolečino. »Pa me bosta onadva kdaj pustila mirno ležati?«

»Če hočeš, bom sam govoril o tem z Delamarchem in z Bruneldo.«

»Ali se Brunelda sploh na kaj ozira?« je vzkliknil Robinson in odsunil s pestjo neka vrata, do katerih sta bila ravno prišla, ne da, bi bil Karla pripravil na to.

Vstopila sta v kuhinjo, kjer so se z ognjišča, ki se je zdelo potrebno popravila, vzdigovali že kar črni oblački. Pred vratci ognjišča je klečala ena izmed žensk, ki jih je bil Karl prejšnji dan videl na hodniku, in z golimi rokami polagala velike kose premoga na ogenj, ki ga je pregledovala v vseh smereh. Ob tem je vzdihovala v svoji klečeči drži, ki je bila za starko neudobna.

»Seveda, zdaj prihaja še ta nadlega,« je rekla, ko je zagledala Robinsona, z naporom je stala, opirajoč se z roko na zaboj za premog, in zaprla vratca ognjišča, katerih držaj je bila omotala s svojim predpasnikom. »Zdaj ob štirih popoldne« – Karl je začudeno pogledal kuhinjsko uro – »morate še zajtrkovati! Sodrga! – Usedita se,« je rekla potem, »in počakajta, da bom imela čas za vaju.«

Robinson je potegnil Karla na klopco blizu vrat in mu zašepetal: »Morava jo ubogati. Odvisni smo namreč od nje. Sobo smo najeli od nje, in seveda nam jo lahko vsak trenutek odpove. Stanovanja pa vendar ne moremo zamenjati, kako naj potem spravimo vse reči spet proč, predvsem pa ni mogoče prevažati Brunelde.«

»Pa tu na hodniku ni mogoče dobiti nobene druge sobe?« je vprašal Karl.

»Saj nas nihče ne vzame,« je odgovoril Robinson. »V vsej hiši nas nihče ne sprejme.«

Tako sta sedela pri miru na svoji klopci in čakala. Ženska je ves čas tekala sem in tja med dvema mizama, pralnim čebrom in ognjiščem. Iz njenih vzklikov sta zvedela, da njeni hčeri ni dobro in da mora zato sama opravljati vse delo, namreč streči tridesetim najemnikom in jih oskrbovati. Zdaj pa je bila povrhu še peč pokvarjena, jed se ni hotela skuhati, v dveh velikanskih loncih se je kuhala gosta juha, in naj jo je ženska še tolikokrat preiskovala z zajemalkami in jo zlivala iz višine, juha se ni hotela posrečiti, tega je bil najbrž kriv slab ogenj, in tako se je pred vratci ognjišča skoraj usedla na tla in vrtala z grebljico po žarečem premogu. Dim, ki je napolnjeval kuhinjo, jo je dražil h kašlju, ki je postal mestoma tako močan, da se je prijela stola in cele minute samo kašljala. Dostikrat je pripomnila, da danes sploh ne bo dala zajtrka, ker nima za to ne časa ne volje. Ker je bilo Karlu in Robinsonu z ene strani ukazano, naj prineseta zajtrk, z druge strani pa nista imela nobene možnosti, da bi ga izsilila, takim pripombam nista odgovarjala, temveč sta še naprej sedela pri miru kakor prej.

Vsepovsod, po stolih in pručicah, na mizah in pod mizami, da, celo na podu, je še, stlačeno v kot, stalo nepomito posodje od zajtrka najemnikov. Tu so bile ročke, v katerih bi se bilo še našlo malo kave ali mleka, na nekaterih krožničkih so bili še preostanki surovega masla, iz velike prevrnjene pločevinaste škatle so se bili daleč odkotalili keksi. Iz vsega tega bi bilo že mogoče sestaviti zajtrk, ki mu Brunelda, če ne bi zvedela o izviru, ne bi imela prav ničesar očitati. Ko je Karl preudarjal o tem in mu je pogled na uro pokazal, da čakata tukaj že pol ure in Brunelda mogoče divja in hujska Delamarcha proti služinčadi, je ženska zaklicala iz kašljanja – medtem pa strmela v Karla –: »Lahko že sedita, zajtrka pa ne bosta dobila. Pač pa v dveh urah dobita večerjo.«

»Pridi, Robinson,« je rekel Karl, »sama si bova sestavila zajtrk.« »Kako?« je zaklicala ženska s sklonjeno glavo. »Bodite vendar pametni, prosim,« je rekel Karl, »zakaj neki nama ne bi dali zajtrka? Zdaj čakava že pol ure, to je dovolj dolgo. Saj vam vendar vse plačamo, in gotovo plačujemo bolje ko vsi drugi. Da zajtrkujemo tako pozno, je za vas gotovo nadležno, ampak vaši najemniki smo, navado imamo pozno zajtrkovati, in morate se pač nekoliko ravnati tudi po nas. Danes vam bo seveda zaradi bolezni vaše gospodične hčere posebno težko, zato pa sva pripravljena, da si zajtrk sestaviva tukaj iz ostankov, če ne gre drugače in če nama ne daste sveže hrane.«

Ženska se ni hotela z nikomer spustiti v prijazen pomenek, za te najemnike so se ji zdeli še celo ostanki splošnega zajtrka predobri; z druge strani pa je bila že sita vsiljivosti teh dveh služabnikov, zgrabila je zato pladenj in sunila Robinsona v život z njim, in ta je šele čez nekaj časa s kislim obrazom razumel, da mora pladenj držati, da bo dobil jed, ki mu jo misli ženska poiskati. Zdaj je sicer z največjo naglico obložila pladenj z obilico reči, vendar je bilo vse skupaj bolj podobno kupu umazane posode ko pa zajtrku, s katerim naj bi zdaj postregla. Še medtem ko ju je ženska rinila ven in sta onadva sklonjena, kakor da se bojita zmerjavk ali sunkov, hitela proti vratom, je Karl vzel Robinsonu pladenj iz rok, ker se mu pri Robinsonu ni zdel dovolj varen.

Na hodniku se je Karl, potem ko sta bila dovolj daleč od gospodinjinih vrat, usedel s pladnjem na tla, da predvsem očisti pladenj, zbere reči, ki sodijo skupaj, torej zlije skupaj mleko, spraska razne ostanke masla na isti krožnik, in potem odstrani vsa znamenja o uporabi, torej očisti nože in žlice, ravno obreže obgrizene kruhke in da tako vsemu boljši videz. Robinsonu se je zdelo to delo nepotrebno, trdil je, da je bil videz zajtrka dostikrat že veliko slabši, vendar se Karl ni dal odvrniti in je bil še vesel, da se Robinson s svojimi umazanimi prsti ni hotel udeleževati dela. Da bi mu dal mir, mu je Karl, resda enkrat za vselej, kakor mu je rekel pri tem, takoj dal nekaj keksov in gosti sesedek z dna lončka, ki je bil prej napolnjen s čokolado.

Ko sta prišla pred stanovanje in je Robinson brez obotavljanja položil roko na kljuko, ga je Karl zadržal, saj ni bilo gotovo, ali smeta vstopiti. »Kajpada,« je rekel Robinson, »saj zdaj jo samo češe.« In zares je Brunelda sedela s široko razmaknjenimi nogami v naslanjaču v sobi, ki je bila še vedno neprezračena in zagrnjena, Delamarche, ki je stal za njo, pa ji je z globoko nagnjenim obrazom česal kratke, verjetno zelo prepletene lase. Brunelda je imela spet čisto ohlapno obleko, tokrat bledo rožnate barve, mogoče je bila malo krajša od včerajšnje, vsekakor so se bele, grobo pletene nogavice videle skoraj do kolen. Nestrpna, ker je česanje tako dolgo trajalo, je Brunelda premikala debeli rdeči jezik sem in tja med ustnicami, kdaj pa kdaj se je celo z vzklikom: »Ampak Delamarche!« povsem odtrgala od Delamarcha, ta pa je z vzdignjenim glavnikom mirno čakal, dokler ni spet nagnila glave nazaj.

»Dolgo je trajalo,« je rekla Brunelda v splošnem, Karlu posebej pa je dejala: »Moral boš biti malo urnejši, če hočeš, da bova zadovoljna s teboj. Lenega in požrešnega Robinsona si ne smeš jemati za zgled. Gotovo sta medtem že kje zajtrkovala; povem varna, prihodnjič tega ne bom trpela.«

To je bilo zelo krivično. Robinson je tudi zmajal z glavo in pregibal – resda brez glasu – ustnice, Karl pa je sprevidel, da je mogoče na gospodo učinkovati samo tako, da ji nedvomno pokažeš delo. Zato je iz kota potegnil nizko japonsko mizico, jo pokril s prtom in postavil nanjo prinesene reči. Kdor je bil videl nastanek zajtrka, je mogel biti s celoto zadovoljen, sicer pa se je zajtrku dalo, kot si je moral reči Karl, marsikaj očitati.

Na srečo je bila Brunelda lačna. Z zadovoljstvom je kimala Karlu, medtem ko je vse pripravljal, in večkrat ga je ovirala, ker si je s svojo mehko, tolsto roko, ki je po možnosti vse takoj pomečkala, že sproti vzela kak košček. »Dobro je naredil,« je rekla mlaskaje in potegnila Delamarcha, ki ji je pustil glavnik v laseh za poznejše delo, k sebi na naslanjač. Tudi Delamarche je postal ob pogledu na jed prijazen, oba sta bila zelo lačna, njune roke so hitele križem kražem čez mizico. Karl je spoznal, da mora tukaj, če hoče ustreči, zmeraj prinesti le največ, kar lahko, in v spominu na to, da je bil pustil na tleh v kuhinji še razne uporabne jestvine, je rekel: »Prvič nisem vedel, kako naj se vse pripravi, prihodnjič bom naredil bolje.« Še med govorjenjem pa se je spomnil, komu govori, stvar sama ga je bila preveč prevzela. Brunelda je zadovoljno pokimala Delamarchu in podala Karlu v plačilo prgišče keksov.

FRAGMENTI

(1) Bruneldina izselitev

Nekega jutra je Karl potisnil bolniški voziček, v katerem je sedela Brunelda, skozi hišna vrata. Ni bilo več tako zgodaj, kakor je bil upal. Dogovorili so se bili, da opravijo izselitev še ponoči, da ne bi zbujali pozornosti po ulicah, kar bi bilo podnevi neizogibno, tudi če se je Brunelda mislila še tako skromno pokriti z velikim sivim prtom. Vendar je prenašanje po stopnicah trajalo predolgo, kljub nadvse voljni pomoči študenta, ki je bil veliko šibkejši od Karla, kakor se je izkazalo ob tej priložnosti. Brunelda se je zelo hrabro držala, skoraj nič ni vzdihovala in je skušala svojima nosačema delo olajšati na razne načine. Pa vendar ni šlo drugače, kot da sta jo na vsaki peti stopnici odložila, da sta privoščila sebi in njej čas za potrebni počitek. Jutro je bilo hladno, po hodnikih je vel mrzel zrak kakor v kleteh, Karl in študent pa sta bila vsa potna in sta morala med odmori jemati vsak po en vogal Bruneldinega prta – ki jima ga je Brunelda tudi prijazno podajala – da sta si brisala obraz. Tako se je zgodilo, da so prišli šele po dveh urah dol, kjer je že od večera stal voziček. Nekaj dela sta imela še s tem, da sta vzdigovala Bruneldo vanj, potem pa je moglo vse skupaj veljati za uspelo, saj potiskanje vozička po zaslugi visokih koles ni moglo biti težko, ostala je samo bojazen, da bi se voziček pod Bruneldo razdrl. To nevarnost je bilo treba pač sprejeti. Karl ni mogel vzeti s seboj nadomestnega vozička, čeprav se je študent napol v šali ponudil, da bi ga priskrbel in vozil. Potem je prišlo slovo od študenta, ki je bilo celo zelo prisrčno. Vsa razhajanja med Bruneldo in študentom so se zdela pozabljena, študent se je celo opravičil zaradi stare žalitve Brunelde, ki jo je bil zagrešil ob Bruneldini bolezni, Brunelda pa je rekla, da je vse zdavnaj pozabljeno in več kot popravljeno. Naposled je prosila študenta, naj bo tako prijazen in naj vzame za spomin nanjo dolar, ki ga je s trudom poiskala med svojimi mnogimi krili. Vpričo znane Bruneldine skoposti je bilo to darilo zelo pomenljivo, študent ga je bil tudi res zelo vesel in je vrgel novec visoko v zrak. Potem ga je moral seveda iskati po tleh, in Karl mu je moral pomagati, naposled je Karl novec našel pod Bruneldinim vozičkom. Slovo med študentom in Karlom je bilo dosti preprostejše, podala sta si samo roke in izrekla prepričanje, da se bosta pač še kdaj videla in da bo do tedaj vsaj eden izmed njiju – študent je trdil to o Karlu, Karl o študentu – dosegel kaj hvale vrednega, kakor doslej na žalost še nista. Potem je Karl z dobro voljo prijel za držaj vozička in ga potisnil skozi vhod. Študent je gledal za njima toliko časa, kolikor se ju je dalo še videti, in je mahal z robcem. Karl je večkrat pokimal nazaj v pozdrav, tudi Brunelda bi se bila rada obrnila, vendar so bili takšni premiki prenaporni zanjo. Da bi ji le še omogočil zadnje slovo, je Karl na koncu ulice zapeljal voziček v krogu, tako da je mogla tudi Brunelda videti študenta, ki je to priložnost izkoristil, da je posebno vneto mahal z robcem.

Potem pa je Karl rekel, da se zdaj ne smeta več muditi, pot da je dolga in odpeljala sta se veliko pozneje, kakor je bilo mišljeno. Zares je bilo tu pa tam že videti vozila in, čeprav zelo osamljene, ljudi, ki so hodili na delo. Karl s svojo pripombo ni mislil reči nič več ko to, kar je zares rekel, Brunelda pa je v svoji rahločutnosti to drugače razumela in se je čez in čez pokrila s svojim sivim prtom. Karl temu ni ugovarjal; ročni voziček, pokrit s sivim prtom, je bil sicer zelo nenavaden, vendar neprimerno manj nenavaden, kakor bi bila nepokrita Brunelda. Vozil je zelo previdno; preden je zavil okrog vogala, je opazoval naslednjo ulico, če se je zdelo potrebno, je celo pustil voziček in šel sam nekaj korakov naprej, in če je pričakoval kako morebiti neprijetno srečanje, je počakal, dokler se mu ni bilo mogoče ogniti, ali je celo izbral pot po kaki povsem drugi ulici. Ker je bil poprej natančno preučil vse mogoče poti, celo tedaj nikoli ni bil v nevarnosti, da bi naredil znatnejši ovinek. Seveda pa so se kazale ovire, ki se jih je bilo sicer bati, posamič pa jih ni bilo mogoče predvidevati. Tako je v neki ulici, ki se je rahlo vzdigovala, po kateri se je daleč videlo in je bila na srečo popolnoma prazna – prednost, ki jo je Karl skušal izrabiti s posebno naglico – iz temnega kota nekega hišnega vhoda iznenada stopil stražnik in vprašal Karla, kaj neki vozi v tako skrbno pokritem vozičku. A naj je bil Karla še tako strogo gledal, vendarle se je moral nasmehniti, ko je vzdignil pregrinjalo in uzrl Bruneldin razgreti, splašeni obraz. »Kako?« je rekel. »Mislil sem, da imaš tu deset vreč krompirja, zdaj pa je ena sama ženska? Kam pa se vozita? Kdo sta?« Brunelda si sploh ni upala gledati stražnika, ves čas je zrla samo v Karla z razločnim dvomom, da je celo on ne bo mogel rešiti. Karl pa je imel že dovolj izkušenj s stražniki, njemu se vse to ni zdelo nevarno. »Pokažite vendar, gospodična,« je rekel, »spis, ki ste ga dobili.« »Ah da,« je rekla Brunelda in začela tako brezupno iskati, da se je morala zdeti resnično sumljiva. »Gospodična,« je rekel stražnik z nedvomnim posmehom, »spisa ne bo našla.« »O pač,« je mirno rekel Karl, »gotovo ga ima, samo založila ga je.« Začel je zdaj sam iskati in ga resnično potegnil Bruneldi izza hrbta. Stražnik je spis samo bežno pogledal. »Torej to je,« je rekel z nasmeškom. »Takšna gospodična je gospodična? In vi, mali, skrbite za posredovanje in prevoz? Ali si res ne znate najti boljše zaposlitve?« Karl je samo skomignil z rameni, to so bila spet znana vmešavanja policije. »No, srečno pot,« je rekel stražnik, ko ni dobil odgovora. Njegove besede so verjetno izražale prezir, zato je Karl brez pozdrava odpeljal nazaj, zaničevanje policije je bilo boljše od njene pozornosti.

Kmalu nato je imel srečanje, ki je bilo morda celo še neprijetnejše. Lotil se ga je namreč mož, ki je potiskal pred seboj voz z velikimi ročkami za mleko in ki bi bil nadvse rad zvedel, kaj je pod sivim prtom na Karlovem vozičku. Ni bilo domnevati, da bi imel isto pot kakor Karl, pa vendar mu je ostajal ob strani, naj je Karl delal še tako presenetljive obrate. Najprej se je zadovoljeval z vzkliki, kakor na primer »Ti moraš imeti pa težak tovor!« ali »Slabo si naložil, zgoraj bo nekaj padlo ven!« Pozneje pa je vprašal naravnost: »Kaj pa imaš pod prtom?« Karl je rekel: »Kaj ti mar?« Ker pa je to moža naredilo še radovednejšega, je Karl naposled rekel: »Jabolka so.« »Toliko jabolk!« je začudeno rekel mož in je ta vzklik neprenehoma ponavljal. »Saj to je obrano celo drevo,« je rekel potem. »No da,« je rekel Karl. Ampak bodisi, da mož Karlu ni verjel, ali da ga je hotel jeziti, šel je še dalj, začel je – vse med vožnjo – kakor v šali iztegovati roko proti prtu in si je naposled drznil celo pocukati zanj. Kaj je morala pretrpeti Brunelda! Iz obzirnosti do nje se Karl ni hotel spustiti z možem v prepir in je zapeljal v najbližji odprti vhod, kakor da je bil to njegov cilj. »Tu sem doma,« je rekel, »hvala za spremstvo,« Mož je začudeno obstal pred vhodom in gledal za Karlom, ta pa se je, ko je že moralo biti, mirno pripravljal, da bi peljal čez celo prvo dvorišče. Mož ni mogel več dvomiti, da pa bi še zadnjič ustregel svoji hudobiji, je pustil svoj voz, po prstih pritekel za Karlom in tako močno potegnil za prt, da bi bil skoraj razkril Bruneldin obraz. »Da bodo tvoja jabolka dobila zraka,« je rekel in stekel nazaj. Tudi to je Karl še mirno sprejel, ker ga je dokončno rešilo moža. Potem je zapeljal voziček v kot na dvorišču, kjer je stalo nekaj velikih, praznih zabojev, v njihovem zavetju je hotel Bruneldi pod prtom reči nekaj pomirjevalnih besed. Vendar ji je moral dolgo prigovarjati, zakaj bila je vsa v solzah in ga je čisto resno rotila, naj ostaneta ves dan tukaj, za zaboji, in se šele ponoči odpeljeta naprej. Morebiti je sam sploh ne bi bil mogel prepričati, kako zgrešeno bi bilo to, ko pa je na drugem koncu kupa zabojev nekdo z neznanskim hrupom, ki je odmeval po praznem dvorišču, zagnal na tla prazen zaboj, se je Brunelda tako ustrašila, da si ni upala reči nobene besede več, potegnila je prt čezse in bila verjetno srečna, ko se je Karl brž odločil in jo takoj odpeljal.

Ulice so zdaj vedno bolj oživljale, pozornost, ki jo je zbujal voziček, pa ni bila tako velika, kakor se je prej bal Karl. Morda bi bilo sploh pametnejše, če bi bil izbral drug čas za prevoz. Če bi bila taka vožnja spet potrebna, bi si jo Karl upal opraviti v opoldanskem času. Ne da bi ga bili kaj bolj nadlegovali, je naposled zavil v ozko, temno uličico, v kateri je bilo podjetje številka 25. Pred vrati je stal škileči upravitelj z uro v roki. »Ali vedno tako zamujaš?« je vprašal. »Bile so razne ovire,« je rekel Karl. »Te so, kakor je znano, vedno,« je dejal upravitelj. »V tej hiši pa ne veljajo. To si zapomni!« Takega govorjenja Karl skorajda ni več poslušal, vsakdo je izrabljal svojo moč in zmerjal nizkega. Če se je človek temu privadil, ni zvenelo nič drugače kakor enakomerno bitje ure. Pač pa ga je zdaj, ko je potisnil voziček v vežo, prestrašila umazanija, ki je vladala tukaj, čeprav jo je bil pričakoval. Ta umazanija, če jo je človek natančneje pogledal, ni bila prijemljiva. Kamnitna tla veže so bila skoraj čisto pometena, stenski omet ne prestar, umetne palme le malo zaprašene, in vendar je bilo vse mastno in odbijajoče, bilo je, kakor da so vse to slabo uporabljali in kakor da tega ne more popraviti nobena snažnost več. Karl je, kadar je kam prišel, rad premišljeval, kaj bi se tu dalo izboljšati, ne meneč se za morda brezkončno delo, ki bi ga to povzročilo. Tukaj pa ni vedel, kaj naj bi se storilo. Počasi je potegnil prt z Brunelde. »Dobrodošli, gospodična,« je sladkavo rekel upravitelj, ni bilo dvoma, da je Brunelda naredila dober vtis nanj. Brž ko je Brunelda to opazila, je znala to, kakor je Karl z zadovoljstvom videl, takoj izrabiti. Vsa bojazen zadnjih ur je izginila.

(2)

Na nekem uličnem vogalu je Karl zagledal lepak z naslednjim napisom:

»Na dirkališču v Claytonu sprejemamo danes od šestih zjutraj do polnoči osebje za gledališče v Oklahomi!

Veliko oklahomsko gledališče vas kliče! Kliče samo danes, samo enkrat! Kdor danes zamudi priložnost, jo zamudi za zmeraj! Kdor misli na svojo prihodnost, pripada nam! Vsak je dobrodošel! Kdor hoče postati umetnik, naj se priglasi! Mi smo gledališče, ki lahko uporabi vsakogar, vsakogar na svojem mestu! Kdor se je odločil za nas, temu takoj tukaj čestitamo! Vendar pohitite, da boste sprejeti do polnoči! Ob dvanajstih se vse zapre in se ne odpre več! Naj bo preklet, kdor nam ne verjame! Na pot v Clayton!«

Pred lepakom je stalo sicer veliko ljudi, vendar ni bilo videti, da bi jim bil kaj posebno všeč. Bilo je toliko lepakov, nihče jim ni več verjel. In ta lepak je bil še bolj neverjeten, kakor so po navadi lepaki. Predvsem pa je imel eno veliko napako, na njem ni bilo nobene besedice o plačilu. Kot bi bilo plačilo le malo omembe vredno, bi ga bil lepak gotovo omenil; tistega, kar bi bilo najbolj vabljivo, ne bi bil pozabil. Nihče ne bi hotel postati umetnik, vsak pa bi hotel biti plačan za svoje delo.

Za Karla pa je imel lepak vendarle nekaj močno vabljivega. »Vsak je dobrodošel,« je bilo rečeno. Vsak, torej tudi Karl. Vse, kar je naredil dotlej, je bilo pozabljeno, nihče mu ni hotel zaradi tega nič očitati. Sme se priglasiti na delo, ki ni sramota, h kateremu smejo celo javno vabiti! In prav tako javno obljubljajo, da bodo sprejeli tudi njega. On si ne želi nič boljšega, naposled bi hotel najti začetek za spodobno kariero, in tu se mu mogoče ponuja. Tudi če so vse velike besede, zapisane na lepaku, zlagane, tudi če je veliko oklahomsko gledališče majhen popotni cirkus, sprejemati hoče ljudi, to zadostuje. Karl ni še drugič bral lepaka, še enkrat pa je poiskal stavek: »Vsak je dobrodošel.«

Spočetka je pomislil na to, da bi šel peš v Clayton, vendar bi bile to tri ure naporne hoje, in potem bi morda prišel ravno pravi čas, da bi zvedel, da so vsa prosta mesta že zasedli. Po lepaku je bilo sicer število tistih, ki bi jih sprejeli, neomejeno, vendar so bile take ponudbe za službo vedno tako sestavljene. Karl je sprevidel, da se mora bodisi odpovedati službi ali se odpeljati. Preračunal je svoj denar, brez te vožnje bi mu zadostoval za osem dni, prestavljal je male novčiče sem in tja po dlani. Neki gospod, ki ga je opazoval, mu je potrkal po rami in rekel: »Veliko sreče pri vožnji v Clayton.« Karl je nemo prikimal in računal naprej. Vendar se je kmalu odločil, oddelil je denar, potreben za vožnjo, in stekel k podzemeljski železnici. Ko je izstopil v Claytonu, je takoj zaslišal bučanje mnogih trobent. To je bil neurejen hrup, trobente niso bile uglašene med seboj, brezobzirno so pihali vanje. Vendar to Karla ni motilo, saj mu je bilo v potrdilo, da je oklahomsko gledališče veliko podjetje. Ko pa je stopil iz postajnega poslopja in pregledal ves prostor pred seboj, je videl, da je vse še večje, kakor si je bil sploh mogel misliti, in ni mu hotelo v glavo, kako se more kako podjetje samo zato, da bi pridobilo osebje, spuščati v takšne stroške. Pred vhodom na dirkališče je bil postavljen dolg, nizek oder in na njem je nekaj sto žensk, oblečenih v angele, v belih haljah z velikimi perutnicami na hrbtu, pihalo v dolge, zlato bleščeče se trobente. Vendar niso stale na odru samem, vsaka je stala na posebnem podstavku, ki ga pa ni bilo videti, ker so ga dolge, plahutajoče pole angelske obleke povsem zagrinjale. Ker so bili podstavki zelo visoki, najbrž dva metra, so bile ženske postave videti velikanske, samo njihove male glave so nekoliko kazile učinek veličine, in tudi njihovi razpleteni lasje so viseli preveč na kratko in skoraj smešno med velike perutnice in ob straneh. Da stvar ne bi postala enolična, so uporabili podstavke najrazličnejših velikosti; nekatere ženske so bile čisto nizke, ne dosti čez naravno velikost, zraven njih pa so se druge vzpenjale v takšno višino, da bi se človeku zdele ogrožene od najmanjšega sunka vetra. In zdaj so vse te ženske trobile.

Poslušalcev ni bilo dosti. Kakih deset fantov, ki so bili v primerjavi s temi velikimi postavami majhni, je hodilo sem ter tja pred odrom in gledalo gor k ženskam. Kazali so drug drugemu na to ali ono, niso pa izgledali, da bi nameravali vstopiti in se priglasiti. Videti je bilo enega samega starejšega moža, stal je malo ob strani. Ta je bil takoj pripeljal s seboj tudi svojo ženo in otroka v otroškem vozičku. Žena je z eno roko držala voziček, z drugo se je opirala možu na ramo. Občudovala sta sicer prizor, vendar se je dalo videti, da sta razočarana. Najbrž sta tudi onadva pričakovala, da bosta dobila možnost za delo, to trobentanje pa ju je begalo.

S Karlom je bilo enako. Stopil je v moževo bližino, malo poslušal trobente in potem rekel: »Tu je vendar kraj, kjer sprejemajo za oklahomsko gledališče?«

»Tudi jaz sem mislil tako,« je rekel mož, »zdaj pa čakava že eno uro tukaj in ne slišiva nič drugega kakor trobente. Nikjer ni videti nobenega lepaka, nikjer nobenega klicarja, nikjer nikogar, ki bi človeku lahko dal kaka pojasnila.«

Karl je rekel: »Mogoče čakajo, da bi se zbralo več ljudi. Tu jih je res še zelo malo.«

»Mogoče,« je rekel mož, in spet sta molčala. V trušču trobent je bilo tudi težko kaj razumeti. Potem je žena nekaj zašepetala možu, ta je pokimal, in žena je takoj zaklicala Karlu: »Kaj ne bi mogli vi iti na dirkališče in vprašati, kje sprejemajo ljudi?«

»Bi,« je rekel Karl, »ampak moral bi iti čez oder, sredi med angeli.«

»Je to tako težko?« je vprašala žena.

Za Karla se ji je zdela pot lahka, svojega moža pa ni hotela poslati naprej.

»No dobro,« je rekel Karl, »pojdem.«

»Zelo ste ustrežljivi,« je rekla žena, in tako ona kakor njen mož sta Karlu stisnila roko.

Fantje so pritekli, da bi od blizu videli, kako se bo Karl povzpel na oder. Bilo je, kakor da ženske trobijo močneje, da bi pozdravile prvega, ki išče službo. Tiste pa, mimo katerih podstavkov je Karl ravno hodil, so celo odstavile trobente od ust in se nagnile vstran, da bi sledile njegovo pot. Na drugem koncu odra je Karl zagledal moža, ki je nemirno hodil sem ter tja in očitno samo čakal ljudi, da bi jim dal vsa pojasnila, ki bi si jih le mogli želeti. Karl je že hotel stopiti proti njemu, ko je zaslišal, da je nekdo nad njim zaklical njegovo ime.

»Karl!« je zaklical angel. Karl se je, ozrl gor in se od veselega presenečenja nasmejal. Bila je Fanny.

»Fanny!« je vzkliknil in ji pomahal z roko v pozdrav.

»Pridi no sem!« je zaklicala Fanny. »Saj menda ne boš tekel mimo mene!« In razgrnila je haljo, da se je pokazal podstavek in ozke stopnice, ki so držale gor.

»Ali je dovoljeno priti gor?« je vprašal Karl.

»Kdo nama bo prepovedal, da si seževa v roko!« je vzkliknila Fanny in se jezno ozrla naokoli, ali morda že kdo ne prihaja s prepovedjo. Karl pa je že stekel gor po stopnicah.

»Počasneje!« je vzkliknila Fanny. »Prevrnil se bo podstavek in midva z njim!« Vendar se ni nič zgodilo, Karl je srečno prišel do zadnje stopnice. »Le poglej,« je rekla Fanny, potem ko sta se pozdravila, »le poglej, kakšno delo sem dobila.«

»Saj je lepo,« je rekel Karl in se ogledoval. Vse ženske v bližini so ga bile že opazile in so se hihitale. »Ti si skoraj najvišja,« je rekel in iztegnil roko, da bi izmeril višino drugih.

»Videla sem te takoj,« je rekla Fanny, »ko si prišel s postaje, pa sem na žalost tukaj v zadnji vrsti, da me ni videti, poklicati te pa tudi nisem mogla. Sicer sem posebno glasno trobila, pa me nisi spoznal.«

»Saj vse slabo trobite,« je rekel Karl, »daj meni, da jaz zatrobim.«

»No seveda,« je rekla Fanny in mu podala trobento, »samo ne pokvari zbora, sicer me odslovijo.«

Karl je začel pihati, mislil je bil, da je to robato izdelana trobenta, namenjena samo za zbujanje hrupa, zdaj pa se je pokazalo, da je to glasbilo, s katerim se da izvesti skoraj vsaka tančina. Če so bila vsa ta glasbila take kakovosti, so jih tukaj hudo zlorabljali. Karl je, ne da bi se dal motiti hrupu drugih, na vso sapo zatrobil pesem, ki jo je bil nekoč slišal v neki krčmi. Bil je vesel, da je naletel na staro prijateljico in da ima tu prednost pred vsemi, da sme trobiti na trobento in bo morebiti kmalu mogel dobiti dobro službo. Veliko žensk je nehalo trobiti in ga poslušalo; ko je na lepem prenehal, je delovala komaj polovica trobent, šele polagoma je spet nastal celotni hrup.

»Saj ti si pa umetnik,« je rekla Fanny, ko ji je Karl spet podal trobento. »Daj se najeti za trobentača.«

»Kaj mar najemajo tudi moške?« je vprašal Karl.

»Da,« je rekla Fanny, »me trobimo po dve uri. Potem nas zamenjajo moški, ki so oblečeni kot vragi. Polovica trobi, polovica bobna. Zelo lepo je, kakor je sploh oprema zelo dragocena. Ali ni tudi naša obleka zelo lepa? Pa perutnice?« Pogledala je dol ob sebi.

»Ali misliš,« je vprašal Karl, »da bom tudi jaz še dobil službo?«

»Prav gotovo,« je rekla Fanny, »saj to je največje gledališče na svetu. Kako dobro je naneslo, da bova spet skupaj. To je sicer odvisno od tega, kakšno službo boš dobil. Bilo bi namreč tudi mogoče, da se sploh ne bova videla, čeprav bova nameščena tukaj.«

»Kaj je vse skupaj res tako veliko?« je vprašal Karl.

»To je največje gledališče na svetu,« je vnovič rekla Fanny, »sama ga sicer še nisem videla, več mojih kolegic, ki so že bile v Oklahomi, pa pravi, da je skoraj brezmejno.«

»Priglaša pa se malo ljudi,« je rekel Karl in pokazal dol na fante in na malo družino.

»To je res,« je rekla Fanny. »Ampak preudari, da najemamo ljudi po vseh mestih, da naša vabilna skupina kar naprej potuje, in da je še veliko takih skupin.«

»Kaj mar gledališče še ni odprto?« je vprašal Karl.

»O pač,« je rekla Fanny, »to je staro gledališče, pa ga kar naprej večajo.«

»Čudim se,« je dejal Karl, »da ne sili več ljudi vanj.«

»Da,« je rekla Fanny, »to je nenavadno.«

»Mogoče,« je rekel Karl, »ta potrata z angeli in s hudiči bolj ustrahuje, kakor da bi vabila.«

»Kako znaš to odkriti,« je rekla Fanny. »Pa bi bilo res mogoče. Povej to našemu vodji, mogoče mu lahko s tem koristiš.«

»Kje pa je?« je vprašal Karl.

»Na dirkališču,« je rekla Fanny, »na sodniški tribuni.«

»Tudi temu se čudim,« je rekel Karl, »zakaj pa sprejemajo ljudi na dirkališču?«

»Da,« je rekla Fanny, »povsod delamo največje priprave za največji naval. Na dirkališču je pač veliko prostora. In sprejemne pisarne so urejene v vseh stojnicah, kjer se sicer sklepajo stave. baje je dvesto različnih pisarn.«

»Ampak,« je vzkliknil Karl, »ali ima oklahomsko gledališče tako velike dohodke, da lahko vzdržuje takšne vabilne skupine?«

»Kaj pa je tega nam mar?« je rekla Fanny. »Ampak zdaj pojdi, Karl, da česa ne zamudiš, jaz moram tudi spet trobiti. Na vsak način poskusi dobiti mesto v tej skupini, in pridi mi takoj povedat. Misli na to, da bom zelo nemirno čakala sporočila.«

Stisnila mu je roko, ga opozorila, naj bo previden pri spuščanju, si spet vzdignila trobento k ustom, vendar ni začela trobiti, dokler ni videla Karla na varnem spodaj na podu. Karl je zagrnil haljo spet čez stopnice, kakor je bila poprej, Fanny mu je v zahvalo pokimala, in Karl je šel, preudarjajoč z raznih koncev to, kar je bil pravkar slišal, proti možu, ki je bil Karla že videl gori pri Fanny in se je bil približal podstavku, da bi ga počakal.

»Vi bi hoteli v službo k nam?« je vprašal mož. »Jaz sem personalni vodja te skupine in vam želim dobrodošlico.« Kakor iz vljudnosti je bil ves čas malo sklonjen naprej, poplesaval je, čeprav se ni premaknil z mesta, in se je igral z verižico pri uri.

»Hvala,« je rekel Karl, »bral sem lepak vaše družbe in se priglašam, kakor je tam zahtevano.«

»Zelo pravilno,« je odobravajoče rekel mož »na žalost tukaj vsak ne ravna tako pravilno.«

Karl je pomislil, da bi zdaj moža lahko opozoril na to, da pripomočki vabilne skupine morda ostajajo brez učinka ravno zato, ker so tako imenitni. Vendar tega ni rekel, saj mož sploh ni bil vodja skupine, in povrhu bi ne bilo posebno priporočljivo, če bi takoj predložil izboljšave, ko ga še sprejeli niso. Zato je rekel samo: »Zunaj čaka še nekdo, ki bi se tudi rad priglasil in je poslal mene samo naprej. Smem zdaj iti ponj?«

»Seveda,« je rekel mož, »kolikor več jih pride, toliko boljše.«

»Tudi ženo ima s seboj in majhnega otroka v vozičku. Naj prideta tudi tista dva?«

»Seveda,« je rekel mož in kakor da se je nasmehnil Karlovemu dvomu. »Vsi nam lahko koristijo.«

»Takoj se vrnem,« je rekel Karl in stekel spet nazaj na rob odra. Pomahal je zakoncema in zaklical, da smejo vsi priti. Pomagal je vzdigniti otroški voziček na oder, in potem so šli skupaj. Fantje, ki so to videli, so se posvetovali med seboj, potem so se počasi, obotavljajoč se do zadnjega trenutka, z rokami v žepih, povzpeli na oder in naposled sledili Karlu in družini. Ravno je prišlo iz postajnega poslopja podzemeljske železnice nekaj novih potnikov, ko so uzrli oder z angeli, so strme vzdignili roke. Vsekakor je bilo videti, da se bo zdaj vendarle začelo živahnejše potegovanje za službe. Karl je bil zelo vesel, da je prišel tako zgodaj, mogoče kot prvi, zakonca sta bila v strahu in sta zastavljala razna vprašanja o tem, ali imajo tu velike zahteve. Karl je dejal, da ne ve še nič določnega, da pa je zares dobil vtis, da sprejmejo vsakogar brez izjeme. Izrazil je mnenje, da se jim ni treba bati.

Personalni vodja jim je že prišel naproti, bil je zelo zadovoljen, da jih je prišlo toliko, mel si je roke, pozdravil vsakega posebej z rahlim priklonom in jih vse postavil v eno vrsto. Karl je bil prvi, za njim sta bila zakonca, in šele potem drugi. Ko so bili vsi postavljeni – fantje so se najprej prerivali in trajalo je nekaj časa, preden je med njimi nastal mir – je rekel personalni vodja, medtem ko so trobente utihnile: »Pozdravljam vas v imenu oklahomskega gledališča. Prišli ste zgodaj,« (pa je bilo že skoraj poldne), »gneča še ni velika, zato bodo formalnosti z vašim sprejemom kmalu opravljene. Seveda imate vsi pri sebi svoje osebne dokumente.« Fantje so takoj izvlekli nekakšne papirje iz žepov in mahali z njimi proti vodji osebja, zakonski mož je dregnil ženo, da je potegnila izpod pernice otroškega vozička cel sveženj papirjev. Karl papirjev ni imel. Ali naj bi bila to ovira pri njegovem sprejemu? Vsekakor je iz izkušnje vedel, da je take predpise lahko obiti, če je človek nekoliko odločen. To ni bilo neverjetno. Personalni vodja je pregledal vrsto, se zagotovil, da imajo vsi papirje, in ker je tudi Karl vzdignil roko, resda prazno, je domneval, da je tudi pri njem vse v redu.

»Dobro je,« je dejal potem vodja osebja in pomignil fantom, ki so hoteli, naj bi njihove izkaze takoj pregledal, »izkaze bodo pregledali v sprejemnih pisarnah. Kakor ste razbrali že z našega lepaka, lahko uporabimo vsakogar. Seveda pa moramo vedeti, kateri poklic je opravljal doslej, da ga moremo postaviti na pravo mesto, kjer bo mogel uporabljati svoje znanje.«

‘Saj to je gledališče,’ je dvomeče mislil Karl in zelo pazljivo poslušal.

»Zato smo,« je nadaljeval personalni vodja, »v stavarskih hišicah uredili sprejemne pisarne, po eno pisarno za vsako skupino poklicev. Vsak izmed vas mi bo torej povedal svoj poklic, družina v splošnem pripada sprejemni pisarni moža. Potem vas bom odpeljal k pisarnam, tam bodo najprej pregledali vaše izkaze, in potem bodo izvedenci preskusili vaše znanje, to bo čisto kratek preizkus, naj se nobeden ne boji. Tam boste potem tudi takoj sprejeti in boste dobili nadaljnja navodila. Torej začnimo. Prva pisarna tukaj je, kakor kaže že napis, namenjena inženirjem. Je morda med vami kak inženir?« Karl se je oglasil. Ravno zato ker nima papirjev, je mislil, si mora prizadevati, da se kar se da naglo odkriža vseh formalnosti, nekoliko pa je bil tudi upravičen priglasiti se, saj je nekoč hotel postati inženir. Ko pa so fantje videli, da se je priglasil Karl, so postali nevoščljivi in so se še sami priglasili; vsi so se priglasili. Personalni vodja se je iztegnil kvišku in rekel fantom: »Inženirji ste?« Tedaj so vsi počasi pobesili roke, Karl pa je vztrajal pri svoji začetni priglasitvi. Personalni vodja ga je sicer nejeverno gledal, zakaj Karl se mu je zdel preklavrno oblečen in tudi premlad, da bi mogel biti inženir, pa vendar ni rekel nič več, mogoče iz hvaležnosti, ker mu je Karl, vsaj po njegovem mnenju, pripeljal te prosilce za službo noter. Vabeče je samo pokazal proti pisarni, in Karl je odšel tja, personalni vodja pa se je obrnil k drugim.

V pisarni za inženirje sta ob dveh straneh pravokotnega pisalnika sedela dva gospoda in primerjala dva velika seznama, ki sta ležala pred njima. Eden je bral, drugi je v svojem seznamu podčrtaval prebrana imena. Ko je Karl s pozdravom stopil prednju, sta takoj odložila seznama in vzela v roke druge velike knjige in jih odprla.

Eden izmed njiju, ki je bil očitno samo pisar, je rekel: »Prosim za vaše osebne izkaze.«

»Na žalost jih nimam pri sebi,« je rekel Karl.

»Nima jih pri sebi,« je rekel pisar drugemu gospodu in odgovor takoj vpisal v svojo knjigo.

»Inženir ste?« je vprašal potem drugi, ki se je zdel vodja pisarne.

»Nisem še,« je naglo rekel Karl. »Ampak – .«

»Dovolj,« je rekel gospod še veliko hitreje, »potem ne spadate k nam. Upoštevajte, prosim, napis.« Karl je stisnil zobe in gospod je moral to opaziti, zakaj rekel je: »Nobenega razloga nimate, da bi se vznemirjali. Vse lahko uporabimo.« In pomignil je enemu izmed služabnikov, ki so brez dela hodili med pregradami: »Odpeljite tega gospoda k pisarni za ljudi s tehničnim znanjem.«

Služabnik je razumel ukaz dobesedno in prijel Karla za roko. Hodila sta med mnogimi barakami, v eni je Karl videl enega izmed fantov, ki je bil že sprejet in je gospodom zahvaljujoč se stiskal roko. V pisarni, v katero je služabnik pripeljal Karla, je bil potek, kakor je bil Karl pričakoval, podoben kakor v prvi pisarni. Le da so ga od tod, ko so slišali, da je bil hodil v srednjo šolo, poslali v pisarno za nekdanje srednješolce. Ko pa je Karl tam povedal, da je hodil v evropsko srednjo šolo, so tudi tam izjavili, da niso pristojni, in so ga dali odpeljati v pisarno za evropske srednješolce. To je bila baraka na skrajnem robu, ne samo manjša, temveč celo nižja od vseh drugih. Služabnik, ki ga je pripeljal tjakaj, je bil besen zaradi dolgega vodstva in mnogih odklonitev, katerih je moral biti po njegovem mnenju kriv samo Karl. Ni več čakal vprašanj, temveč je takoj odbežal. Ta pisarna je bila pač tudi zadnje pribežališče. Ko je Karl uzrl vodjo pisarne, se je skoraj ustrašil, tako je bil podoben nekemu profesorju, ki je verjetno še zdaj poučeval tam doma na realki. Podobna sta si bila, kakor se je takoj izkazalo, resda samo v posameznostih; ampak naočnikom, ki so počivali na širokem nosu, svetli polni bradi, negovani, da je bila paša očem, lahko upognjenemu hrbtu in vedno nepričakovano – oglašajočemu se močnemu glasu se je Karl še nekaj časa čudil. Na srečo mu tudi ni bilo treba paziti, zakaj tu je bil postopek preprostejši kot v drugih pisarnah. Tudi tu so sicer vpisali, da nima osebnih dokumentov, in vodja pisarne je imenoval to nedoumljivo zanikrnost, pisar, ki je imel tu glavno besedo, pa je to hitro popustil, in po nekaj kratkih vodjevih vprašanjih, ko se je vodja ravno pripravljal za neko večje vprašanje, je izjavil, da je Karl sprejet. Vodja se je z odprtimi usti obrnil proti pisarju, ta pa je zamahnil z roko v znamenje, da je končano in rekel: »Sprejet« in odločitev tudi takoj vpisal v knjigo. Pisar je očitno menil, da je že tako in tako sramotno, če si evropski srednješolec, da je mogoče brez premišljevanja verjeti vsakomur, ki to trdi o sebi. Karl za svojo osebo ni imel nič proti temu, šel je k njemu in se mu hotel zahvaliti. Stvar pa se je še malo zavlekla, ko sta ga zdaj vprašala po imenu. Karl ni takoj odgovoril, upiralo se mu je povedati pravo ime, da bi ga zapisali. Brž ko bo tukaj dobil tudi le najmanjšo službo in jo zadovoljivo opravljal lahko zvedo njegovo ime, zdaj pa ne; vse predolgo ga je bil zamolčeval, da naj bi ga zdaj izdal. Ker mu trenutno ni prišlo na misel nobeno drugo, je povedal ime, s katerim so ga klicali v njegovih zadnjih službah: »Negro.«

»Negro?« je vprašal vodja, zasukal glavo in se nakremžil, kakor da je Karl zdaj dosegel vrhunec neverjetnosti. Tudi pisar je Karla nekaj časa meril s pogledi, potem pa je ponovil »Negro« in vpisal ime.

»Saj menda niste zapisali Negro?« se je obregnil vodja nad njim.

»Da, Negro,« je mirno rekel pisar in zamahnil z roko, kakor da mora zdaj vodja poskrbeti za nadaljnje. Vodja se je tudi obvladal, vstal je in rekel: »Sprejeti ste torej za oklahomsko –«, naprej pa ni prišel, ničesar ni mogel storiti proti svoji vesti, usedel se je in rekel: »Njegovo ime ni Negro.«

Pisar je potegnil obrvi kvišku, vstal sam in rekel: »Potem vam torej jaz povem, da ste sprejeti za oklahomsko gledališče in da boste zdaj predstavljeni našemu vodji.«

Spet so poklicali nekega služabnika in ta je Karla odpeljal k sodniški tribuni.

Pod stopnicami je Karl zagledal otroški voziček, in zakonca sta tudi ravno prihajala dol, žena je imela otroka v naročju.

»Ste sprejeti?« je vprašal mož, bil je veliko živahnejši kakor poprej, tudi žena mu je s smehom gledala čez ramo. Ko je Karl odvrnil, da je bil ravno sprejet in da se gre predstavit, je rekel mož: »Potem vam čestitam. Tudi midva sva bila sprejeta. Kaže, da je to dobro podjetje, seveda pa se človek ne more takoj v vse vživeti, pa tako je povsod.« Rekli so si še »Nasvidenje«, in Karl se je začel vzpenjati na tribuno. Hodil je počasi, ker je izgledalo, da je mali prostor zgoraj prenapolnjen z ljudmi, in ni se hotel vsiljevati. Celo ustavil se je in pogledal čez veliko dirkališče, ki je na vseh straneh segalo tja do daljnih gozdov. Obšla ga je želja, da bi kdaj videl konjske dirke, v Ameriki ni imel še nobene priložnosti za to. V Evropi so ga nekoč kot majhnega otroka vzeli s seboj na neke dirke, vendar se ni mogel spomniti nič drugega, kakor da ga je mati vlačila sredi med mnogimi ljudmi, ki se niso hoteli razmakniti. Pravzaprav torej sploh še nikoli ni videl dirk. Za njim je začela brneti neka priprava, zasukal se je in zagledal na aparatu, s katerim pri dirkah razglašajo imena zmagovalcev, kako se je zdaj vzdigoval naslednji napis: »Trgovec Kalla z ženo in otrokom«. Tu so torej sporočali imena tistih, ki so bili sprejeti v pisarnah.

Po stopnicah navzdol je ravno priteklo nekaj gospodov, ki so se živahno pogovarjali med seboj, s svinčniki in z listi zapiskov v rokah, Karl se je stisnil k ograji, da jih je pustil mimo, in se povzpel gor, ker je bil zdaj tam prostor. V enem kotu ploščadi, ki so jo obdajale lesene ograje – vse skupaj je bilo podobno ravni strehi ozkega stolpa –, je sedel, iztegujoč roke vzdolž lesene ograje, gospod, ki je imel počez čez prsi obešen širok bel svilnat trak z napisom: »Vodja desete vabilne skupine oklahomskega gledališča«. Poleg njega je stal na mizici telefonski aparat, ki so ga gotovo tudi uporabljali pri dirkah, in po njem je vodja očitno še pred predstavitvijo zvedel vse potrebne podatke o posameznih prosilcih, saj Karla ni najprej sploh nič vprašal, temveč je rekel gospodu, ki je slonel zraven njega s prekrižanimi nogami, podpirajoč si brado z dlanjo: »Negro, evropski srednješolec.« In kakor da je Karl, ki se je globoko priklonil, s tem zanj opravil, je pogledal dol po stopnicah, ali ne prihaja še kdo. Ker pa nihče ni prišel, je včasih prisluhnil pogovoru drugega gospoda s Karlom, povečini pa je gledal po dirkališču in trkal s prsti po ograji. Ti nežni in vendar čvrsti, dolgi in naglo premikajoči se prsti so za nekaj časa pritegnili Karlovo pozornost, čeprav jo je moral močno posvečati drugemu gospodu.

»Ste bili brez službe?« je najprej vprašal ta gospod. To vprašanje je bilo kakor skoraj vsa druga vprašanja, ki jih je zastavil, zelo preprosto, povsem nedolžno, in povrhu odgovorov ni preizkušal z vmesnimi vprašanji; pa vendar jim je znal gospod z načinom, kako jih je izrekal s široko odprtimi očmi, kako je njihov učinek opazoval z naprej sklonjenim gornjim telesom, kako je odgovore sprejemal z glavo, pobešeno na prsi, in jih tu pa tam glasno ponovil, dati poseben pomen, ki ga človek sicer ni razumel, pač pa ga je slutil in bil zato previden in v zadregi. Dostikrat se je zgodilo, da je Karla imelo, da bi preklical izrečeni odgovor in ga nadomestil z drugim, ki bi bil mogoče sprejet z večjim odobravanjem, pa se je vendar še vedno zadržal, ker je vedel, kako slab vtis bi moralo narediti takšno omahovanje, in kako nepreračunljiv je povrhu povečini učinek odgovorov. Sicer pa se je zdelo, da je o njegovem sprejemu že odločeno, zavest o tem mu je dajala oporo.

Na vprašanje, ali je bil brez službe, je odgovoril s preprostim »Da«.

»Kje ste bili nazadnje nameščeni?« ga je vprašal gospod.

Karl je hotel že odgovoriti, kar je gospod vzdignil kazalec in rekel še enkrat: »Nazadnje!«

Karl je bil tudi prvo vprašanje že prav razumel, nehote je stresel z glavo, češ da ta zadnja pripomba samo moti, in odgovoril: »V neki pisarni.«

To je bila še resnica, če pa bi hotel gospod zvedeti kaj natančnejšega o vrsti te pisarne, bi se moral Karl zlagati. Vendar gospod tega ni storil, temveč je zastavil vprašanje, na katero se je dalo nadvse lahko odgovoriti čisto po resnici: »Ste bili tam zadovoljni?«

»Ne!« je vzkliknil Karl, toliko da mu ni segel v besedo. Ko se je ozrl vstran, je opazil, da se je vodja malo nasmehnil. Karl je obžaloval, da je bil njegov zadnji odgovor tako nepremišljen, vendar je bilo preveč vabljivo, zakričati ta ‘Ne’, saj si je med vsem svojim zadnjim službovanjem najbolj želel, da bi kdaj vstopil kak tuj delodajalec in mu postavil to vprašanje. Njegov odgovor pa bi mu lahko še drugače škodil, zakaj gospod bi zdaj lahko vprašal, zakaj ni bil zadovoljen. Namesto tega pa je vprašal: »Za kakšno mesto se čutite zmožni?« Bilo je mogoče, da je bila v tem vprašanju res nastavljena past, saj čemu je bilo sicer zastavljeno, ko je bil Karl vendar že sprejet kot igralec? Toda čeprav je to spoznal, se ni mogel prisiliti k izjavi, da se čuti posebno zmožnega za igralski poklic. Zato se je izognil vprašanju in rekel kljub nevarnosti, da se utegne zazdeti kljubovalen: »Bral sem lepak v mestu, in ker je bilo tam napisano, da lahko uporabite vsakogar, sem se priglasil.«

»To vemo,« je rekel gospod, pomolčal je in s tem pokazal, da vztraja pri svojem prejšnjem vprašanju.

»Bil sem sprejet kot igralec,« je obotavljivo rekel Karl, da bi pojasnil gospodu zadrego, v katero ga je spravilo zadnje vprašanje.

»To je res,« je dejal gospod in spet obmolknil.

»Ne,« je rekel Karl, in vse upanje, da je našel službo, se mu je zamajalo, »ne vem, ali sem primeren za igranje v gledališču. Vendar se hočem potruditi in skušal bom izpolniti vsa naročila.«

Gospod se je obrnil k vodju, oba sta pokimala, zdelo se je, da je Karl odgovoril prav, spet se je opogumil in zraven čakal naslednjega vprašanja. To se je glasilo: »Kaj ste hoteli spočetka študirati?«

Da bi vprašanje natančneje določil – temu gospodu je bilo vedno veliko do natančne določenosti –, je pristavil: »V Evropi, mislim.« Ob tem je odmaknil dlan od brade in nalahno zamahnil, kakor da hoče s tem hkrati nakazati, kako daleč je Evropa in kako brezpomembni so načrti, ki jih je kdo nekoč imel tam.

Karl je rekel: »Hotel sem postati inženir.« Ta odgovor se mu je sicer upiral, smešno je bilo ob popolni zavesti o tem, kakšna je bila njegova dosedanja kariera v Ameriki, tu oživljati stari spomin, da je nekoč želel postati inženir – bi bil to tudi v Evropi sploh kdaj postal? –, vendar ravno ni vedel nobenega drugega odgovora in je zato izrekel tega.

Gospod pa ga je vzel zares, kakor je vse jemal zares. »No,« je dejal, »inženir sicer ne morete takoj postati, mogoče pa bi vam začasno ustrezalo, če bi opravljali kaka nižja tehnična dela.«

»Gotovo,« je rekel Karl, bil je zelo zadovoljen, vedel je sicer, da bo, če sprejme to ponudbo, potisnjen iz igralskega stanu med tehnične delavce, vendar je zares mislil, da se bo mogel pri tem delu bolje izkazati. Sicer pa, to si je ponavljal vedno znova, ni šlo tako zelo za vrsto dela, temveč za to, da se sploh kje za stalno namesti.

»Pa ste dovolj krepki za težje delo?« je vprašal gospod.

»O da,« je rekel Karl.

Tedaj je gospod Karla povabil bliže k sebi in potipal njegov laket.

»To je krepak fant,« je rekel potem in potegnil Karla za laket k vodji. Vodja je z nasmehom pokimal, podal Karlu roko, ne da bi se sicer zravnal iz svoje lagodne drže, in rekel: »Potem smo torej opravili. V Oklahomi bodo vse še vnovič pregledali. Bodite v čast naši vabilni skupini!«

Karl se je priklonil v slovo, potem se je hotel posloviti še od drugega gospoda, ta pa se je že sprehajal gor in dol po ploščadi, obračajoč obraz kvišku, kakor da je njegovo delo popolnoma končano. Medtem ko se je Karl spuščal, se je ob stopnicah na razglasni tabli vzdignil napis: »Negro, tehnični delavec.« Ker je tukaj vse potekalo po redni poti, Karl ne bi bil več tako zelo obžaloval, ko bi bilo na tabli napisano njegovo resnično ime. Vse je bilo urejeno celo nadvse skrbno, zakaj ob znožju stopnic je Karla že čakal sluga, da mu je pritrdil trak na roko. Ko je Karl potem vzdignil roko, da bi videl, kaj je napisano na traku, je bilo tam čisto prav natisnjeno »tehnični delavec«.

Kamor koli naj bi že zdaj odpeljali Karla, najprej je vendarle hotel sporočiti Fanny, kako srečno se je vse izteklo. V svoje obžalovanje pa je od služabnika izvedel, da so angeli prav tako kakor vragi že odpotovali v naslednji ciljni kraj vabilne skupine, da tam razglasijo, da pride skupina drugi dan tja.

»Škoda,« je rekel Karl, to je bilo prvo razočaranje, ki ga je doživel v tem podjetju, »med angeli sem imel neko znanko.«

»Videli jo boste spet v Oklahomi,« je rekel služabnik, »zdaj pa pridite, zadnji ste.«

Vodil je Karla vzdolž zadnje strani odra, na katerem so prej stali angeli; zdaj so bili tam samo še prazni podstavki. Izkazalo pa se je, da Karlova domneva, češ da bi brez glasbe angelov prihajalo več ljudi iskat službo, ni bila pravilna, zakaj pred odrom zdaj sploh ni bilo več odraslih, samo nekaj otrok se je teplo za dolgo belo pero, ki je verjetno padlo iz kake angelske perutnice. Neki deček je držal pero v zrak, drugi otroci pa so mu skušali z eno roko potlačiti glavo, z drugo pa so segali po peresu.

Karl je pokazal na otroke, služabnik pa je rekel, ne da bi se ozrl tja: »Stopajte hitreje, zelo dolgo je trajalo, preden so vas sprejeli. Najbrž so imeli dvome?«

»Ne vem,« je začudeno rekel Karl, vendar tega sam ni verjel. Vedno, tudi ob najjasnejših okoliščinah, se je vendarle našel kdo, ki je hotel zbujati skrbi svojim soljudem. Sicer pa je Karl služabnikovo pripombo kmalu pozabil spričo prijaznega pogleda na veliko tribuno za gledalce, h kateri sta prišla zdaj. Na tej tribuni je bila namreč velika, dolga klop, pokrita z belim blagom, vsi sprejeti so sedeli, obračajoč hrbet dirkališču, na prvi klopi pod njo in se gostili. Vsi so bili veseli in razvneti, ravno ko se je Karl neopaženo kot zadnji usedel na klop, so mnogi vstali z vzdignjenimi kozarci, in nekdo je govoril zdravico vodji desete vabilne skupine, ki ga je imenoval »očeta nezaposlenih«. Nekdo je opozoril, da je vodja viden tudi od tod, in res se je sodniška tribuna z gospodom videla v ne preveliki oddaljenosti. Zdaj so vsi zamahnili s kozarci v tisto smer, tudi Karl je prijel kozarec, ki je stal pred njim, a naj so klicali še tako glasno in še tako zelo skušali pritegniti pozornost, nič ni kazalo na to, da bi bila gospoda na sodniški tribuni opazila pozdravljanje ali ga vsaj hotela opaziti. Vodja je slonel v kotu kakor poprej, in drugi gospod je stal zraven njega, podpirajoč si brado z dlanjo.

Malo razočarani so ljudje spet posedli, tu pa tam se je kateri še obrnil proti sodniški tribuni, kmalu nato pa so se ukvarjali samo še z obilno jedjo; okoli so nosili veliko perutnino, kakršne ni bil Karl še nikoli videl, z mnogimi vilicami v hrustljavo pečenem mesu, služabniki so vedno znova natakali vino – človek, sklonjen nad svoj krožnik, je to komaj opazil, in v čašo se je ulil curek črnega vina – in kdor se ni hotel udeleževati splošnega pomenka, si je mogel ogledovati slike s pogledi na oklahomsko gledališče, ki so bile naložene na enem koncu mize in naj bi šle iz roke v roko. Ljudje pa se niso dosti menili za slike, in tako se je zgodilo, da je do Karla, ki je bil zadnji, prišla le ena slika. Če je lahko sklepal po tej podobi, so morale biti vse zelo vredne ogleda. Ta podoba je predstavljala ložo predsednika Združenih držav. Na prvi pogled bi bil človek lahko mislil, da to ni loža, temveč oder, v tako širokem loku je ograja segala v prazni prostor. Ta ograja je bila v vseh svojih delih povsem zlata. Med stebrički, ki so bili kakor izrezani z najnatančnejšimi škarjami, so bili drug ob drugem pritrjeni medaljoni prejšnjih predsednikov, eden je imel nenavadno raven nos, štrleče ustnice in togo pobešene oči pod izbočenimi trepalnicami. Naokoli so k loži od strani in z višine prihajali svetlobni žarki; bela in vendar blaga svetloba je tako rekoč odgrinjala prednji del lože, medtem ko se je njeno ozadje kazalo kot temna, rdečkasto svetlikajoča se praznina za rdečim žametom, ki se je spuščal po vsem obrobju, napeljan z vrvcami, zguban z mnogimi odtenki. V tej loži si skoraj ni bilo mogoče predstavljati ljudi, tako mogočno je izgledala. Karl ni pozabil jesti, vendar je dostikrat pogledal podobo, ki si jo je bil položil zraven krožnika.

Naposled bi bil vendarle zelo rad videl vsaj še eno izmed drugih slik, sam pa le ni hotel ponjo, saj je neki služabnik držal roko na njih, in gotovo je bilo treba upoštevati zaporedje; skušal je torej samo pregledati mizo in ugotoviti, ali se morda le bliža še kaka slika. Tedaj je med obrazi, ki so se najgloblje sklanjali k jedi, začuden – spočetka tega sploh ni verjel – opazil dobro znan obraz: Giacomov. Takoj je stekel k njemu. »Giacomo!« je poklical.

Ta je bil plah kakor vedno, kadar je bil presenečen, vstal je od jedi, se zasukal v ozkem prostoru med klopema, si obrisal z dlanjo usta, potem pa je bil zelo vesel, da vidi Karla, poprosil ga je, naj se usede zraven njega, ali pa, se je ponudil, pride tja h Karlovemu prostoru; vse si bosta povedala in ostala za vedno skupaj. Karl ni maral motiti drugih, zato naj bi za zdaj vsak obdržal svoj prostor, jed bo kmalu pri kraju, in potem bosta seveda za vedno tovariša. Vendar je Karl le še ostal pri Giacomu, samo da ga je gledal. Kakšni spomini na minule čase! Kje je višja kuharica? Kaj počenja Therese? Giacomo se ni bil na zunaj skoraj nič spremenil, napoved višje kuharice, da bo moral v pol leta postati koščat Američan, se ni uresničila, bil je droben kakor poprej, lica so bila upadla kakor prej, čeprav so bila ta trenutek zaokrožena, ker je imel v ustih prevelik kos mesa, iz katerega je počasi vlačil odvečne kosti in jih potem metal na krožnik. Kakor je mogel Karl prebrati na njegovem traku na roki, tudi Giacomo ni bil sprejet kot igralec, temveč kot strežaj pri dvigalu, bilo je videti, da oklahomsko gledališče res lahko uporabi vsakogar!

Ker pa je bil Karl zatopljen ob pogledu na Giacoma, se predolgo ni vrnil na svoj prostor. Ravno se je hotel vrniti tja, ko je prišel vodja osebja, se postavil na eno izmed više stoječih klopi, zaploskal in imel kratek nagovor, med katerim je večina vstala, tiste, ki se niso mogli ločiti od jedi in so obsedeli, pa so drugi s sunki naposled tudi prisilili, da so se vzdignili.

»Upam,« je rekel vodja osebja, Karl je bil medtem že po prstih stekel nazaj na svoj prostor, »da ste bili z našo pogostitvijo ob sprejemu zadovoljni. Jedi naše vabilne skupine v splošnem hvalijo. Na žalost moram omizje že razpustiti, zakaj vlak, ki naj vas spravi v Oklahomo, odpelje čez pet minut. Vožnja je sicer dolga, vendar boste videli, da je za vas dobro poskrbljeno. Tu vam predstavljam gospoda, ki bo vodil vašo odpravo in ki mu morate biti poslušni.«

Suh, majhen gospod je splezal na klop, na kateri je stal personalni vodja, komaj da si je vzel čas za bežen priklon, že je takoj začel z iztegnjenimi živčnimi rokami kazati, kako naj se vsi zberejo, uredijo in se odpravijo. Vendar mu najprej niso sledili, zakaj tisti izmed druščine, ki je imel že prej neki govor, je udaril z dlanjo po mizi in začel daljši zahvalni govor, čeprav – Karl je postal ves nemiren – je bilo ravno povedano, da bo vlak kmalu odpeljal. Govornik pa se še celo za to, da ga tudi vodja osebja ne posluša, temveč daje vodji prevoza razna navodila, ni zmenil, zasnoval je svoj govor na široko, našteval vse jedi, ki so bile prišle na mizo, izrekel o vsaki svojo sodbo in potem končal, povzemajoč z vzklikom: »Spoštovana gospoda, tako se damo pridobiti!« Vsi razen nagovorjenega so se zasmejali, pa vendar je bila to bolj resnica kakor šala.

Sicer so se za ta govor pokorili s tem, da so morali zdaj v teku k železnici. To pa tudi ni bilo posebno težko, zakaj – Karl je to šele zdaj opazil – nobeden ni nosil nič prtljage; edina prtljaga je bil pravzaprav otroški voziček, ki ga je zdaj oče vozil na čelu skupine, da je poskakoval gor in dol kakor spuščen z vajeti. Kakšni sumljivi ljudje brez premoženja so se zbrali tukaj, in vendar so jih tako dobro sprejeli in varovali! In vodji prevoza so jih najbrž položili naravnost na srce. Zdaj je sam z eno roko prijel za vodilo otroškega vozička in vzdignil drugo, da bi spodbudil skupino, zdaj je bil zadaj za zadnjo vrsto in jo priganjal, zdaj je tekal ob straneh, upiral pogled v počasnejše posameznike v sredi in jim skušal s krilečimi rokami pokazati, kako naj tečejo.

Ko so prišli na postajo, je stal vlak že pripravljen. Ljudje na postaji so kazali drug drugemu na skupino, slišali so se vzkliki kot: »Vsi ti pripadajo oklahomskemu gledališču!«, gledališče je bilo menda znano dosti bolj, kakor je bil domneval Karl, seveda pa se ni bil nikoli menil za gledališke reči. Cel voz je bil namenjen posebej za skupino, vodja prevoza jih je bolj kot sprevodnik priganjal, naj vstopijo. Najprej je pogledal v vsak posamezni oddelek, tu pa tam kaj uredil, in šele potem je sam vstopil. Karl je slučajno dobil prostor pri oknu in potegnil Giacoma k sebi. Tako sta sedela tesno drug ob drugem in se pravzaprav oba veselila vožnje. V Ameriki nista bila še nikoli potovala tako brez skrbi. Ko je vlak odpeljal, sta pomahala z rokami skozi okno, fantje njima nasproti pa so se drezali s komolci, ker se jim je to zdelo smešno.

***

Vozili so se dva dni in dve noči. Šele zdaj je Karl razumel, kako velika je Amerika. Neutrudno je gledal skozi okno, in Giacomo se je tako dolgo tiščal z njim, dokler se niso fantje nasproti, ki so bili močno zaposleni s kartanjem, tega naveličali in mu prostovoljno dali prostor pri oknu. Karl se jim je zahvalil – Giacomova angleščina ni bila vsakomur razumljiva – in s časom so postali, kakor tudi ne more biti drugače med tovariši v oddelku, veliko prijaznejši, vendar je bila tudi njihova prijaznost dostikrat nadležna, ker so na primer vselej, ko jim je padla kaka karta na tla in so jo iskali po tleh, na vso moč ščipali Karla ali Giacoma v nogo. Giacomo je tedaj zavpil, vedno znova presenečen, in potegnil nogo kvišku, Karl je nekoč poskusil odgovoriti z brco, sicer pa je vse molče prenašal. Vse, kar se je dogajalo v tem malem oddelku, ki je bil tudi pri odprtem oknu vedno prenapolnjen z dimom, ni bilo nič v primerjavi s tistim, kar se je videlo zunaj.

Prvi dan so se vozili skozi visoko gorovje. Modrikasto črne kamnitne gmote so segale v ostrih klinih prav do vlaka, človek se je nagnil skoz okno in zaman iskal njihove vrhove, odpirale so se temne, ozke, raztrgane doline, človek je s prstom opisoval smer, v katero so se izgubljale, prihajale so široke gorske reke, ki so hitele kakor veliki valovi po gričevnatem ozemlju pod seboj in nosile v sebi tisoče majhnih penastih valčkov, zaganjale so se pod mostove, čez katere je vozil vlak, in so bile tako blizu, da je obraz drgetal od diha njihovega hladu.

UREDNIŠKA OPOMBA

Pričujoča izdaja romanesknega fragmenta Amerika (Kafkov prvotni naslov romana se glasi Der Verschollene, Izginuli) se naslanja na kritično izdajo del Franza Kafke, ki je izšla pri založbi Fischer (Franz Kafka: Kritische Ausgabe in 15 Bänden. Fischer, Frankfurt ob Majni, 2002).

Kafka je na romanu Amerika delal med letoma 1912 in 1914 in ga ni nikoli dokončal. Za časa življenja je samostojno objavil le prvo poglavje pod naslovom Kurjač, pri čemer je vztrajal na podnaslovu fragment. Fragment Kurjač je v novem prevodu Štefana Vevarja uvrščen tudi v našo izdajo Franz Kafka v enajstih knjigah (Franz Kafka: Preobrazba in druge zgodbe. Skice - črtice - novele I. Študentska založba, Ljubljana, 2008).

Po avtorjevi smrti je Max Brod, urednik Kafkove zapuščine, leta 1927 izdal roman pod naslovom Amerika. Brodov naslov, ki se je oprijel tudi v kontekstu recepcije Kafkovih del, smo obdržali tudi v pričujoči izdaji, ki pa se tekstovno razlikuje od Brodove. Brod si je namreč dovolil manjše kompozicijske posege v želji čim bolj zaokrožiti nedokončan rokopis.

Pričujoči prevod Janeza Gradišnika je prvič izšel pri založbi Obzorja leta 1969 in je bil za to izdajo skrbno pregledan in dopolnjen.

Franz Kafka AMERIKA

prevedel Janez Gradišnik

Zbirka eBeletrina * Korekture: Tanja Petrič, Jerneja Zajc * Oblikovanje naslovnice: Andreja Brulc * Tehnični urednik: Marko Hercog * Izdajatelj: Študentska založba, Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana, www.zalozba.org; Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani; Za založbo: Tomaž Gerdina * Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS * Ljubljana 2013 * © Študentska založba 2013

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: www.zalozba.org

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.112.2(436)-311.2(0.034.2)

KAFKA, Franz

Amerika [Elektronski vir] / Franz Kafka ; prevedel Janez

Gradišnik. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2013. -

(Zbirka eBeletrina)

ISBN 978-961-242-605-7 (ePub)

267474432