CIP – Kataložni zapis o publikaciji

Univerzitetna Knjižnica Maribor

821.163.6-311.6

Vladimir Bartol, Alamut; spremna beseda Vl. Bartol; za elektronsko objavo uredila Helena Grandovec; računalniško obdelal Zvone Štor; izdala Večerova založba Ruslica, 2005; za založbo Marko Tišma.

ISBN 961-6559-11-7

COBISS.SI – ID 54998273

© Založba Sanje. Vse pravice pridržane.

© Za dajanje na voljo javnosti (internet): Večer d. d., 2004. Vse pravice pridržane.

Vladimir Bartol

Alamut

Nič ni resnično, vse je dovoljeno

Vrhovni izrek izmailcev

Omnia in numero et mensura

PRVO POGLAVJE

Sredi pomladi leta tisočdvaindevetdesetega se je vlekla po stari poti vojska, ki pelje iz Samarkanda in Buhare skozi severni Horasan in se potem vije ob vznožju elbruškega gorovja, precejšnja karavana. Ko se je začel tajati sneg, je zapustila Buharo in je bila zdaj že nekaj tednov na poti. Gonjači so vihteli biče in hripavo vpili na živino, ki je bila že močno izčrpana. V dolgi vrsti so drug za drugim stopali velblodi, mezgi in turkestanske dvogrbe kamele ter vdano prenašali svoj tovor. Na nizkih, kosmatih konjičih je jezdilo oboroženo spremstvo in se napol zdolgočaseno, napol hrepeneče oziralo proti dolgi verigi gora, ki je začela vstajati na obzorju. Naveličano je bilo počasne ježe in je komaj čakalo, da bi prišlo do cilja. Zmerom bliže so prihajali zasneženemu stožcu Demavenda, dokler jim ga ni zakrilo predgorje, ob katerem je vodila pot. Zavel je svež gorski zrak in poživil čez dan ljudi in živino. Toda noči so bile ledeno mrzle in moštvo in gonjači so se godrnjaje trli okrog ognjev.

Na eni izmed kamel je bila med njeni dve grbi pritrjena majhna, kletki podobna uta. Od časa do časa je drobna roka odgrnila zaveso na okencu in skozenj je pogledal plah dekliški obrazek. Velike, od solz zardele oči so gledale po ljudeh, kot da bi iskale pri njih odgovor na težko vprašanje, ki jo je mučilo vso pot: kam jo peljejo in kaj nameravajo z njo. Toda nihče se ni menil zanjo. Samo vodja karavane, mrk petdesetleten mož v ohlapni arabski halji in z mogočnim belim turbanom na glavi, je nejevoljno trenil z očmi, če jo je zagledal pri odprtinici. Ob taki priliki je hitro spet potegnila zaveso ob okencu in se potuhnila v notranjost kletke. Odkar so jo bili v Buhari odkupili njenemu gospodarju, je živela napol v smrtnem strahu, napol v grozničavi radovednosti, kakšna usoda jo bo doletela.

Nekega dne, ko so bili prejezdili dobršen kos poti, se je usula raz pobočje, ki je bilo ob njihovi desnici, tropa jezdecev in jim prestregla prehod. Živali, ki so bile na čelu karavane, so same po sebi obstale. Vodja in spremstvo so potegnili za težke krive sablje in se razporedili za naskok. Od napadalcev se je odločil mož na nizkem rjavem konju in se toliko približal karavani, da se je mogel slišati njegov glas. Zaklical je geslo in prejel odziv od vodja karavane. Moža sta si pohitela naproti, se vljudno pozdravila in potem je nova četa prevzela vodstvo. Karavana je zavila s poti med grmičevje in se ni ustavila vse tja do polovice noči. Naposled so se utaborili sredi male kotline, kamor je bilo slišati daljno bobnenje gorskega hudournika. Zakurili so ognje, na hitrico nekaj použili in potem so zaspali kakor ubiti.

Ko se je zazorilo, so bili spet na nogah. Vodja karavane je stopil k uti, ki so jo bili gonjači ponoči odpeli z velbloda in jo položili na tla, odgrnil zaveso in z osornim glasom zaklical:

"Halima!"

Plahi obrazek se je prikazal pri okencu, potem so se odprla nizka, tesna vratca. Trda roka je pograbila deklico za zapestje in jo potegnila iz ute.

Halima se je tresla po vsem telesu. "Zdaj je po meni," je pomislila. Poveljnik tujcev, ki so se bili prejšnjega dne pridružili karavani, je držal črno obvezo v rokah. Vodja karavane mu je pomignil in mož je, ne da bi spregovoril, položil deklici ruto čez oči in ji jo je na temenu čvrsto zavezal. Potem je zajahal konja, potegnil deklico k sebi v sedlo in jo zakril s svojo široko haljo. Z vodjem karavane sta izmenjala nekaj besed. Nato je pognal konja v dir. Halima se je stisnila v majhen kupček in se strahoma privila k jezdecu.

Zmerom bliže je bilo slišati šumenje hudournika. Nekje so obstali in jezdec se je z nekom na kratko pogovoril. Potem je spet spodbodel konja. Toda zdaj je jezdil počasneje in oprezneje in Halimi se je zdelo, da mora biti pot zelo tesna in da mora peljati tik ob gorskem potoku. Hladno je zavelo iz globine in groza ji je ponovno stisnila srce.

Spet so obstali. Halima je slišala kričanje in rožljanje, in ko so znova prešli v dir, je pod kopiti zamolklo zabobnelo. Prejezdila sta bila most čez hudournik.

Kar je prišlo potem, se ji je zdelo kot pošastne sanje. Slišala je krik in vik, kot da bi se prepirala cela vojska mož. Jezdec je razjahal, ne da bi jo izmotal iz svoje halje. Pohitel je z njo zdaj po ravnem, zdaj po nekih stopnicah, dokler se ji ni zazdelo, da se je okrog nje močno stemnilo. Nenadoma je odgrnil haljo in Halima je začutila, kako so jo pograbile druge roke. Stresla se je skoraj v predsmrtni grozi. Človek, ki jo je bil prevzel jezdecu, se je komaj slišno zahahljal. Odhitel je z njo po nekakšnem hodniku. Nenadoma jo je objel čuden hlad, kot da bi prišla v podzemeljsko klet. Poskušala je, da bi ničesar ne mislila. Toda ni se ji posrečilo. Zdelo se ji je, da prihaja zmerom bliže zadnjemu in najstra-šnejšemu trenutku.

Mož, ki jo je držal v naročju, je začel z eno roko tipati po steni. Dotipal se je nekega predmeta in z njim krepko zamahnil. Glasno je odjeknil udarec po pokrivači.

Halima je vrisnila in se skušala iztrgati možu iz rok. Ta pa se je posmejal in rekel skoraj ljubeznivo:

"Ne tuli, pavijanček! Nihče te ne bo odrl."

Zaškripalo je železje in Halima je videla skozi obvezo na očeh, da se je spet začelo svetlikati. "V ječo me bodo vrgli," je pomislila. Pod njo je zabobnelo vodovje. Zadržala je sapo.

Slišala je cepetanje bosih nog. Nekdo je pristopil in mož, ki jo je držal, jo je prepustil prišlecu.

"Tu jo imaš, Adi," je dejal.

Roke, ki so jo zdaj sprejele, so bile silne kakor levje šape in čisto gole. Tudi po prsih je moral biti gol. Čutila je to, ko jo je dvignil k sebi. Biti je moral pravi velikan.

Halima se je vdala v usodo. Brezvoljno je spremljala, kar se je poslej dogajalo z njo. Mož je stekel z njo čez nekakšen prožen mostiček, ki se je neprijetno zibal pod njuno težo. Potem so zaškripala pod njegovimi nogami tla, kot da bi bila posuta z drobnimi kamenčki. Čutila je prijetno toploto sončnih žarkov, njihova svetloba je prodirala skozi obvezo na njenih očeh. Nenadoma je od nekod zavel vonj po svežem zelenju in po cve-tlicah.

Mož je skočil z deklico vred v čoln, ki se je močno zagugal. Halima je kriknila in se krčevito oprijela velikana. Zasmejal se je z visokim, skoraj otroškim glasom in prijazno dejal:

"Ne boj se, ljubka gazelica. Tja prek te popeljem in potem sva na cilju… Tu, sédi!"

Položil jo je na udoben sedež in se uprl v vesla.

Bilo ji je, kot da sliši od daleč smeh, vesel dekliški smeh. Prisluhnila je. Ne, ni se motila. Že je razločevala posamezne glasove. Kamen se ji je odvalil od srca. Kjer so tako veseli ljudje, tam je morda ne bo čakalo nič hudega.

Čoln je pritisnil ob breg. Mož je vzel deklico na roke in prestopil z njo na trdna tla. Ponesel jo je nekaj korakov navkreber in jo tam postavil na noge. Glasen vrišč ju je objel in Halima je zaslišala cepetanje številnih bližajočih se sandal. Velikan se je zasmejal in zaklical:

"Tu jo imate!"

Potem se je vrnil k čolnu in odveslal.

Ena izmed deklet je stopila k Halimi, da bi ji snela obvezo z oči. Druge so se medtem pogovarjale med seboj.

"Kako je drobcena," je dejala prva.

Druga je dodala:

"In kako še mlada. Pravi otrok."

"Glejte, kako je mršava," je pripomnila tretja. "Gotovo jo je pot tako zdelala."

"Visoka in tenka je kakor cipresa."

Obveza je zdrknila Halimi raz oči. Ostrmela je. Sami vrtovi v prvem pomladnem cvetju so se razprostirali okrog nje. Deklice, ki so jo obkrožale, so bile lepe kot hurije. Med vsemi najlepša je bila tista, ki ji je bila snela obvezo.

"Kje pa sem?" je vprašala s plahim glaskom.

Deklice so se zasmejale, kot da bi jih njena plahost zabavala. Kri ji je udarila v lica. Toda lepotica, ki jo je bila rešila obveze, jo je nežno objela čez pas in rekla:

"Ne boj se, ljubi otrok. Pri dobrih ljudeh si."

Njen glas je bil pokroviteljsko topel. Halima se je stisnila k njej in neumne misli so ji začele rojiti po glavi. "Morda pa sem prišla h kakšnemu kralju?" je menila sama pri sebi.

Peljale so jo po stezi, ki je bila posuta z okroglimi belimi kamenčki. Na levi in desni so bile pravilno razporejene grede, na katerih so cveteli tulipani in hijacinte najrazličnejših velikosti in barv. Nekateri tulipani so bili ognjeno rumeni, drugi živordeči ali vijoličasti, tretji spet raznopisani in marogasti. Hijacinte so bile bele in bledorožnate, svetlo- in temnoplave, lila in svetlorumene. Nekatere med njimi so bile nežne in prosojne, kakor da so iz stekla. Vijolice in trobentice so rasle ob robeh. Drugod spet so brstele perunike in narcise. Sem ter tja je odpirala prve cvetove razkošna bela lilija. Omamen vonj je nasičeval ozračje.

Halima se je čudila.

Šle so mimo nasadov vrtnic. Grmičje je bilo skrbno obrezano in na vejicah so bili videti debeli popki, iz katerih so ponekod že silili rdeči, beli in rumeni cveti.

Steza jih je dalje vodila skozi gosto grmičje granatnih jabolk, ki je bilo posuto z rdečimi cveti. Potem so se vrstile citrone in breskve. Prišle so v sadovnjake, kjer so cveteli mandeljni in kutine, jabolka in hruške.

Halimi so se širile oči.

"Kako ti je ime, mala?" jo je vprašala ena izmed deklet.

"Halima," je skoraj neslišno šepnila.

Zasmejale so se. Halimi toliko da niso privrele solze iz oči.

"Ne smejte se, grde opice!" jih je oštela Halimina pokroviteljica. "Pustite punčko pri miru, da pride do sape. Trudna je in vsa zbegana."

Halimi pa je rekla:

"Ne zameri jim njihove razposajenosti. Mlade so in vesele, in ko jih boš bolje spoznala, boš videla, da niso hudobne. Še prav rade te bodo imele."

Prišle so v gaj samih cipres. Halima je slišala žuborenje vode, ki je prihajalo od vseh strani. Od daleč nekje je zamolklo bobnelo, kakor bi drvel hudournik in se spuščal v slap. Skozi drevesa se je zasvetlikalo. Halima je zvedavo pogledala. Kmalu je začela razločevati gradič, ki se je belil v sončnih žarkih sredi obsežne jase. Pred njim je bil okrogel ribnik z živim vodometom. Tu so obstale in Halima se je razgledala okrog sebe.

Od vseh strani jih je obdajalo visoko gorovje. Sonce se je upiralo v skalnate strmine in razsvetljevalo zasnežene grebene. Pogledala je v smer, od koder so prihajali. Velika skala, podobna gori, je bila kakor hotŽ zavaljena na konec doline, v kateri so bili vrtovi, med dvoje strmin, ki sta tvorili sotesko. Na skali se je belila, obžarjena od jutranjega sonca, mogočna utrdba.

"Kaj je to?" je boječe vprašala in pokazala z roko na obzidje, na katerega krajeh sta molela kvišku dva visoka stolpa.

Njena pokroviteljica ji je odgovorila:

"Za vprašanja bo pozneje časa dovolj. Trudna si in najprej te bomo okopali, nasitili in ti dali počitek."

Polagoma se je Halima otresla strahu in začela radovedno motriti svoje spremljevalke. Zdelo se ji je, da so druga od druge ljubkejše in lepše napravljene. Pri hoji je pošumevala svila njihovih širokih hlač. Skoraj vsaka je imela svojo barvo, ki se ji je najbolje prilegala. Tesni modrci so bili razkošno vezeni in okrašeni z zlatimi zaponkami, v katere so bili vdelani dragulji. Izpod njih so gledale svetle ali živo barvane srajce iz najtanjše svile. Okrog rok so nosile bogate zapestnice in okrog vratu ogrlice iz biserov ali koral. Nekatere so hodile razoglave, druge so imele okrog glave ovito ruto v obliki majhnega turbana. Sandale so bile umetelno izrezljane iz barvastega usnja.

Halima je pogledala svojo bornost in sram jo je bilo.

"Mogoče, da so se mi prej zaradi tega tako smejale," je pomislila.

Približale so se gradiču. Bil je okrogle oblike in krog in krog je vodilo do njega nizko stopnišče iz belega kamna. Številni stebri so nosili streho kot pri kakšnem starodavnem svetišču.

Iz gradiča je stopila postarana ženska. Bila je suha in dolga kot prekla in nosila se je pokonci in nekako ošabno. Bila je temne polti in močno upadlih lic. V njenih velikih temnih očeh je bilo nekaj vročičnega in njene tenke ustnice so bile stisnjene, da so zbujale občutek strogosti in trdote. Izza nje je pritekla nekakšna rumenkasta mačka, ki pa je bila izredno velika in je imela nenavadno visoke noge. Zagledala se je v Halimo in sovražno zaprhala.

Halima je kriknila od strahu in se stisnila k svoji pokroviteljici. Ta jo je skušala potolažiti. Rekla ji je:

"Ne boj se našega Ahrimana. To je sicer pravi gepard, toda krotak je kakor jagnje in ne naredi nikomur ničesar. Ko se te bo privadil, bosta še dobra prijatelja."

Poklicala je žival k sebi in jo trdo prijela za ovratnico. Prigovarjala ji je, dokler ni nehala renčati in kazati zob. Potem je dejala Halimi:

"Vidiš, précej je bolj krotak. Ko se boš preoblekla, bo že čisto domač. Zdaj pa ga lepo pobožaj, da se te bo privadil. Le nič se ne boj. Saj ga trdno držim."

Halima je premagala prvi strah. Prav od daleč se je stegnila naprej, se prijela z levico za koleno, z desnico pa je čisto nalahno pobožala geparda po hrbtu. Žival ga je ukrivila kakor prava mačka in prijazno zarenčala. Halima je naglo odskočila, potem pa se je z dekleti vred zasmejala.

"Kdo je ta plašljiva opica, Mirjam?" je vprašala starka njeno pokroviteljico, prebadajoč Halimo z očmi.

"Adi mi jo je izročil, Apama. Prav boječa je še in ime ji je Halima."

Starka je stopila k Halimi, jo pomerila od temena do nog in jo otipala, kot otipuje kupec konja.

"Morda ne bo tako zanič. Samo napitati jo bo treba, da ne bo taka trlica."

Potem je dodala z nekim posebnim srdom:

"In ona skopljena zamorska žival ti jo je izročila, praviš? Torej jo je imela v svojih rokah?! O ta pokvečena gnusoba! Da le more imeti Seiduna tolikšno zaupanje vanj!"

"Adi je izvršil samo svojo dolžnost, Apama," jo je zavrnila Mirjam. "Zdaj pojdimo in poskrbimo za tega otroka."

Prijela je Halimo pod roko, držeč z drugo še zmerom geparda za ovratnico. Potegnila je oba za seboj po stopnišču v poslopje. Deklice so jima sledile.

Prišle so v visok hodnik, ki je vodil krog in krog poslopja. Stene so bile iz brušenega marmorja, da so se v njih zrcalili predmeti kakor v ogledalu. Koraki so zamirali v razkošni preprogi. Pri enem izmed številnih izhodov je Mirjam izpustila geparda. Odskakljal je na svojih visokih nogah kakor pes, zvedavo se ozirajoč s svojo ljubko mačjo glavico po Halimi, ki si je zdaj končno oddahnila.

Zavili sta skozi nov, prečen hodnik in stopili v okroglo, visoko obokano dvorano. Halima je vrisnila od začudenja. Tolikšne lepote še v sanjah ni bila slutila. Svetloba je lila skozi stekleno streho, ki je bila sestavljena iz posameznih kosov v živih mavričnih barvah. Vijoličasti, plavi, zeleni, rumeni, rdeči in bledi prameni so se usipali v okrogel bazen, v katerem je nalahno pljuskala voda, ki jo je vznemirjal neviden dotok. Pisane barve so se igračkale na njeni površini, se razlivale dalje po tleh in nepremično obstale na ležiščih ob steni, pred katerimi in po katerih so bile razprostrte umetelno vezene blazine.

Halima je obstala pri vhodu z razprtimi očmi in odprtimi usti. Mirjam jo je gledala in se tiho muzala. Sklonila se je nad bazen in potopila roko v vodo.

"Prav prijetno topla je," je dejala. Velela je dekletom, ki so prišle za njima, naj pripravijo vse potrebno za kopel. Potem je začela slačiti Halimo.

Halimo je bilo sram pred dekleti. Skrila se je za Mirjam in povesila oči. Deklice so jo zvedavo ogledovale in se polglasno hihitale.

"Ven, grdobe!" jih je napodila Mirjam. Takoj so ubogale in odšle.

Mirjam je zavezala Halimi lase na temenu v šop, da bi se ne zmočili, in jo potem potopila v bazen. Dobro jo je odrgnila in umila. Nato jo je potegnila iz vode in jo krepko otrla z mehko brisačo. Dala ji je svileno srajco in ji velela, naj se obleče v široke hlače, ki so jih bila pripravila dekleta. Izročila ji je lep modrček, ki pa je bil preširok, in jo potem oblekla v pisano suknjo, ki ji je segala do kolen.

"Za danes se moraš zadovoljiti z mojimi oblačili," je dejala. "Toda kmalu ti bomo urezale nova po tvoji meri in videla boš, da boš z njimi zadovoljna."

Posadila jo je na ležišče in ji podložila kup blazin.

"Tu se malo odpočij, jaz pa pogledam, kaj so pripravile deklice, da ti bo teknilo," je dejala.

Pobožala jo je z mehko, rožnato roko po licu. Tisti trenutek sta obe začutili, da se imata radi. Halima je naglo, nagonsko poljubila nežne prste svoje pokroviteljice. Mirjam jo je na videz hudo pogledala, toda Halima je čutila, da ji ni zamerila. Blaženo se je nasmehnila.

Komaj je Mirjam odšla, je Halimo premagala utrujenost. Zaprla je oči. Še se je skušala upreti spancu. Potem si je rekla: "Saj bom takoj spet pogledala." A že je trdno zaspala.

Ko se je prebudila, sprva ni vedela, niti kje je niti kaj je z njo. Odgrnila je odejo, s katero so jo bile deklice pokrile, ko je spala, da bi je ne zeblo, in sedla na rob ležišča. Pomela si je oči in potem strmela v prijazne obraze mladenk, ki so bili ožarjeni od raznobarvne svetlobe. Bilo je že pozno popoldne. Mirjam je pokleknila poleg nje na blazino in ji ponudila skledo mrzlega mleka. Halima jo je prijela in jo hlastno izpraznila.

Mirjam ji je iz pisanega vrča znova nalila mleka in spet ga je Halima v dušku popila.

Približala se ji je temnopolta deklica in ji ponudila na pozlačenem podnosu najrazličnejših slaščic, pripravljenih iz žita, medu in sadja. Vse, kar je videla Halima pred seboj, je použila.

"Kako je lačna, sirota," je dejala ena izmed deklic.

Druga je pripomnila:

"In kako je bleda."

"Dajmo ji na lice in na ustnice rdečila," je predlagala krasna plavolaska.

"Otrok se mora najprej najesti," jo je zavrnila Mirjam. Obrnila se je k črnki, ki je držala zlati podnos v rokah, in ji velela:

"Olupi ji banano ali pomarančo, Sara."

Potem je vprašala Halimo:

"Kateri sadež ti je ljubši, dragi otrok?"

"Nobenega ne poznam. Najrajši bi pokusila oba."

Deklice so se zasmejale. Tudi Halima se je smehljala, ko ji je Sara ponudila banan in pomaranč.

Končno je le začela omagovati od toliko dobrot. Oblizala si je prste in dejala:

"Tako dobro se mi še nikoli ni godilo."

Deklice so bruhnile v vesel smeh. Celo Mirjam je nakodrala ustnice in potapljala Halimo po licu. Halima je čutila, kako ji je spet zaplala kri v žilah. Oči so se ji zasvetile, postala je dobre volje in se začela zaupljivo razgovarjati.

Deklice so posedle okrog nje, ta vezoč, ona šivajoč, in jo začele izpraševati. Medtem ji je bila Mirjam potisnila kovinsko zrcalce v roke in ji začela barvati lica in ustnice z rdečilom, obrvi in trepalke pa s črnilom.

"Ime ti je torej Halima," je dejala plavolaska, ki je bila predlagala, naj ji dajo rdečila na lica. "A mene kličejo Zajnab."

"Zajnab je lepo ime," je priznavajoče menila Halima.

Spet so se zasmejale.

"A od kod prihajaš?" jo je vprašala črnka, ki so jo imenovale Saro.

"Iz Buhare."

"Jaz sem tudi prišla od tam," je pripomnila lepotica okroglega, luni podobnega obraza in polnih udov. Imela je oblo, prikupno bradico in tople, žametne oči. "Ime mi je Fatima. Kdo je bil tvoj prejšnji gospodar?"

Halima je hotela odgovoriti, toda Mirjam, ki ji je pravkar barvala ustnice, jo je zadržala:

"Zdaj za trenutek počakaj, ve je pa ne motite."

Halima ji je brž poljubila konce prstov.

"Mir, grda punčka!" jo je pokarala. Toda ni se ji prav posrečilo, da bi grdo pogledala, in Halima je prav dobro čutila, da si je pridobila splošno naklonjenost. Kar plavala je v zadovoljstvu.

"Kdo da je bil moj prejšnji gospodar?" je povzela, ko ji je bila Mirjam nardečila ustnice. Samovšečno se je ogledovala v zrcalu in nadaljevala:

"Trgovec Ali, star in dober mož."

"Zakaj te je prodal, če je bil dober?" je vprašala Zajnab.

"Siromak je bil. Čisto je obubožal. Niti kaj jesti nismo imeli več. Imel je dve hčeri, toda snubci so ga ociganili zanju. Nič mu niso plačali. Tudi sina je imel. Toda izginil je. Gotovo so ga ubili razbojniki ali vojaki."

Oči so se ji napolnile s solzami.

"Njemu so me namenili za ženo."

"Kdo so ti bili starši?" je vprašala Fatima.

"Nisem jih poznala in tudi ničesar ne vem o njih. Kar pomnim, sem bila pri Aliju trgovcu. Dokler je bil sin doma, smo še nekako živeli. Toda potem je prišlo hudo. Gospodar je stokal, si ruval lase in molil. Žena mu je rekla, naj me odpelje v Buharo in naj me proda. Natovoril me je na osla in prišla sva v Buharo. Vse kupce je izpraševal, kam in h komu bi me odvedli. Dokler ni našel trgovca, ki je kupčeval za vašega gospoda. Ta trgovec je dejal, zaklinjajoč se pri Prerokovi bradi, da se mi bo godilo kakor kraljični. Ali trgovec se je pogodil za ceno, in ko so me odpeljali, je glasno zajokal. Jokala sem tudi jaz. Zdaj pa vidim, da je imel kupec prav. Tu se mi zares godi kakor kraljični."

Deklice so se spogledale in se z vlažnimi očmi nasmihale.

"Tudi moj gospodar se je jokal, ko me je prodal," je dejala Zajnab. "Jaz nisem rojena sužnja. Čisto majhnega otroka so me ugrabili Turki in me povedli s seboj na svoje pašnike. Naučila sem se jahati in streljati z lokom kakor deček. Vsi so se čudili, ker sem imela plave oči in zlate lase. Od daleč so me prihajali gledat. Rekli so, da me bo gotovo kupil kakšen mogočen poglavar, če bo izvedel zame. Tedaj pa je prišla sultanova vojska in moj gospodar je bil ubit. Takrat mi je bilo kakšnih deset let. Umikali smo se pred sultanovimi in izgubili smo mnogo ljudi in živine. Gospodarjev sin je prevzel vodstvo rodu. Zaljubil se je vame in me vzel za pravo ženo v svoj harem. Toda sultan nam je vse pobral in moj gospodar je postal divji. Pretepal nas je vsak dan, toda sultanu se ni hotel pokoriti. Tedaj so poglavarji sklenili mir. Trgovci so prišli k nam in začeli kupčevati. Neki Armenec me je zapazil in se obesil mojemu gospodarju za pete. Ponujal mu je živino in denar. Nekoč sta prišla v šotor. Ko me je gospodar zagledal, je izdrl bodalo in me hotel zabosti, da bi ne zapadel izkušnjavi in bi me ne prodal. Toda trgovec ga je zadržal in potem sta se pogodila. Mislila sem, da bom umrla. Armenec me je odpeljal v Samarkand. Bil je ostuden. Tam me je prodal za Seiduna.

Pa je minilo…"

"Veliko si pretrpela, sirotica," je dejala Halima in jo sočutno pobožala po licu.

Fatima jo je vprašala:

"Ali si bila svojemu gospodarju žena?"

Halimi je udarila kri v lica.

"Ne, ne vem, kaj misliš."

"Nikar je ne izprašuj takih stvari, Fatima," je dejala Mirjam. "Kaj ne vidiš, da je še otrok?"

"O, z mano je bilo hudo," je dejala Fatima in vzdihnila. "Sorodniki so me bili prodali z materjo vred nekemu kmetu. Komaj deset let mi je bilo, ko sem mu morala biti za ženo. Imel pa je dolg, in ker ga ni mogel plačati, me je dal upniku v zameno zanj. Ni pa povedal, da sem mu že bila žena. Zato me je novi gospodar zmerjal z najgršimi priimki, me pretepal in mučil, kričal je, da sva ga jaz in kmet opeharila, in se zaklinjal pri vseh mučencih, da naju bo pogubil. Jaz nisem razumela ničesar. Gospodar je bil star in grd in jaz sem se tresla pred njim kakor pred šejtanom. Pustil je, da sta me tudi njegovi prejšnji ženi pretepali. Potem je pripeljal še četrto in proti tej je bil sladek kakor med, samo da je lahko nas tem bolj mučil. Naposled nas je rešil vodja Seidunove karavane, ki me je kupil za te vrtove."

Halima jo je pogledala s solznimi očmi. Potem se je nasme-hnila in dejala:

"Vidiš, naposled si pa le sem prišla, kjer ti je dobro."

"Dovolj je za zdaj pripovedovanja," je posegla Mirjam v besedo. "Kmalu se bo stemnilo in trudna si tudi dovolj. Jutri pa nas čaka delo. Tu imaš paličico in očisti si zobe."

Paličica je bila tenka in na enem koncu razčesljana v drobna vlakenca. Halima je hitro razumela pripravo. Ponudile so ji skledico z vodo, in ko je opravila ta posel, so jo povedle v spalnico.

"Tovarišici ti bosta Sara in Zajnab," ji je povedala Mirjam.

"Prav," ji je odgovorila Halima.

Tla spalnice so bila pogrnjena z mehkimi pisanimi preprogami. Preproge so pokrivale stene in visele tudi raz nizka ležišča, ki so bila obložena z okusno vezenimi blazinami. Ob vsaki postelji je bila umetelno izrezljana mizica za lepotičenje, na kateri je bilo pritrjeno veliko srebrno ogledalo. Od stropa je visel lestenec s petimi svečami, pozlačen in čudnih, zveriženih oblik.

Deklice so oblekle Halimo v dolgo belo haljo iz tenke svile. Čez pas so jo prevezale z rdečo vrvico in jo posadile pred zrcalo. Slišala je, da so šušljale, kako je ljubka in lepa. "Da, zares sem lepa," je pomislila. "Kakor prava kraljična." Legla je na posteljo in deklice so ji podložile blazine. Pokrile so jo s pernico in po prstih odšle. Zarila je glavo v mehke blazine in v zavesti pravljične sreče sladko zaspala.

* * *

Prvi sončni žarki, ki so posijali skozi okno, so jo vzdramili. Odprla je oči in se zagledala v podobe na stenskih preprogah, ki so bile vezene v živih barvah. Sprva je mislila, da je še vedno na potovanju. Na steni je videla lovca na konju, ki je s sulico v roki preganjal antilopo. Pod njim sta se merila tiger in bivol in črnec je izza ščita molel ost svojega kopja v razjarjenega leva. Tam je gepard zalezoval gazelo. Tedaj se je spomnila prejšnjega dne in se zavedela, kje da je.

"Dobro jutro, zaspanček!" jo je pozdravila Zajnab, pravkar se je bila dvignila na svojem ležišču.

Halima jo je pogledala in ostrmela. V svaljkastih pramenih so se ji usipali lasje na ramena in se lesketali v sončnih žarkih kakor suho zlato. "Lepša je kakor vila," je pomislila. Vsa zamaknjena je odzdravila.

Pogledala je na drugo ležišče. Tam je spala Sara. Bila je napol razgaljena in njeni polni, temni udje so se svetili kakor ebenovina. Pogovor je zdramil tudi njo in počasi je začela odpirati oči. Zasijale so kakor dvoje temnih, belo ožarjenih zvezd. Uprla jih je v Halimo in se ji čudno nasmehnila. Hitro jih je spet povesila, kakor mačja zver, ki jo je zmedel človeški pogled. Vstala je, stopila k Halimini postelji in sedla nanjo.

"Sinoči, ko sva šli z Zajnab spat, naju nisi opazila," je dejala. "Poljubili sva te, ti pa si samo nejevoljno zagodrnjala in nama pokazala hrbet."

Halima se je zasmejala, čeprav jo je bilo skoraj strah njenega pogleda. Videla je tudi, da ji je zgornjo ustnico pokrival rahel puh.

"Nič vaju nisem slišala," je odvrnila.

Sara jo je požirala z očmi. Hotela bi jo objeti, pa si ni upala. Skrivoma je pogledala proti Zajnab.

Zajnab je že sedela pred ogledalom in si česala lase.

"Tebi jih bomo morali danes umiti," je rekla Sara Halimi.

"Ali dovoliš, da ti bom jaz oprala glavo?"

"Meni je prav."

Morala je vstati in tovarišici sta jo peljali v posebno kopalnico.

"Ali se pri vas vsak dan kopljete?" se je začudila.

"Seveda!" sta se ji zasmejali. Potopili sta jo v leseno kad in jo razposajeno oškropili. Vreščala je, se otrla z brisačo in prijetno osvežena smuknila v obleko.

Zajtrkovale so v podolgovati jedilnici. Vsaka je imela določen prostor in Halima jih je naštela s sabo vred štiriindvajset. Posadili so jo na zgornji konec poleg Mirjam.

Ta jo je vprašala:

"Česa si se pravzaprav učila?"

"Vesti in šivati znam, pa tudi kuhati."

"Kako je s čitanjem in pisanjem?"

"Čitati znam nekoliko."

"To bo treba izpopolniti. In kaj je s pesnikovanjem?"

"Tega se nisem učila."

"Vidiš. Vsega tega in še marsičesa drugega se boš morala pri nas učiti."

"Lepo," je veselo dejala Halima. "Zmerom sem si želela, da bi se česa naučila."

"Povem ti, da je pri nas strog šolski red, ki se ga boš morala točno držati. In še na eno te opozarjam: ne izprašuj stvari, ki se neposredno ne tičejo učnih predmetov."

Danes se je zdela Mirjam Halimi veliko resnejša in strožja kot prejšnji dan. Vendar je čutila, da ji je naklonjena in da jo ima rada.

"V vsem te bom poslušala in vse bom točno tako naredila, kakor mi boš ukazala," je dejala.

Slutila je, da mora Mirjam imeti med tovarišicami neki poseben prednostni položaj. Radovedna je postala, toda spraševati vendar ni smela!

Za zajtrk so pile mleko in jedle sladke pogačice iz posušenega sadja in medu. Potem je vsaka prejela po eno pomarančo.

Po zajtrku se je začelo učenje. Šle so v stekleno dvorano z bazenom, ki jo je bila Halima prejšnji dan tako občudovala. Posedle so po blazinah in vsaka je položila črno tablico predse na dvignjena kolena. Pripravile so pisala in čakale. Mirjam je odkazala Halimi prostor in ji izročila pisalno orodje.

"Drži to, kakor vidiš druge, čeprav še ne umeš pisati. Pozneje te bom jaz naučila, za zdaj se pa vsaj privadi tablici in pisalu."

Potem je stopila k vhodu in udarila s tolkalom po pokrivači, ki je visela na steni.

V dvorano je stopil črn velikan z debelo knjigo v roki. Oblečen je bil v kratke progaste hlače in v haljo, ki mu je segala do peta in je bila spredaj odprta. Na nogah je imel preproste sandale, glava pa mu je bila ovita s tenkim rdečim turbanom. Spustil se je na zanj pripravljeno blazino z obrazom proti deklicam in sedel na spodvite noge. Dejal je:

"Danes bomo nadaljevali, moje ptičice golobičice, z mesti iz Korana," pri tej besedi se je s čelom pobožno dotaknil knjige, "v katerih nam Prerok govori o posmrtnih radostih in rajskih sladkostih. Med vami vidim novo mladenko učenko, bistrogledo in ukosnedo, znanja lačno in za duha privlačno. Da bi ji ne ušla ne kapljica modrosti in svete učenosti, naj nam Fatima, bistroumna in razumna, ponovi in raztolmači, kar se je skrbnemu vrtnarju Adiju do zdaj posrečilo v vaša srčeca vsaditi in v njih vzgojiti."

Dá, to je bil Adi, ki jo je bil včeraj prinesel v te vrtove! Halima ga je bila takoj po glasu spoznala. Ves čas ji je hotelo na smeh, čeprav se je hrabro premagovala.

Fatima je dvignila svojo lepo, okroglo bradico proti učitelju in je začela recitirati z ljubkim, skoraj pojočim glasom:

"V suri petnajsti, a v verzih petinštiridesetem do oseminštiridesetem čitamo: Glej, bogaboječi bodo prišli v vrtove in k izvirom. Vstopite v miru, zagotovo! Iz src jim bomo vzeli srd in sedeli si bodo nasproti na blazinah. Utrujenosti ne bodo čutili in nikoli jih iz njih ne bomo pregnali…"

Adi jo je pohvalil. Potem je pripovedovala na pamet še neka-tera druga mesta. Ko je končala, je dejal Halimi:

"Slišala si, moja srna srebrna, skokonoga in ukolova, izza biserov svoje tovarišice in modrejše sestrice, kaj je moja veščina in duha globina v grudi naših lepookih hurij vsejala in v njih do zavidljivih kali pognala. Še ti zdaj otročije iz srca izpuhni in umno prisluhni, kaj ti bo moja sveta učenost razodela, da boš tu in onstran lahko vesela."

Potem je začel besedo za besedo polagoma narekovati novo poglavje iz Korana. Pisala so škripaje drsela po tablicah. Ustnice deklic so tiho ponavljale, rahlo se premikajoč, kar je roka zapisovala.

Ure je bilo konec in Halima si je oddahnila. Vse se ji je zdelo tako smešno in tako čudno, kot da bi ne bilo res.

Črnec je vstal, se trikrat s čelom spoštljivo dotaknil knjige in dejal:

"Lepe mladenke in moje pridne učenke, priročne in poskočne, naj bo za zdaj dovolj učenosti in razsipanja moje modrosti. Kar ste poslušale in si vestno na tablice zapisale, si v pamet vgrebite in se vsega na izust naučite. Pri tem pa še ljubko prepelico, svojo novo tovarišico, v naukih svetih poučite in njeno neznanje v znanje spremenite."

Nasmehnil se je, da se je zableščala vrsta belih zob, modro zasukal okrogle oči in dostojanstveno zapustil učilnico.

Komaj se je spustila zavesa za njim, je bruhnila Halima v glasen smeh. Njeni veselosti so se pridružile tudi druge. Samo Mirjam je dejala resno:

"Nikoli več se ne smeš smejati Adiju, Halima. Morda se zdi v začetku zares nekam čuden, toda zlato srce ima in vse bi mogel storiti za nas. Ume mnoge veščine, tako Koran kakor posvetno modroslovje, obvlada pesništvo in govorništvo in domač je v arabski in pehlevski slovnici. Tudi Seiduna ima veliko zaupanje vanj."

Halima je povesila oči. Sram jo je bilo. Toda Mirjam jo je pobožala po licu in pristavila:

"Nič hudega, če si se smejala. Toda zdaj veš in v bodoče se boš vedla drugače."

Pokimala ji je in šla z dekleti v vrtove ravnat in plest.

* * *

Sara je peljala Halimo v kopalnico, da bi ji izprala glavo. Najprej jo je razčesala, potem jo je slekla do pasu. Roke so ji pri tem rahlo podrhtavale, da je bilo Halimi nekam mučno in neprijetno. Toda ni hotela razmišljati o tem.

"Kdo je pravzaprav naš gospodar?" je vprašala. Radovednost jo je bila nehote premagala. Zavedala se je, da ima nekakšno moč nad Saro, čeprav ni tega razumela.

Sara ji je bila z odgovorom takoj na uslugo.

"Vse ti bom povedala, kar vem," je dejala in glas se ji je čudno tresel. "Samo gorje ti, če me boš izdala. In rada me moraš imeti. Ali mi hočeš obljubiti to?"

"Hočem."

"Veš, me vse smo last Seiduna, kar pomeni Naš gospod. To je mogočen, mogočen gospodar. Pa kaj bi ti pravila…!"

"Povej! Povej!"

"Morda ga sploh nikoli ne boš videla. Jaz in še nekatere druge smo že leto dni tu, pa ga še nismo."

"A kaj je ta 'Naš gospod'?"

"Potrpi, vse ti bom razkrila. Ali veš, kdo je med živimi prvi za Alahom?"

"Kalif."

"Ni res! Tudi Sultan ni. Prvi za Alahom je Seiduna."

Halimi so se širile oči od grozničavega začudenja. Bilo ji je, kot da doživlja pravljico iz Tisoč in ene noči. Zdaj ni več samo poslušala, zdaj je bila sama sredi nje.

"Praviš, da še nobena izmed vas ni videla Seiduna?"

Sara je sklonila lice prav do njenega ušesa.

"Da, ena med nami ga dobro pozna. Toda gorje nama, če bi kdo izvedel, da o tem govoriva!"

"Molčala bom kakor grob. Toda kdo je tista, ki pozna Seiduna?"

Čisto določeno je slutila, kdo utegne biti tista. Zdaj je hotela imeti samo še potrdilo.

"Mirjam je," je šepnila Sara. "Onadva sta si dobra. Samo gorje ti, če me boš izdala."

"Z nikomer ne bom o tem govorila."

"Prav je tako. Toda moraš me imeti rada, ker sem ti toliko zaupala."

Halimo je zmeraj huje mučila radovednost. Vprašala je:

"Kdo je ona stara žena, ki smo jo včeraj srečale pred hišo?"

"Apama. Toda o njej je še nevarneje govoriti kot o Mirjam. Mirjam je dobra in nas ima rada. Toda Apama je zla in nas sovraži. Tudi ona dobro pozna Seiduna. Toda glej, da se proti nikomur ne izdaš, da kaj veš!"

"Ne bom se, Sara."

Sara ji je hitela umivati glavo.

"Tako sladka si vsa," je šepetala. Halimo je bilo sram, toda potuhnila se je, kot da ni bila ničesar slišala. Toliko je še bilo stvari, ki bi jih bilo treba vedeti.

"Kdo je Adi?" je vprašala.

"Skopljenec je."

"Kaj je to: skopljenec?"

"Mož, ki ni pravi mož."

"Tega ne razumem."

Sara ji je začela natančneje razlagati, toda Halima jo je nejevoljno zavrnila:

"Nočem poslušati tega."

"Poslušati boš morala še vse drugačne stvari."

Sara je bila videti užaljena.

Glava je bila umita in Sara je začela maziliti Halimine lase z dišečimi olji. Potem jih je razčesala. Rada bi jo bila objela in poljubila, toda Halima jo je tako grdo pogledala izpod čela, da se je prestrašila. Peljala jo je iz kopalnice na sonce, da bi se ji lasje hitreje posušili. Nekatere deklice, ki so v bližini ravnale gredice, so ju opazile in se jima približale.

"Kje sta tičali tako dolgo?" so ju vprašale.

Halima je povesila oči, Sara pa je odvrnila z veliko zgovornostjo:

"Ko bi bile videle siroto, koliko nesnage je imela v laseh! Kot da bi ji od rojstva nihče ne bil glave umil! Za silo sem jo spravila v red, toda najmanj še enkrat jo bo treba temeljito prečistiti, da bo, kakor je treba."

"Da le ni Mirjam med deklicami," je pomislila Halima. Gotovo bi bila takoj spoznala njeno slabo vest, in če bi jo vprašala, bi se ji ne upala tajiti. Tako bi bila videla, da ni mogla niti en sam dan držati obljube, da ne bo spraševala.

Ko so deklice odšle, jo je Sara okregala.

"Če se boš tako vedla, bo vsakdo precej pogodil, da imaš skrivnosti. Tako se moraš držati, kot da ničesar ne veš. Potem te tudi nihče ne bo spraševal… Jaz pojdem zdaj za ostalimi, ti se pa sprehajaj po soncu, da se ti bodo lasje posušili."

* * *

Odkar je bila prišla v ta čudni svet, je bila Halima pravzaprav zdaj prvič sama. Ničesar ni vedela prav; niti kje je niti kakšna je njena naloga. Same skrivnosti so jo obdajale. Toda to ji ni bilo neprijetno. Nasprotno! Kar dobro se je znašla v tem pravljičnem svetu. Saj hrane je bilo dovolj za njeno radovednost! "Najbolje bo, da se naredim neumno," si je mislila. "Potem se ne bodo ozirali name in lahko se bom povsod zraven prislinila. In rajši bodo potem tudi drugi zame skrbeli."

Sara ji je bila navrgla vse polno zagonetk, ki so jo silile k razmišljanju. Mirjam, katero je bila spoznala s tako ljubeznive in dobre plati, je imela še drug, skrivnosten obraz. Kaj je neki pomenilo, da sta si bila s Seidunom dobra? Kakšna je neki bila oblast Apame, ki je bila hudobna in je tudi poznala Seiduna? In smešni Adi, o katerem je Mirjam dejala, da ima Seiduna veliko zaupanje vanj? In končno, kdo je Seiduna, ta mogočni 'Naš gospod', o katerem si je upala Sara le šepetaje govoriti?

Ni strpela dolgo na istem mestu. Zavila je po stezi in začela stikati za novotami. Sklanjala se je nad cvetlicami in gledala in plašila živopisane metulje, ki so se spuščali nanje. Okrog nje so brenčale divje čebele in pisani čmrlji, vsi obloženi s cvetnim prahom. Žuželke in mušice so jo obletavale in vse se je z njo vred veselilo toplega pomladanskega sonca. Pozabljeno je bilo prejšnje borno življenje, pozabljeno je bilo naporno potovanje, polno strahu in negotovosti. Zdaj ji je srce vriskalo od veselja in življenjske radosti. Bilo ji je, kot da je zares prišla v raj.

V grmičju granatnih jabolk se je nekaj zganilo. Prisluhnila je. Izza zelenja je priskakljala vitka, tenkonoga žival. "Gazela je," je pomislila. Žival je obstala in jo gledala s svojimi lepimi rjavimi očmi.

Halima je premagala prvo plahost. Počepnila je in jo začela vabiti, nehote oponašajoč čudnega razlagalca Korana:

"Gazelica čebelica, zamekeči in k meni priteči, slokonoga in tenkonoga… Vidiš, že ne vem več naprej, ker jaz nisem učeni Adi. Kar k Halimi pridi, ki je lepa in mlada in ima srčkano gazelico rada…"

Sama se je morala smejati svoji zgovornosti. Gazelica je z iztegnjenim gobčkom pristopicala k njej in jo začela ovohavati in lizati po licu. Prijetno jo je ščegetalo, začela se je smejati in se za šalo upirati, medtem ko je žival zmerom huje silila vanjo. Dokler se ji nenadoma ni zazdelo, da se je še nekaj drugega, prav tako živega dotaknilo od zadaj njenega uhlja in dahnilo vanj. Ozrla se je in otrdela od strahu. Tik ob njej je stal rumeni Ahriman in vneto tekmoval v ljubeznivosti z gazelo. Padla je vznak in se komaj ujela na roke. Zakričati ni mogla in tudi ne vstati. Z obupa polnimi očmi je strmela v visokonogo mačko in čakala, kdaj se bo vrgla nanjo. Toda Ahriman ni imel očitno nobenih napadalnih namenov. Kmalu jo je sploh pustil vnemar in se začel igračkati z gazelo, loveč jo za uhlje in nagajivo spenjajoč se proti njenemu vratu. Morala sta se dobro poznati in sta si bila očitno prijatelja. Halima se je ojunačila in objela obe živali okrog vratu. Gepard je začel godrnjaje presti kakor prava mačka, gazela pa je spet stegnila jezik po njenem licu. Halima se jima je laskala z najslajšimi besedami. Ni ji hotelo v glavo, kako sta si mogla biti gepard in gazela prijatelja že na tem svetu, ko je bil Prerok vendar dejal, da je Alah prihranil ta čudež prebivalcem raja.

Slišala je, da jo kličejo. Vstala je in šla v smer, od koder je prihajal glas. Ahriman je odšapal za njo. Gazela ga je spremljala in se kakor kozliček zaletavala vanj. Ni se veliko menil zanjo. Le od časa do časa je šavsnil po njenem uhlju.

Tovarišice so jo čakale in ji povedale, da mora z njimi k plesni uri. Povezale so ji lase v šop na temenu in jo povedle s seboj v stekleno dvorano.

Učitelj plesa je bil skopljenec Asad. Bil je mlad, srednje velik mož z gladkim licem in s prožnimi, skoraj ženskimi udi. Bil je Afričan in temne polti, vendar ne tako črn kot Adi. Halimi se je zdel prikupen in smešen obenem. Ko je vstopil, je odložil dolgo haljo in obstal pred njimi v samih kratkih rumenih hlačah. Priklonil se je z ljubeznivim smehljajem in si zadovoljno pomel roke. Pozval je Fatimo, naj zaigra na harfo, in se začel ob zvokih glasbila vešče zvijati.

Njegova umetnost je obstajala večidel v gibčnosti trebuha in v obvladovanju njegovih mišic. Kroženje rok in prestopanje nog je bilo le nekakšno ritmično spremljevanje trebušnih gibov. Najprej je sam pokazal, kako je treba, potem so morale za njim poskusiti tudi deklice. Velel jim je, naj si snamejo modrce in se razgalijo do pasu. Halimo je bilo sram, ko pa je videla, kako brezbrižno so se druge slekle, jim je še sama sledila. Sulejko je določil za prvo plesalko in jo postavil pred ostale. Potem je poslal Fatimo na njeno mesto, vzel dolgo in tenko piščalko in začel igrati nanjo.

Šele zdaj je postala Halima pozorna na Sulejko. Po postavi je bila gotovo med vsemi najlepša. Bila je prva v plesu in Asadu pomočnica pri njegovem učenju. Kar je želel, je točno izvršila in druge so samo ponavljale za njo. S piščalko v roki je stopal od dekleta do dekleta, strokovnjaško ocenjeval gibčnost in delovanje mišic, popravljal in sam kazal, kako je treba.

Po uri je bila Halima utrujena in lačna. Šle so v vrtove, toda daleč niso smele, ker jih je čakal nov predmet, pesnikovanje. Halima se je potožila Sari, da je lačna. Sara ji je pokazala, kje naj jo čaka, sama pa je smuknila v poslopje, od koder se je kmalu vrnila. Stisnila je Halimi v roko že oluščeno banano in ji rekla:

"Izven obedov nam ni dovoljeno jesti. V tem pogledu je Mirjam zelo stroga, ker se boji, da bi se preveč ne odebelile. Gotovo bi me kaznovala, če bi vedela, da sem ti dala jesti."

Da bi kdo ne smel jesti samo zato, da bi se ne odebelil, tega Halima še nikoli ni bila slišala. Nasprotno! Čim debelejša je bila katera, tem bolj so jo hvalili. Zato ji Sarina novica ni bila nič kaj prijetna. Saj so jim stregli v tem čudnem kraju s samimi dobrotami!

Že so morala dekleta spet v učilnico. Tudi pesništvo je poučeval Adi. Ta predmet se je zdel Halimi kaj zabaven. Takoj je bila vsa navdušena zanj. Tokrat jim je razlagal kratki verz gazele in vsa dekleta so morala s svojo iznajdljivostjo sodelovati. Prvi verz je povedala Mirjam in potem je bila ves čas prosta, medtem ko so druge tekmovale med seboj in dodajale rimo na rimo. Po kakšnih desetih verzih so izčrpale svojo iznajdljivost in ostali sta samo še Fatima in Zajnab, ki sta zagrizeno vztrajali, dokler tudi njima ni odreklo. Prvič in drugič je Adi izpustil Halimo, da bi se privadila. Pri poslušanju se je izvrstno zabavala, zato jo je Adi pozval, ko je šlo v tretje, da se pripravi. Malce se je prestrašila, toda laskalo ji je, da ji je že toliko zaupal, in tudi na tihem si je želela, da bi se pomerila s tovarišicami.

Mirjam je dala začetni verz:

"Ko imela bi kot ptič peruti…"

Adi je nekoliko počakal, potem je začel klicati zapovrstjo.

Odgovarjale so mu.

Sulejka: "Letela soncu bi naproti."

Sara: "Predala vsa bi se dobroti."

Ajša: "V pomoč bila bi sleherni siroti."

Sit: "Zapela pesem bi v samoti."

Džada: "Bi zmerom izogibala se zmoti."

Zdaj je Adi ljubeznivo pokimal Halimi in jo pozval, naj nadaljuje.

Zardela je in poskušala:

"A jaz hotela bi s teboj…"

Zataknilo se ji je. Naprej ni mogla.

"Imam jo na jeziku," je dejala.

Vsi so se smejali. Adi je pomignil Fatimi:

"No, Fatimček, ji pa ti pomagaj."

Fatima je dopolnila Halimin verz:

"A jaz hotela bi s teboj po isti poti."

Halima se je hitro zoperstavila.

"Ne, tako nisem mislila," je jezno dejala. "Počakajte, sama bom povedala."

In je, odhrkajoč se, res dejala:

"A jaz hotela sem s teboj v sam raj leteti."

Glasen smeh je sprejel njene besede. Vstala je, vsa rdeča od jeze in sramu, in stekla proti vratom. Mirjam jo je prestregla.

Zdaj so jo vse hitele tolažit in jo bodrile. Polagoma se je umirila in si obrisala solze. Adi je pojasnil, da je umetnost pesnikovanja le po dolgem trudu dosegljiva cvetka in da ji ni treba obupavati, če je prvič pogrešila. Potem je pozval deklice, naj nadaljujejo. Toda že so jim bile pošle rime. Tako sta Fatima in Zajnab sami prešli v dvogovor.

Fatima: "Kar slišala si, Halima, v pouk naj bo ti."

Zajnab: "Ti, Fatima, pa naukov dajati ne hoti."

Fatima: "Če jaz vem več kot ti, kaj to te moti!"

Zajnab: "Ne, samo ti svoj drzni jezik kroti."

Fatima: "Že prav, saj vem, da moja odrezavost tebi je na poti."

Zajnab: "O tej ni duha, le domišljavost štejem v zlo ti."

Fatima: "Kdor lep, ta domišljav. Ponižnost sestra je grdoti."

Zajnab: "Mar name meriš? Ti? Pri svoji težki gmoti?"

Fatima: "Ta je res lepa. Naj divim tvoji se suhoti?!"

Zajnab: "Nikar, če nočeš. Le smejem tvoji se slepoti."

Fatima: "Tako?! A jaz, kaj rečem k tvoji naj prostoti?"

Zajnab: "Ti pa, ko zmerjaš, misliš, da ubežiš duha praznoti."

"Dovolj je, golobičici," ju je prekinil Adi. "V lepih rimah in učenih maksimah sta se merili in šopirili, se prerekali in druga po drugi sekali, se kosali in se v duhu rvali; si med seboj zagodli in se z očmi bodli. Zdaj prepir pozabita in se lepo pomirita. Naj bo dovolj lepe učenosti in besedne sladkosti. Kar v jedilnico pohitite in se tam prijetno gostite."

Ljubeznivo se je priklonil in zapustil učilnico. Deklice so se usule za njim in posedle v jedilnici na svoje prostore.

* * *

Medtem ko jih je čakal zjutraj zajtrk že pripravljen na mizi, so jim zdaj stregli pri jedi trije skopljenci: Hamza, Telha in Sohal. Ob tej priliki je Halima izvedela, da jim je bilo na razpolago sedem skopljencev. Poleg obeh učiteljev, ki ju je že poznala, in poleg trojice, ki so jim prinašali na mizo, sta bila še dva čuvaja vrtov: Moad in Mustafa. Kuhinjo je pravzaprav upravljala Apama; Hamza, Telha in Sohal so bili samo njeni pomočniki.

Opravljali so gospodinjska dela, čistili, pospravljali, prali in skrbeli za red in snago v celi hiši. Vsi skopljenci pa so z Apamo vred stanovali v nekem posebnem vrtu, ki so ga od njihovega ločili prekopi. Skopljenci so imeli tam poslopje zase. Apami pa je pripadala posebna hišica.

Vse te stvari so v Halimi samo še netile radovednost. Ni se upala spraševati spričo Mirjam. Komaj je čakala, da bi bili s Saro spet na samem.

Kosilo se je zdelo Halimi prava gostija. Mehka perutninja pečenka s prijetno dišečo obaro, razno sočivje, cvrtje, sir, pogača, medene slaščice s kuhanim sadjem. In za nameček še čaša pijače, ki je Halimi čudno zavrtela misli.

"To je vino," ji je šepnila Sara. "Seiduna nam ga je dovolil."

Po kosilu sta šli v svojo spalnico. Bili sta sami in Halima je vprašala:

"Ali sme Seiduna dovoliti vino, če ga je Prerok prepovedal?"

"Sme. Saj sem ti rekla, da je prvi za Alahom. Novi prerok je."

"Rekla si, da ni razen Mirjam in Apame še nihče od vas videl Seiduna?"

"Nihče, razen Adija, ki je njegov zaupnik. Toda Adi in Apama se na smrt sovražita. Sploh Apama nikogar ne mara. Ko je bila mlada, je bila zelo lepa, in zdaj jo grize, da je vse minilo."

"Kdo je pravzaprav Apama?"

"Pst. To je strašna ženska. Pozna vse skrivnosti ljubezni in Seiduna jo je pripeljal sem, da bi se kaj naučile od nje. Slišala boš popoldne. V mladosti je menda mnogo uživala."

"Čemu se neki moramo učiti toliko stvari?"

"Natančno tega ne vem. Mislim pa, da moramo biti pripravljene za Seiduna."

"Ali smo namenjene za njegov harem?"

"Mogoče. Zdaj mi pa ti povej, če me imaš že kaj rada?"

Halima je nejevoljno namrgodila obraz. Jezila jo je, da jo je Sara spraševala take neumnosti, ko bi morala sama poizvedeti še toliko važnih stvari. Legla je vznak na svojo posteljo, si podprla glavo z rokami in se zagledala v strop.

Sara je sedla poleg nje. Nepremično je strmela vanjo. Nenadoma se je sklonila k njej in jo začela strastno poljubljati.

Halima se je najprej delala, kot da se vse to ne tiče nje. Toda poljubljanje ji je postalo nadležno, da je naposled odrinila Saro od sebe.

"Rada bi vedela, kaj namerava Seiduna z nami," je dejala.

Sara se je odsopla in si uredila lase.

"To bi hotela tudi jaz vedeti," je odvrnila. "Toda nihče o tem ne govori in tudi izpraševati je prepovedano."

"Kaj misliš, da bi kdo mogel pobegniti od tod?"

"Mar si ob pamet, da sprašuješ o takih stvareh, ko si komaj prišla? Ko bi te slišala Apama! Kaj nisi videla one utrdbe na skali? Prek nje je edini izhod v svet. Pa udari tja, če si upaš!"

"Čigav je neki oni grad?"

"Čigav neki?! Vse, kar vidiš tod okrog, z nami vred, je last Seiduna."

"Ali živi Seiduna na onem gradu?"

"Ne vem. Mogoče."

"In ne veš, kako se imenuje ta kraj?"

"Ne vem. Preveč izprašuješ. Morda še Apama in Adi ne vesta tega. Samo Mirjam."

"Zakaj samo Mirjam?"

"Saj sem ti povedala, da sta si dobra."

"Kaj to pomeni, da sta si dobra?"

"Da sta si kakor mož in žena."

"Kdo pa je tebi to povedal?"

"Pst. To smo dekleta same pogodile."

"Tega ne razumem."

"Seveda ne moreš, ko še nisi bila v haremu."

"Ali si ti bila v haremu?"

"Bila sem, sladki ljubček. Ko bi ti vedela! Moj gospodar je bil šejk Moavija. V začetku sem mu bila sužnja. Kupil me je, ko mi je bilo dvanajst let. Potem sem mu postala ljubica. Prav tako, kakor zdaj jaz pri tebi, je sedel nekoč na robu mojega ležišča in me gledal. Rekel mi je: 'Moja sladka črna mačica.' Poljubil me je. Ko bi ti mogla povedati, kako mi je bilo! Bil je krasen mož. Vse njegove žene so bile ljubosumne name. Toda nič mi niso mogle, saj je imel mene izmed vseh najrajši. Od same jeze in zavisti so se starale in postajale zmerom grše. Jemal me je na svoje pohode. Nekoč nas je napadlo sovražno pleme. Preden so se utegnili naši moški postaviti v bran, so me razbojniki ugrabili in me odvedli s seboj. Prodali so me v Basri na sejmu za Našega gospoda. Bila sem tako nesrečna."

Na glas je zajokala. Težke, debele kaplje so padale Halimi na lica in grudi.

"Ne bodi žalostna, Sara. Saj ti je dobro pri nas."

"Ko bi vedela, da me imaš le malo rada, pa bi mi bilo laže. Tako lep je bil moj Moavija in tako zelo me je ljubil."

"Saj te imam rada, Sara," je dejala Halima. Pustila se je poljubovati.

Potem je spet začela spraševati.

"Ali je bila tudi Mirjam v haremu?"

"Bila je. Toda z njo je bilo drugače. Kakor kraljica je bila. Dva moža sta poginila zaradi nje."

"Čemu je potem prišla sem?"

"Sorodniki njenega moža so jo prodali, da se maščujejo, ker mu je bila nezvesta. S tem je prizadejala vsej rodbini strašno sramoto."

"A zakaj mu je bila nezvesta?"

"Tega ti še ne razumeš, Halima. Ni bil pravi zanjo."

"Gotovo je ni imel rad."

"O, rad jo je imel, saj je od prevelike ljubezni do nje umrl."

"Kako moraš vedeti tako natančno?"

"Sama je pripovedovala, ko je prišla k nam."

"Kaj ni bila tu pred vami?"

"Ne. Prve smo bile tu jaz, Fatima, Džada in Safija. Šele potem je prišla Mirjam. Takrat smo si še bile med seboj vse enake. Samo Apama nam je ukazovala."

"Kako se je potemtakem Mirjam spoznala s Seidunom?"

"Natančno ti tega ne morem povedati. Prerok je in morda vse ve in vidi. Nekoč je poslal ponjo. Ni nam povedala, toda slutile smo. Od takrat si nismo bile več med seboj enake. Začela nam je ukazovati in se zoperstavljati Apami. Zmerom večja je postajala njena oblast in zdaj jo mora poslušati tudi Apama. Zato jo ta strašno sovraži."

"Vse to je zelo čudno."

Vstopila je Zajnab in sedla pred ogledalo k svoji mizici, da si uravna lase in se nalepotiči.

"Treba bo iti, Halima," je dejala. "Zdaj bo učila Apama in njej se ne smeš zameriti. Glej, da ne priletiš v učilnico zadnji trenutek… Tu imaš rdečilo in črnilo, da si pobarvaš obrvi in lica. In rožni sok za dišavo. Mirjam mi je izročila zate. Podvizaj se!"

S Saro ji je pomagala, da se je uredila. Potem so vse tri odšle v učilnico.

Apama je vstopila in Halima toliko da se ni na glas zasmejala. Toda pogled iz starkinih oči in zlovešča tišina, ki je pri njenem vstopu nastala, sta jo opozorila, da mora biti oprezna. Deklice so se dvignile in se globoko priklonile.

Starka je bila kaj čudno našopirjena. Okrog koščenih nog so ji mahedrale široke hlače iz črne svile. Modrc ji je bil rdeč in obšit s srebrom in z zlatom. Glavo ji je pokrival majhen rumen turban z dolgim čapljinim peresom. Z uhljev so ji viseli velikanski zlati obroči z vdelanimi dragulji. Okrog vratu je nosila večkrat ovito ogrlico iz velikih biserov. Zapestja in gležnje so ji oklepali umetno izdelani, dragoceni obroči. Vse to razkošje je samo stopnjevalo njeno starikavost in grdoto. Povrh vsega si je bila še pobarvala ustnice in lica s kričečim rdečilom in oči osenčila z umetnim črnilom, da je bila zares videti kakor živo strašilo. S kretnjo je velela deklicam sesti. Z očmi je poiskala Halimo. Neslišno se je zarežala in potem je začela govoriti s kričavim glasom.

Dejala je:

"Dobro ste jo našopirile, malo. Zdaj kar bolšči z debelimi očmi v človeka, kakor godna telica, ki še ni videla bika in še ne ve, kaj jo preganja… Zato pa zdaj napni ušesa, da se boš česa pametnega naučila! Nikar ne misli, da so padle tvoje tovarišice učene z neba. Sicer so se gonile po haremih, še preden so prišle v mojo šolo, toda šele tu se jim je začelo svitati, kako težavna veda je strežba ljubezni. V moji domovini, v Indiji, začno s poukom že v najnežnejši mladosti, zakaj modro je bilo rečeno: Kratko je življenje v primerjavi z dolgostjo učenosti… Ali sploh veš, sirotče, kaj je to: mož? Ali veš, zakaj ni tista črna ostuda, ki te je bila včeraj prinesla v naše vrtove, pravi mož? Govori!"

Halima se je tresla po vsem telesu. Obupno je z očmi iskala okrog sebe pomoči, toda deklice so gledale predse v tla.

"Zdi se mi, da ti je jezik prirasel k nebu, teslo!" se je zadrla starka. "Čakaj, ti bom jaz razložila."

Začela je z nekakšnim hudobnim veseljem razlagati zadeve moža in žene.

Halimo je bilo sram, da ni vedela, kam bi pogledala.

"Ali si zdaj razumela, mala?" jo je naposled vprašala.

Halima je plaho prikimala, čeprav je bila več kot polovico preslišala in ji je bilo tudi ostalo povsem nejasno.

"Sam veliki Alah me je kaznoval, da moram to vzvišeno modrost vtepati v glave takim gosem!" je vzkliknila. "Ali se tem škržatom sploh sanja, koliko znanja in koliko prirojenega čuta je treba, če hočeš vsestransko zadovoljiti svojega gospodarja in ljubimca? Vaja, vaja in zopet vaja! Samo to privede učenko naposled do cilja. K sreči vas je pravična usoda oropala priložnosti, da bi s svojo kobiljo pohotnostjo sramotile vzvišeno umetnost ljubezni. O, moški je kakor občutljiva harfa, na katero mora umeti igrati žena sto in sto različnih melodij! Če je nevešča in neumna - joj, kakšni klavrni glasovi bodo zazveneli iz nje! Če pa je nadarjena in se je nečesa naučila, tedaj bo s spretnimi rokami izvabila iz glasbila še neslišana sozvočja. Zagovedne opice! Vaše hotenje mora biti: iztisniti iz izročenega vam orodja več glasov, kakor bi se zdelo, da jih tiči v njem. Da bi mi dobri duhovi nikoli ne naložili pokore, da bi morala kdaj poslušati neuko brenkanje, škripanje in cviljenje!"

Začela je podrobno razlagati tisto, kar je imenovala svojo vzvišeno učenost in umetnost, in Halimi so rdeli od sramu vrat, ušesa in lica. Vendar je nehote prisluhnila. Obšla jo je grozničava radovednost. Če bi bile same s Saro ali pa bi vsaj ne bilo Mirjam poleg, zaradi katere jo je bilo najbolj sram, bi jo bilo nemara Apamino razlaganje celo zabavalo. Tako pa je povešala oči, čuteč se iz neznanih razlogov krivo in sokrivo.

Končno je Apama le končala. Dostojanstveno je zapustila učilnico, ne da bi pozdravila ali se priklonila v slovo. Deklice so se usule na prosto in se šle v skupinah sprehajat po vrtovih. Sara se je oprijela Halime, ki si ni upala približati se Mirjam.

Toda Mirjam jo je sama poklicala. Objela jo je okrog pasu in jo potegnila s seboj. Sara jima je kakor senca sledila.

"Ali si se že kaj privadila našemu načinu življenja?" je vprašala Mirjam.

"Vse se mi zdi čudno in novo," je odvrnila Halima.

"Upam, da ti ni neprijetno?"

"O, nasprotno! Prav všeč mi je. Samo toliko je stvari, ki jih ne razumem."

"Potrpi, ljubček. Vse bo sčasoma prišlo."

Halima je naslonila glavo na njeno ramo in skrivaj pogledala Saro. Na smeh ji je šlo. Ujela je bila njen pogled, ki je izražal muke ljubosumnosti.

"Ljubijo me," je pomislila. Srce se ji je sladko nasmejalo.

Steza jih je pripeljala skozi košate nasade do šumečega hudournika, ki je drl globoko spodaj med skalovjem. Halima je opazila, da so morali biti vrtovi zgrajeni na skalovitih tleh.

Na eni izmed obrežnih skal so se sončili kuščarji. Njihovi hrbti so se lesketali kakor smaragd.

"Poglej, kako so lepi," je dejala Mirjam.

Halima se je stresla.

"Brrr. Ne maram jih. Hudobni so."

"Zakaj?"

"Deklice napadajo."

Mirjam in Sara sta se nasmehnili.

"Kdo neki ti je to natvezel, ljubi otrok?"

Halima se je ustrašila, da je nemara spet zinila neumnost. Previdno je odvrnila:

"Moj prejšnji gospodar mi je rekel: 'Boj se dečkov! Če preskočijo zid in vderejo na vrt, beži pred njimi. Pod suknjo gotovo skrivajo kuščarja ali kačo. Spustili bi ju nate, da bi te ugriznila.'"

Mirjam in Sara sta se na glas zasmejali. Sara je požirala Halimo z očmi, Mirjam pa je, grizoč si ustnice, dejala:

"No, tukaj ni hudobnih dečkov, pa tudi naši kuščarji so čisto krotki in domači. Nikomur še niso nič žalega storili."

Nato je začela žvižgati. Kuščarji so obračali glave na vse strani, kot da iščejo, kdo jih poziva.

Halima se je stisnila med Mirjam in Saro. Tako se je čutila dovolj varno. Rekla je:

"Zares. Lepi so."

Iz razpoke v skali se je prikazala koničasta glavica in poblisknila s preklanim jezičkom. Halima je otrdela od strahu. Zmerom više se je dvigala glava in zmerom daljši je postajal njen vrat. Zdaj ni bilo več dvoma: iz pokline je lezla velika rumenkasta kača, ki jo je bilo očitno privabilo Mirjamino požvižgavanje.

Kuščarji so se razbežali na vse strani. Halima je kriknila. Hotela je potegniti Mirjam in Saro za seboj. Zadržali sta jo.

"Nikar se ne boj, Halima," jo je mirila Mirjam. "To je naša dobra znanka. Kličemo jo Peri, in če požvižgamo, prileze iz svoje luknjice. Prav pridna je in nihče se ne more pritožiti čeznjo. Sploh smo si v teh vrtovih med seboj vsi prijatelji: ljudje in živali. Od vsega sveta smo odrezani in drug drugega se veselimo."

Halimi je odleglo, vendar si je le želela proč od tega mesta.

"Prosim, pojdimo," jima je prigovarjala.

Smeje se sta jo ubogali.

"Ne bodi tako plašna," jo je pokarala Mirjam. "Saj vidiš, da te imamo vse rade."

"Ali imate še druge živali?"

"Še mnogo jih imamo. Na enem vrtu je cel zverinjak. Toda tja je treba s čolnom, in ko boš kdaj prosta, prosi Adija ali Mustafa, da te popeljeta tja."

"O, rada. Ali je kraj, kjer prebivamo, zelo obsežen?"

"Tako obsežen, da bi umrla od gladu, če bi v njem zašla."

"Joj! Nikamor več ne pojdem sama."

"Tako hudo spet ni. Vrt, na katerem prebivamo me, je pravzaprav otok, ki ga oklepa z ene strani hudournik, z vseh ostalih pa umetni prekopi. Ni zelo velik, in če ga zapustiš, to se pravi, da ne greš čez vodo, se ne moreš v njem izgubiti… Toda tam, pod onimi skalnatimi stenami, tam so gozdovi in v njih divji gepardi…"

"Od kod ste dobili Ahrimana, da je tako priden in krotak?"

"Prav iz onih gozdov. Ni dolgo tega, ko je bil še čisto podoben mladi mačici. Pitale smo ga s kozjim mlekom in tudi zdaj ga ne hranimo z mesom, da bi ne podivjal. Mustafa nam ga je prinesel."

"Mustafa ne poznam."

"Dober človek je, kakor so vsi naši skopljenci. Nekoč je bil baklonosec pri imenitnem knezu. Trda služba je bila to in zato je pobegnil. Z Moadom čuvata vrtove… Toda čas je, da se vrnemo v učilnico. Fatima in Sulejka nas bosta urili v glasbi in petju. Fatima poje zelo prijetno!"

"O, to imam rada!"

* * *

Ura petja in glasbe je bila deklicam v prijetno razvedrilo. Mirjam jim je dovolila vso svobodo. Menjavale so prostore, piskale na tatarske piščali, brenkale na harfo in plunko, udarjale na egipčansko kitaro, zlagale in prepevale šaljive pesmice, se med seboj kritizirale in prepirale in Fatima in Sulejka sta se zaman trudili, da bi si pridobili potreben ugled. Smejale so se, si pripovedovale zgod-be in uživale v razposajenostih.

Sara se je spet prilepila k Halimi.

"Ti si zaljubljena v Mirjam. Videla sem."

Halima je skomizgnila z rameni.

"Meni ne moreš skriti. V srce ti vidim."

"No, in kaj potem?"

Sari so privrele solze v oči.

"Rekla si, da me boš imela rada."

"Ničesar ti nisem obljubila."

"Lažeš! Zato sem ti bila toliko zaupala."

"Nočem se več pogovarjati o takih stvareh."

Vse je umolknilo in tudi Sara in Halima sta prisluhnili. Fatima je vzela kitaro, in spremljajoč se nanjo, je začela peti. Stare, lepe, zaljubljene pesmi.

Halima je bila vsa prevzeta.

"Te besede mi moraš napisati," je dejala Sari.

"Bom, če me boš imela rada."

Hotela se je stisniti k njej, toda Halima jo je zavrnila:

"Ne moti me zdaj. Poslušati moram."

Po uri so ostale v učilnici. Vsaka je vzela svoje delo. Šivale so in vezle; nekaj se jih je spravilo k veliki, že napol dovršeni preprogi in nadaljevalo z vbadanjem. Druge so privlekle v dvorano nekaj lepo izrezljanih kolovratov, sedle k njim in začele vrteti kolo. Pogovarjale so se med seboj o domačih zadevah, o svojem prejšnjem življenju, o moških in o ljubezni. Mirjam jih je nadzirala, sprehajajoč se z rokami na hrbtu med njimi.

Halima je razmišljala o njej. Svojega posebnega posla še ni imela. Prisluškovala je zdaj tu, zdaj tam, dokler se končno niso njene misli osredotočile okrog Mirjam. Če sta si bila s Seidunom dobra, kaj se je tedaj dogajalo med njima? Ali je tudi ona, ko je še bila v haremu, počela stvari, o katerih je govorila Apama? Tega ni mogla verjeti, otepala se je takih grdih misli, prepričevala se je, da to ne more biti res.

Večerjale so tik pred sončnim zatonom. Potem so šle na sprehod. Iznenada je legla tema na vrtove. Nad njimi so zasijale prve zvezde.

Halima je stopala po stezi z roko v roki s Saro in z Zajnab. Polglasno so se pogovarjale. Žuborenje hudournika je oživelo in pokrajina se je, tuja in neznanska, razrasla pred njimi v nedogled. Halimo je stisnilo okrog srca. Bilo ji je bridko in sladko obenem. Kot da se je bila, čisto majhna, izgubila v tuj, čaroben svet. Vse se ji je zdelo skrivnostno, skoraj preveč za njen razum.

Sredi gošče je zaplapolal ogenj. Plamenica se je začela premikati in Halima se je plaho stisnila k svojima spremljevalkama. Zmerom bliže je prihajal plamen in končno je stopil pred njo mož z gorečo baklo v roki.

"To je Mustafa," je dejala Sara, "ki nadzira vrtove."

Mustafa je bil velik, okrogloličen črnec, oblečen v pisano haljo, ki je bila čez pas prevezana z debelo vrvjo in ki mu je segala skoraj do peta. Ko je zagledal deklice, se je dobrodušno zarežal.

"To je torej nova ptičica, ki nam jo je veter prinesel?" je dejal prijazno, gledajoč v Halimo. "Zelo drobceno in krhko bitje."

Okrog plapolajoče bakle je zaplesala temna senca. Velika vešča je začela krožiti okrog ognja. Vsi so jo spremljali z očmi. Zdaj se je skoraj dotaknila ognja, zdaj se je spet pognala v velikem loku navzgor in se izgubila v temi. Toda že se je spet vrnila in njen ples je bil bolj in bolj divji. Zmerom ožji so postajali njeni krogi okrog plamena, dokler ji naposled ni zajel kril. Zacvrčalo je in vešča je, podobna žarečemu nebesnemu utrinku, treščila na tla.

"Ubožica!" je vzkliknila Halima. "Toda čemu je bila tako neumna?"

"Alah ji je dal strast, da naskakuje ogenj," je dejal Mustafa. "Lahko noč!"

"To je čudno," je menila Halima napol zase.

Vrnile so se in šle v svoje spalnice. Slekle so se in legle v postelje. Halimi se je od dogodkov minulega dneva vrtelo v glavi. Smešni Adi s svojo rimano govorico, spretni plesni mojster Asad, našopirjena Apama s svojo brezsramno učenostjo, skrivnostna Mirjam, deklice in skopljenci. In sredi vsega tega ona, Halima, ki je od nekdaj sanjarila o neznanih krajih in hrepenela po čudežnih pripetljajih!

"Tako je dobro," si je rekla in skušala zaspati. Tedaj se je je nekdo rahlo dotaknil. Še preden je utegnila zakričati, je slišala ob svojem ušesu Sarin glas:

"Bodi čisto mirna, Halima, da se Zajnab ne zbudi."

Zlezla je k njej pod odejo in jo privila k sebi.

"Rekla sem ti, da tega nočem," je dejala Halima prav tako tiho. Toda Sara jo je obsula s poljubi, da je bila čisto brez moči.

Naposled se je je le osvobodila. Sara ji je začela prigovarjati in ji šepetati na uho zaljubljene besede. Halima ji je obrnila hrbet, vtaknila prste v ušesa in v trenutku zaspala.

Sara ni vedela prav, kaj se dogaja z njo. Vsa zmedena se je vrnila v svojo posteljo.

DRUGO POGLAVJE

Približno isti čas, ko je prišla Halima po tako čudnih okoliščinah v njej neznane vrtove, je jezdil po široki cesti vojská, samo z nasprotne smeri, z zahoda, mladenič na majhnem, črnikastem oslu proti istemu cilju. Ni moglo še biti dolgo, odkar je bil odložil otroške amulete in si ovil moški turban okrog glave. Komaj da mu je poganjal prvi puh okrog brade in njegove žive, bistre oči so imele skoraj čisto otroški izraz. Prihajal je iz mesta Save, ki je nekako na sredi poti med Hamadanom in staro prestolnico Rai. V Savi je bil njegov ded Tahir pred leti ustanovil krožek izmailske bratovščine, ki je na zunaj oznanjala poglobljeno češčenje mučenca Alija, v resnici se pa ukvarjala s prevratnimi načrti proti seldžuškim vladarjem. V to društvo so sprejeli tudi nekega bivšega isfahanskega mujezina. Kmalu potem je presenetila oblast člane pri tajnem sestanku in nekatere pozaprla. Sum ovaduštva je padel na muezina. Pazili so nanj in se kmalu prepričali, da je bila njihova domneva pravilna. Obsodili so ga tajno na smrt in obsodbo tudi izvršili. Oblast je zato prijela načelnika bratovščine Tahirja in ga velela na ukaz vélikega vezirja Nizama al Mulka obglaviti. Bratovščina se je v strahu razšla in s tem se je zdelo, da je v Savi izmailstvo za zmerom zamrlo.

Ko je vnuk Tahirjev dopolnil dvajseto leto, ga je njegov oče poučil o vsej zadevi. Velel mu je osedlati osla in se pripraviti za na pot. Peljal ga je na domači stolp in mu z njega pokazal stožčasti vrh Demavenda, ki se je, zasnežen, svetlikal v neskončni daljavi iznad oblakov. Dejal je:

"Avani, sin moj in Tahirjev vnuk! Pojdi naravnost po cesti, ki vodi proti gori Demavendu. Ko boš prišel v mesto Rai, povprašaj, kod kaže pot proti Šah rudu, Kraljevi reki. To spremljaj potem proti toku do njenih izvirov, ki so tik pod strmimi pobočji. Tam boš zagledal utrjen grad, ki mu je ime Alamut, Orlovsko gnezdo. V njem zbira stari prijatelj tvojega deda in mojega očeta Tahirja – mir bodi njegovi duši! - vse, kar se priznava k izmailskemu nauku. Povej mu, kdo si, in ponudi se mu v službo. Tako ti bo dana priložnost, da maščuješ umor svojega deda. Moj blagoslov bodi s tabo!"

Vnuk Tahirjev je opasal krivo sabljo, se spoštljivo priklonil pred očetom in nato zajahal osliča. Brez ovire je prijezdil v Rai. V karavanskem prenočišču je povprašal, kako bi najlaže prišel do Kraljeve reke.

Krčmar je dejal:

"Kaj neki te vleče k Šah rudu? Da ni tvoj obraz tako nedolžen, bi te osumil, da se hočeš pridružiti poglavarju z gore, ki zbira okrog sebe krivoverske pse."

"Ne vem, kaj misliš," se je potajil vnuk Tahirjev.

"Prihajam iz Save, da bi šel naproti karavani, ki jo je bil oče poslal v Buharo in ki se domov grede nekam dolgo mudi na poti."

"Ko prideš iz mesta, pusti Demavend na desni. Prišel boš na shojeno cesto, po kateri prihajajo karavane z vzhoda. Te se drži in sama te bo privedla do reke."

Vnuk Tahirjev se je zahvalil in spet zajahal osliča. Po dveh dneh ježe je zaslišal v daljavi bučanje vode. Zavil je s poti in pognal žival naravnost proti reki. Ob njej je vodila steza zdaj skozi peščena polja, zdaj skozi gosto grmičevje. Strmec reke je postajal zmerom hujši in zmerom glasnejše je bilo bobnenje vode.

Ko je bil tako napol prejezdil, napol prehodil že dobršen del dneva, ga je iznenada obkolil oddelek jezdecev. Napad je prišel tako nepričakovano, da je vnuk Tahirjev pozabil potegniti za sabljo. Ko se je spomnil in prijel za ročaj, mu že ni več pomagalo. Sedmero ostrih sulic je bilo uprtih vanj. "Bati se je sramotno," je pomislil. Toda kaj naj stori proti tolikšni premoči?

Poveljnik jezdecev ga je ogovoril:

"Kaj stikaš tog okrog, zelenokljunec? Si mar prišel lovit postrvi? Pazi, da se ti trnek ne zadrgne v lastni goltanec!"

Vnuk Tahirjev je bil močno zbegan. Če so jezdeci sultanovi, bo po njem, če bi po pravici povedal. Če pa so izmailci in bi molčal, bi ga imeli za vohuna. Izpustil je ročaj sablje in obupano iskal pojasnila v nemih obrazih vojakov.

Poveljnik je vzveseljeno pomežiknil svojemu spremstvu. Dejal je:

"Prav zdi se mi, negodni moj pehlevan, da iščeš nekaj, česar nisi izgubil."

Naglo je pri tem zagrabil med streme in sedlo. V njegovi roki je na kratki palici zaplapolal bel prapor, znamenje pripadnikov Alija.

"Če je le past?" je pomislil Avani. "Nič! Tvegal bom!" si je zaklical. Skočil je z osliča in stegnil roko za praporom, ki mu ga je poveljnik jezdecev pomolil naproti. Spoštljivo ga je pritisnil na svoje čelo.

"Tako je prav!" je vzkliknil poveljnik. "Ti iščeš grad Alamut. Tedaj z nami!"

Pognal je konja po stezi ob Šah rudu. Vnuk Tahirjev je spet zajahal osliča in mu sledil na njem. Vojaki so se usuli za njima.

Bolj in bolj so se bližali gorovju in zmerom hujše je postajalo bobnenje Šah ruda. Dokler niso prijezdili do skalnatega griča, na katerem se je dvigal stražarski stolp. Na njegovem vrhu je plapolal bel prapor. Ob tem griču je zavila struga reke v strmo sotesko.

Poveljnik oddelka je pridržal konja in velel tudi ostalim, naj postoje. Pomahal je proti stolpu z zastavico in prejel z njegovega vrha znamenje, da je prehod prost.

Zajezdili so v temno, hladno sotesko. Pot je bila precej tesna, toda dobro izdelana. Ponekod je bila klesana v živo skalo. Globoko pod njimi je bobnel hudournik.

Pri nekem ovinku je poveljnik obstal in pokazal z iztegnjeno roko predse.

Vnuk Tahirjev je zagledal nedaleč pred seboj dva visoka stolpa, ki sta se sredi temnega gorovja belila iznad pobočij kakor sanjski privid. Sonce je sijalo nanju, da sta se vsa lesketala v njegovih žarkih.

"To je Alamut," je dejal vodja in pognal dalje.

Spet so strma pobočja zagrnila oba stolpa. Šlo je ovinkoma dalje ob hudourniku, dokler se soteska ni nenadoma razmaknila. Vnuk Tahirjev je razširil oči. Pred seboj je zagledal mogočno skalo in na njej utrdbo, ki je bila deloma vklesana vanjo. Šah rud se je razcepil ob njej v dva kraka in jo z njima oklepal, kot da bi jo držal v precepu. Trdnjava je bila cela majhna naselbina, ki se je od spredaj proti ozadju postopoma dvigala. Njene štiri ogle so tvorili štirje stolpi, katerih zadnja dva sta se visoko dvigala iznad prvih. Trdnjava je bila z reko vred pogreznjena med dvoje strmih, nepristopnih pobočij. Tako je kot mogočna ograda zapirala izhod iz soteske.

To je bil Alamut, najmočnejša trdnjava izmed petdeseterice v rudbarskem okrožju. Zgradili so jo bili deilemski kralji in govorilo se je, da je nezavzetna.

Poveljnik oddelka je dal znamenje in z nasprotne strani, z obzidja, so na železnih verigah spustili težak most prek hudournika. Jezdeci so zbobneli prek njega skozi mogočno obokano vežo v utrdbo.

* * *

Prišli so na prostrano dvorišče, ki se je v treh širokih terasah postopoma dvigalo. Terase so spajale po sredi kamnita stopnišča. Ob obzidju so rasli na levi in desni visoki topoli in platane, pod katerimi so bili pravcati pašniki. Na njih so se pasle črede konj, oslov in mezgov. V posebni staji je ležalo nekaj desetin velblodov in mirno prežvekovalo. Ob straneh so bili hlevi in vojašnice, haremi in druga poslopja.

Hrum in šum kakor iz čebelnjaka je sprejel Tahirjevega vnuka. Začudeno je gledal okrog sebe. Na srednji terasi se je vadilo nekaj oddelkov vojaštva. Slišal je rezka povelja, ropotanje ščitov in sulic, rožljanje sabelj. Vmes je zarezgetal konj ali zarigal osel.

Drugi možje so utrjevali obzidje. Mezgi so vlekli za seboj težke skale, ki so jih potem delavci dvigali s škripčevjem na določena mesta. Vik in krik je grmel od vsepovsod in popolnoma zadušil bučanje hudournika.

Razjahali so in poveljnik je vprašal vojaka, ki je šel mimo:

"Ali je stotnik Minučeher v stražarni?"

Vojak se je rezko zaustavil in odvrnil:

"Da, desetnik Abuna."

Poveljnik je pomignil mladeniču, naj mu sledi. Zavila sta proti enemu izmed spodnjih stolpov. Od nekod so se slišali odsekani udarci, ki so jih spremljali bolestni stoki. Vnuk Tahirjev se je ozrl v tisto smer. Ob kamniti steber je bil privezan človek; hrbet mu je bil razgaljen do pasu. Velikanski črnec, oblečen v kratke progaste hlače in z rdečim fesom na glavi, je bil z bičem, ki je bil spleten iz jermenov, po njegovi goloti. Pri vsakem udarcu je počila koža na novem mestu. Kri je curkoma lila iz ran. Vojak je stal poleg z vedrom vode v roki in od časa do časa zalil nesrečneža.

Videč grozo v očeh vnuka Tahirjevega, se je desetnik Abuna porogljivo nasmehnil.

"Pri nas ne spimo na pernicah in se tudi ne mazilimo z ambro," je dejal. "Če si na to računal, si se pošteno urezal."

Tahirjev vnuk je stopal molče ob njem. Kakor bi bil rad vedel, kaj je zagrešil nesrečnež, da so ga tako hudo kaznovali, mu je vendar čudna tesnoba jemala pogum, da bi bil vprašal.

Stopila sta v vežo stolpa. Pod njenimi oboki se je Tahirjev vnuk dodobra zavedel, kako mogočne so bile stene utrdbe. Celi kamniti skladi so bili naloženi drug vrh drugega. Temno, vlažno stopnišče je vodilo kvišku. Prišla sta v dolg hodnik in iz njega v prostorno sobo, ki je bila po tleh pokrita s preprosto preprogo. V kotu je bilo razprostrtih nekaj blazin; na njih je napol sedel, napol ležal približno petdesetleten mož. Bil je dobro rejen in je nosil kratko, nakodrano brado, ki je bila že rahlo prepletena s srebrnkastimi nitmi. Na glavi je imel velik bel turban, dolga suknja pa mu je bila vezena s srebrom in z zlatom. Desetnik Abuna se je priklonil in čakal, da ga mož na blazinah ogovori.

"Kaj prinašaš novega, Abuna?"

"Tega dečka smo zajeli na izvidnici, stotnik Minučeher. Pravi, da je nameraval na Alamut."

Pri teh besedah se je stotnik polagoma dvignil. Pred Tahirjevim vnukom je zrasel mož, velik kakor gora. Stisnil je pesti v boke, zapičil pogled v mladeniča in zavpil z gromkim glasom:

"Kdo si, nesrečnež?"

Tahirjev vnuk se je zdrznil. Toda hitro si je priklical v spomin očetove besede in se zavedel, da se je prišel na grad prostovoljno ponudit v službo. Zbral se je in dokaj mirno odvrnil:

"Imenujem se Avani in sem vnuk onega Tahirja iz Save, ki ga je velel pred leti obglaviti véliki vezir."

Stotnik ga je napol presenečeno, napol nejeverno pogledal.

"Ali govoriš resnico?"

"Čemu bi lagal, gospod?"

"Če je tako, potem vedi, da je ime tvojega deda z zlatimi črkami zapisano v srcih vseh izmailcev. In Naš gospod bo vesel, da te bo štel med svoje bojevnike. Saj si prišel zato na grad?"

"Da, da služim vrhovnemu poglavarju izmailcev in da maščujem smrt svojega deda."

"Dobro. Česa si se naučil?"

"Čitanja in pisanja, gospod. Tudi slovnice in pesnikovanja. Na pamet znam skoraj polovico Korana."

Stotnik se je nasmehnil.

"Ni slabo. A kako je z vojno umetnostjo?"

Tahirjev vnuk je prišel v zadrego.

"Jaham, streljam z lokom in tudi meč in kopje sukam nekoliko."

"Imaš ženo?"

Mladenič je zardel do ušes.

"Nimam, gospod."

"Si se predajal razuzdanosti?"

"Ne, gospod."

"Dobro."

Stotnik Minučeher se je obrnil k desetniku:

"Abuna! Odvedi Ibn Tahirja k daiju Abu Soraku. Povej mu, da ga jaz pošiljam. Če me vse ne vara, ga bo vesel."

Priklonila sta se in zapustila stotnikovo sobo. Prišla sta spet na dvorišče. Steber, ob katerem je bil prej privezan mož, ki so ga bičali, je bil zdaj prost. Samo nekaj kapelj krvi je pričalo, kaj se je bilo tam zgodilo. Še zmerom je občutil Ibn Tahir rahlo grozo. Toda že ga je navdajala zavest lastne varnosti, saj je očitno nekaj pomenilo, če je bil nekdo vnuk mučenca Tahirja!

Krenila sta po stopnišču na srednjo teraso. Na desni je bilo nizko poslopje, nekakšna vojašnica. Pred njo je desetnik obstal in gledal okrog sebe, kakor da bi nekoga iskal.

Temnopolt mladenič v beli halji, v belih hlačah in z belim fesom na glavi je prihitel mimo. Desetnik ga je zaustavil in vljudno dejal:

"Stotnik me pošilja s tem mladeničem k častitemu daiju Abu Soraku."

"Kar za mano!" Temnopolti fant se je zarežal na vsa usta. "Pravkar nas častiti dai poučuje v pesništvu. Na strehi smo."

In obrnivši se k Ibn Tahirju, je dodal:

"Prihajaš k nam, da bi postal fedai? Dočakal boš marsikatero presenečenje. Jaz sem učenec Obeida."

Ibn Tahir mu je z desetnikom sledil, ne da bi ga bil prav razumel.

Prišli so na vrh strehe. Tla so bila pokrita s surovo pletenimi preprogami. Na njih je sedelo na spodvitih nogah kakšnih dvajset mladeničev, prav tako oblečenih v belo, kakor je bil učenec Obeida. Na kolenih so držali tablice in pisali nanje s pisali, kar jim je govoril starec v široki beli halji, ki je čepel s knjigo v roki pred njimi.

Predavatelj se je dvignil, ko je zagledal prišlece. Nagrbančil je obraz v nejevoljne gube in vprašal desetnika:

"Kaj iščeš ob tej uri pri nas? Mar ne vidiš, da je čas učenja?"

Desetnik se je v zadregi odkašljal, učenec Obeida pa se je neopazno pomešal med svoje tovariše, ki so si radovedno ogledovali tujca.

Abuna je dejal:

"Oprosti, da sem te motil pri pouku, častiti dai. Stotnik me pošilja k tebi s tem mladeničem in ti ga izroča."

Stari misijonar in učitelj je premeril Ibn Tahirja od glave do pete.

"Kdo si in kaj želiš, fant?"

Ibn Tahir se je spoštljivo priklonil.

"Ime mi je Avani in sem vnuk onega Tahirja, ki ga je bil dal obglaviti v Savi véliki vezir. Oče me pošilja na Alamut, da bi služil izmailski stvari in maščeval umor svojega deda."

Starcu je zasijal obraz. Z iztegnjenimi rokami je pohitel k Ibn Tahirju in ga prisrčno objel.

"Srečne oči, ki te vidijo na tem gradu, Tahirjev vnuk! Tvoj ded je bil moj in Našega gospoda dober prijatelj… Pojdi, Abuna, in se zahvali stotniku v mojem imenu!… Vi pa, mladeniči, si dobro oglejte svojega novega tovariša! Ko vam bom razlagal zgodovino in borbe izmailstva, ne bom mogel preiti slavnega deda tega mladeniča, izmailca Tahirja, ki je postal v Iranu prvi mučenec za našo stvar!"

Desetnik je pomežiknil Ibn Tahirju, češ dobro sva opravila, in izginil v odprtini, ki je vodila navzdol. Dai Abu Soraka pa je stiskal mladeniča za roko, ga spraševal po očetu in po domačih razmerah in mu obljubil, da bo javil njegov prihod vrhovnemu poglavarju. Naposled je velel enemu izmed učencev, ki je sedel na tleh:

"Sulejman! Odvedi Ibn Tahirja v spalnico in mu pokaži prostor onega nevredneža, ki je moral med prostake! Poskrbi, da se opere popotnega prahu in da se preobleče. Da bo do večerne molitve nared!"

Sulejman je planil na noge, se priklonil pred starcem in dejal:

"Poskrbel bom, častiti dai!"

Pozval je Ibn Tahirja, naj mu sledi. Prišla sta v nižje prostore. Sredi tesnega hodnika je Sulejman privzdignil zaveso nad vhodom in spustil skozenj Ibn Tahirja.

Stopila sta v prostorno spalnico.

Ob steni nasproti vhoda je bilo okrog dvajset nizkih ležišč. Bile so to velike platnene vreče, napolnjene s posušeno travo in pokrite z odejami iz konjske žime. Za vzglavje so jim bila konjska sedla. Nad njimi so bile druga nad drugo ob steno pritrjene lesene police. Po njih so bile v strogem redu zložene raznovrstne potrebščine: lončene sklede, preproge za molitev, priprave za umivanje in čiščenje. Ob vznožju vsake postelje je bilo leseno ogrodje. Vanj so bili postavljeni lok s tulom in puščicami, kopje in sulica. Z nasprotne stene so moleli trije bronasti lestenci s številnimi ročaji, v katerih so tičale voščenke. V kotu je bil steber s posodo za olje. Pod svečami je viselo dvajset težkih krivih sabelj. Ob njih je bilo prav toliko okroglih, pletenih ščitov, ki jim je bil vrh bokline izdelan iz brona. Soba je imela deset majhnih zamreženih oken. Vse v njej je bilo čisto in v najstrožjem redu.

"Ta postelja je prazna," je dejal Sulejman in pokazal na eno izmed ležišč. "Njen prejšnji lastnik je moral pred nekaj dnevi med prostake. Tu, poleg tebe, spim jaz, a na oni strani spi Jusuf iz Damagana. To je največji in najmočnejši učenec v četi."

"Praviš, da je moral moj prednik med prostake?" se je začudil Ibn Tahir.

"Da. Ni bil vreden, da postane fedai."

Sulejman je vzel s police lepo zloženo belo haljo, bele hlače in bel fes.

"Pojdi v umivalnico," je pozval Ibn Tahirja.

Šla sta v sosednji prostor, kjer je bila kamnita kad s tekočo vodo. Ibn Tahir se je hitro okopal. Sulejman mu je izročil obleko in Ibn Tahir je smuknil vanjo.

Vrnila sta se v spalnico. Ibn Tahir je dejal:

"Oče mi je izročil pozdrave za vrhovnega poglavarja. Kdaj, misliš, da bom lahko stopil predenj?"

Sulejman se je posmejal.

"To misel si kar iz glave izbij, moj dragi. Leto dni sem že tukaj, pa še danes ne vem, kakšen je. Nihče od nas učencev ga še ni videl."

"Potemtakem ga ni na gradu?"

"Tu je. Toda nikoli ne zapusti svojega stolpa. Boš že še slišal. In to take, da se ti bodo čeljusti razklale od začudenja… Dejal si, da si iz Save. Jaz pa sem iz Kazvina doma."

Ibn Tahir si ga je bil medtem pozorno ogledal. Lepšega mladeniča si skoraj ni mogel predstavljati. Rasti je bil sloke kakor cipresa. Obraz mu je bil ostro izklesan, vendar prikupen. Lica porjavela od sonca in vetra. Skozi temno polt je pronicala zdrava rdečica. Oči so mu bile žametnorjave. Zrle so z orlovskim ponosom v svet. Rahel puh mu je poganjal pod nosom in okrog brade. Ves izraz je izdajal pogum in drznost. Ko se je nasmejal, je pokazal vrsto krepkih belih zob. Njegov smeh je bil odkrit, malce porogljiv. Toda to ni odbijalo.

"Kakor kakšen pehlevan iz 'Knjige kraljev'," je pomislil Ibn Tahir. Dejal je:

"Opazil sem, da so vam vsem obrazi nekam ostri in trdi, kot da bi vam bilo trideset let. A po rasti brade bi vam jih prisodil komaj dvajset."

Sulejman se je posmejal. Odvrnil je:

"Počakaj štirinajst dni in tudi ti ne boš nič drugačen od nas. Pri nas ne nabiramo cvetja in ne lovimo metuljev."

"Nekaj bi te rad vprašal," je povzel Ibn Tahir. "Prejle sem videl doli, kako so bičali ob steber privezanega človeka. Želel bi vedeti, kaj je zagrešil, da je zaslužil tako kazen."

"Hud zločin, moj dragi. Bil je kot spremljevalec dodeljen karavani, ki je potovala v Turkestan. Gonjači niso bili izmailci in so spotoma pili vino. Ponudili so ga tudi njemu in on ga je sprejel, čeprav ga je bil Seiduna najstrože prepovedal."

"Seiduna prepovedal?" se je začudil Ibn Tahir. "Saj izhaja prepoved že od Preroka in velja za vse vernike!"

"Ti tega še ne moreš razumeti, moj ptiček. Seiduna lahko dovoli in prepove, kar hoče. Mi, izmailci, smo dolžni ubogati samo njega."

Ibn Tahir se je začudil. Nekako tesno mu je bilo pri duši. Poizvedoval je dalje.

"Prej si dejal, da so mojega prednika poslali med prostake. Kaj je neki takega zagrešil?"

"Govoril je o ženskah, in zelo nespodobno."

"Ali je prepovedano?"

"Najstrožje! Izbrana četa smo, in ko bomo posvečeni, bomo neposredno služili Seidunu."

"V kaj bomo posvečeni?"

"Rekel sem ti že: v fedaije! Ko bomo končali šolo in prestali izpite, bomo dosegli to stopnjo."

"Kaj je to: fedai?"

"Fedai je izmailec, ki je pripravljen, da se brez spraševanja žrtvuje na ukaz vrhovnega poglavarja. Če pri tem pogine, postane mučenec. Če izvrši težavno nalogo in ostane živ, napreduje v daija in še više."

"Kar čujem, mi je povsem novo. Misliš, da bo preizkušnja zelo težka?"

"O tem ni dvoma. Sicer bi se ne pripravljali nanjo sleherni dan od zore do mraka. Šesterica jih je pod bremenom že omagala. Eden se je zrušil mrtev na mestu, pet jih je pa samih prosilo, da jih uvrstijo med prostake."

"Zakaj niso rajši odšli z Alamuta, kot da so se tako ponižali?"

"E, moj dragi, z Alamutom se ni šaliti. Kdor je enkrat na gradu, ne more po svoji želji živ z njega. Preveč je tajnosti tod okrog."

* * *

V sobo so prihrumeli učenci. Mimogrede so se bili umili v umivalnici in se tako pripravili za večerno molitev. Velikan, skoraj za glavo višji od Ibn Tahirja, se je zavalil na posteljo poleg njegove in dejal:

"Jaz sem Jusuf iz Damagana. Nisem slab človek. Toda ne bi svetoval nikomur, da bi me izzval ali se norčeval iz mene. Me boš že še spoznal."

Pretegnil je svoje mogočne ude, kot da bi hotel s tem podkrepiti svoje besede.

Ibn Tahir se je nasmehnil.

"Slišal sem, da si največji in najmočnejši med učenci."

Velikan se je bliskovito vzravnal.

"Kdo ti je to povedal?"

"Sulejman."

Razočaran se je Jusuf vnovič zleknil.

Mladeniči so se muzali. Obeida je stopil pred Ibn Tahirja in razklenil svoje zamorske ustnice. Dejal je:

"Kako ti je kaj všeč pri nas, Ibn Tahir? Seveda, težko ti je govoriti, ko si komaj prišel. Toda ko boš štiri mesece na gradu, kakor sem bil jaz, se ti bo razkadilo vse, kar si bil od zunaj prinesel s seboj."

"Ali ste slišali tega črnoritca?" se je posmehnil Sulejman. "Komaj je pomočil svoj kljunček v alamutsko medico, že hoče dajati nauke drugim!"

"Mar naj jih dajem tebi, ki si zabit kot teslo?" se je razhudil Obeida.

"Mir, bratci!" je zarohnel Jusuf s svoje postelje. "Ne dajajte slabega zgleda novincu!"

Širokopleč mladenič s krivimi nogami in resnobnim licem se je približal Ibn Tahirju.

"Jaz sem Džafar iz Raija," se je predstavil. "Na gradu sem leto dni, in če boš potreboval kakega pojasnila glede pouka, me kar vprašaj."

Ibn Tahir se mu je zahvalil. Drug za drugim so prihajali učenci k njemu in se mu predstavljali. Afan, Abdur Ahman, Omar, Abdalah, Ibn Vakas, Halfa, Sohail, Ozaid, Mahmud, Arslan… Končno je stopil predenj najmanjši.

"Jaz sem Naim izpod Demavenda," je dejal.

Vsi so se zasmejali.

"Nedvomno eden izmed demonov, ki prebivajo v gori," se mu je porogal Sulejman.

Naim ga je jezno pogledal.

"Veliko imamo šole," je nadaljeval, "in mnogih stvari se moramo učiti. Ali poznaš naše učitelje? Oni, ki te je blagovolil sprejeti, je častiti dai Abu Soraka. Slaven misijonar je in je učeč prepotoval vse dežele islama. Seiduna nam ga je postavil za predstojnika. Uči nas zgodovino Preroka in svetih mučencev, ki so padli za izmailsko stvar. Poleg tega še slovnico in pesništvo v domačem jeziku pehlevi."

"Ali ste ga slišali, žvrgolevčka? Najmanjši med vsemi, pa najbolj glasen."

Sulejman se je smejal in z njim vsi drugi. Potem je sam povzel besedo:

"Kmalu boš sam spoznal svoje učitelje, Ibn Tahir. Toliko si zapomni, da je dai Ibrahim, ki nas uči dogmatiko, algebro, arabsko slovnico in modroslovje, dober prijatelj Seiduna in da se mu ni dobro zameriti. Pri njem boš moral znati vse na izust. Grk Al Hakim pa, ta ti prenese sleherno žlobudro, da le ne držiš jezika za zobmi. Stotnik Minučeher ne trpi ugovora. Pri njem mora biti vse bliskovito nared. Čim urnejši boš v izpolnjevanju njegovih ukazov, tem više te bo cenil in tem bolj se mu boš prikupil. Dai Abdul Malik je mlad, toda Seiduna dá veliko nanj. Močan je in utrjen v prenašanju naporov in bolečin. Zato zaničuje tistega, ki ne zna stisniti zob. Vzgaja nas v trdnosti volje in njegov predmet je poleg dogmatike najvažnejši…"

"Nikar mi golobčka preveč ne plaši!" mu je vpadel Jusuf v besedo. "Sicer nam utegne še pobegniti. Glejte! Čisto bled je."

Ibn Tahir je zardel.

"Lačen sem," je dejal. "Ves dan nisem ničesar jedel."

Sulejman se je vzveseljeno zahahljal.

"Še vse drugače se boš postil pri nas, ljubi moj. Da se le enkrat spoznaš z daijem Abdul Malikom."

Rog je zateglo zatrobil.

"K molitvi!" je zaklical Jusuf. Vsak je vzel s police v ovoj zamotano preprogo in odhitel z njo na streho. Tudi Ibn Tahir je segel po omotu, ki je bil nad njegovim ležiščem, in sledil ostalim.

Vrh strehe jih je čakal dai Abu Soraka. Ko je videl, da so prišli vsi in da so si podložili preproge, se je obrnil proti zahodu, v smeri svetih mest, in začel pobožni obred. Z glasno molitvijo se je vrgel na obraz, razširil roke in se spet dvignil, kakor vele postave vernikov. Ko je končal, se je še enkrat visoko vzravnal, razprostrl roke proti nebu in se vnovič spustil na kolena, pripogibajoč se s čelom do tal. Molil je:

"Pridi, Al Mahdi, Obljubljeni in Pričakovani! Osvobodi nas samozvancev in reši nas krivovercev! Mučenca Ali in Izmail, bodita za nas priprošnjika!"

Učenci so posnemali njegove kretnje in ponavljali za njim besede. Iznenada se je bilo stemnilo. S sosednjih streh so prihajali do njih zategli, enakomerni glasovi drugi molivcev. Čudna, tesnobna presunjenost je spreletela Ibn Tahirja. Zdelo se mu je, da vse to, kar trenutno doživlja, ni zares, marveč da samo sanja čudovito nazorne sanje. In potem še javno pozivanje Alija in Izmaila, kar so si upali delati verniki zunaj Alamuta samo za trdnimi zapahi! Zbegan je bil in zmeden.

Dvignili so se, se vrnili v spalnico in shranili preproge na njihova mesta. Potem so odšli k večerji.

* * *

Jedilnica je bila obsežna dvorana v spalnici nasprotnem krilu poslopja. Vsak učenec je imel svoj prostor ob steni. Na tla so bili položeni majhni, iz vrbovja spleteni podstavki. Nanje so ali posedli ali počepnili. Stregli so jim trije po vrstnem redu določeni tovariši. Prinesli so vsakemu po velik kos pogače, ki je bila spečena bodisi iz žita bodisi iz suhih fig ali jabolčnih krhljev. V veliko skledo so mu nalili mleka, ki so ga hranili v prostornih lončenih vrčih. Po nekajkrat na teden so učenci dobili ribe in po enkrat so jedli meso: pečenega vola, janjca ali koštruna. Abu Soraka jih je nadziral in jedel z njimi. Večerjali so molče, zatopljeni v opravilo.

Po večerji so se porazdelili v manjše skupine. Nekateri so odšli na streho, drugi so se razgubili po trdnjavskih nasipih.

Jusuf in Sulejman sta vzela Ibn Tahirja s seboj, da bi mu pokazala trdnjavo.

Hrum in šum se je bil polegel. Tišina je bila nad gradom in zdaj je Ibn Tahir razločno slišal žuborenje Šah ruda, ki ga je navdajalo s čudno otožnostjo. Tema jih je obdajala in na nebu so zasijale drobne, prodirno se lesketajoče zvezde.

Mož z gorečo baklo v roki je šel prek dvorišča. Pred poslopji na zgornji terasi so se prikazali stražarji baklonosci in se postavili pred vhode. Stali so nepremično in cela vrsta jih je bila. Rahel vetrc je zapihljal z gora in prinesel leden hlad s seboj. Ogenj bakel je zaplapolal in sence stavb, dreves in mož so skrivnostno zaplesale po tleh. Obzidje je bilo daleč naokoli razsvetljeno. Toda ta svetloba je bila čudna. V njej so se videla poslopja, stolpi in nadzidki čisto drugačni kakor čez dan. Vse je bilo kakor pravljičen privid. Neznansko in tuje.

Obšli so precejšen del obzidja, ki je obdajalo spodnjo in srednjo teraso.

"Ali ne bi šli še tja gor?" je vprašal Ibn Tahir in pokazal na poslopja, pred katerimi so stali baklonosci.

"Tja ne sme nihče, razen poglavarjev," mu je pojasnil Sulejman. "Možje, ki stražijo Seiduna, so velikanski črnci, skopljenci, ki jih je prejel vrhovni zapovednik v dar od egiptovskega kalifa."

"Ali je Seiduna v njegovi službi?"

"Tega ne vemo natančno," je odvrnil Sulejman. "Utegne biti tudi obratno."

"Kako to?" se je začudil Ibn Tahir. "Mar ni Seiduna zavzel Alamuta v njegovem imenu?"

"To je spet poglavje zase," je menil Jusuf. "Govori se to in ono. Svetujem ti, da ne sprašuješ preveč po teh stvareh."

"Mislil sem, da je kalif v Kairu vrhovni poglavar vseh alijcev, h katerim spadamo tudi mi izmailci."

"Samo Seiduna je naš zapovednik in nikogar drugega nam ni treba ubogati," sta hkrati dejala Jusuf in Sulejman.

Posedli so na okope.

"Zakaj se vrhovni poglavar ne prikaže vernikom?" je vprašal Ibn Tahir.

"Svet mož je," je dejal Jusuf. "Ves dan preučuje Koran, moli in piše za nas nauke in zapovedi."

"Nam sploh ne pritiče sodba, zakaj ne prihaja med nas," je menil Sulejman. "Tako je in on že ve, zakaj je to potrebno."

"Čisto drugače sem si bil to predstavljal," je priznal Ibn Tahir. "Mi tam zunaj smo mislili, da zbira poglavar izmailcev na Alamutu vojsko, s katero bo udaril na sultana in krivega kalifa."

"To je postranska stvar," je odvrnil Sulejman. "Glavno, kar zahteva od nas Seiduna, sta pokorščina in sveta gorečnost za izmailstvo."

"Ali mislita, da vas bom mogel dohiteti, ko ste že toliko napredovali?" je skrbelo Ibn Tahirja.

"Izpolnjuj brez pomisleka vse, kar ti bodo ukazali tvoji predstojniki, pa boš dosegel, kar boš potreboval," je dejal Sulejman. "Nikar ne misli, da je pokorščina nekaj lahkega. V tebi se bo začel oglašati zli duh upornosti, telo ne bo hotelo slediti zapovedim volje in tvoja pamet ti bo prišepetavala tisoč pomislekov zoper povelja tvojih nadrejenih. Ti pa se zavedi, da je ves ta odpor samo zvita nakana demonov, ki bi te hoteli odvrniti od prave poti. Hrabro premagaj sleherno upornost v sebi in postal boš težka sablja v roki Našega gospoda."

Rog je sunkovito zatrobil.

"Spat moramo," je dejal Jusuf in vstal.

Vrnili so se v svoje domovanje in odšli v spalnico.

V sobi je gorelo nekaj voščenk. Nekateri izmed mladeničev so se slačili, drugi so že bili v posteljah.

Kmalu potem je stopil v spalnico Abu Soraka. Pogledal je, če so vsi navzoči in če je vse v redu. Nato je pristavil nizko lestev k steni in pogasil sveče.

V kotu je brlela vrh podstavka lučka v skledici olja. Dai je stopil k njej in prižgal ob njej kratko, tenko trsko. Potem je šel s tihimi koraki proti izhodu in previdno privzdignil zaveso, da bi se ne vnela ob bakli. Smuknil je skozi odprtino in njegovi koraki so izzveneli v hodniku.

* * *

Jutranja budnica je navsezgodaj zdramila mladeniče iz sna. Umili so se, opravili jutranjo molitev in pozajtrkovali. Potem so vzeli sedla in orožje in pohiteli na dvorišče.

Kakor bi trenil, je bila vsa utrdba na nogah. Učenci so šli po konje v konjušnico, razvrstili so se, stoječ ob živalih, v dve vrsti in dva desetnika sta se jim postavila na čelo. Prijezdil je stotnik Minučeher, pregledal četo in velel zajahati konje. Nato je ukazal dvigniti most in drug za drugim so zbobneli prek njega v sotesko.

Pojezdili so mimo stražarskega stolpa na prostrano planoto. Stotnik je zaradi novinca še enkrat na kratko razložil osnovna povelja. Potem je razdelil četo na dvoje in zaukazal oddelkoma, da pojezdita vsaksebi. Na vrsto so prišli zaobrati v bojni vrsti in nato naskok po turško in po arabsko. Prvič je zdaj Ibn Tahir doživel podobo skupinskega napada in srce mu je od ponosa glasneje zautripalo. Pozneje so razjahali in začele so se vaje v sukanju sablje, v metanju zanke in kopja in v streljanju z lokom.

Pred drugo molitvijo so se vrnili na grad. Ibn Tahir je bil izmučen, da se je komaj obdržal v sedlu. Ko so razjahali in spravili konje v konjušnico, je vprašal Sulejmana:

"Ali se vojaške vaje obnavljajo sleherni dan?"

Sulejman, ki je bil svež in veder, kakor bi se bil pravkar vrnil s prijetnega sprehoda, se je posmejal in odvrnil:

"E, moj dragi, to je šele začetek. Počakaj, da te dobi v roke dai Abdul Malik. Potem boš slišal žvižgati kosa."

"Lačen sem, da se mi kar megli pred očmi," je potožil Ibn Tahir. "Ali bi ne mogel dobiti kaj za v usta?"

"Kar potrpi. Samo trikrat na dan nam je dovoljeno jesti. Če bi te zasačili, da ješ izven določenih obedov, bi te privezali k stebru, kot si videl včeraj onega vojaka, ki je pil vino."

V spalnici so odložili orožje, se umili, vzeli s polic tablice in pisala in odšli na streho.

Dolg in suh mož v opletajoči halji je stopil prednje. Lica so mu bila upadla in oči globoko udrte. Mračno je gledal izpod čela. Nos mu je bil tenek in ukrivljen, podoben jastrebovemu kljunu. Redka, sivkasta brada mu je segala skoraj do prsi. Suhi, koščeni prsti so se mu kakor kremplji ujede krčevito zadirali v šop skrbno popisanih listov. To je bil dai Ibrahim, star in zaslužen misijonar in dober prijatelj vrhovnega poglavarja. Najprej je opravil z učenci drugo molitev. Predpisane besede je izgovarjal polglasno in topo mrmraje. Ko pa je začel pozivati Mahdija, je njegov glas zadonel divje in votlo, kakor bi udarjal po bobnu.

Potem je prešel k predmetu. Razlagal je arabsko slovnico in suhoparno narekoval stroga jezikovna pravila, ki jih je pojasnjeval s primeri iz Korana. Pisala so vdano škripala po tablicah. Komaj da si je sem ter tja kdo upal glasneje zadihati.

Ibn Tahirju je bila ura v oddih. Slovnico je dobro obvladal in prijetna mu je bila zavest, da mu ta predmet ne bo povzročal težav.

Ko je dai Ibrahim končal, se je mrko priklonil. Dostojanstveno si je privzdignil široko haljo, da se ne bi zapletel vanjo, in izginil skozi strmi dohod navzdol.

Med učenci je završalo. Počakali so še nekoliko, da bi ne dohiteli daija Ibrahima, potem so se usuli na dvorišče. Tam so se razvrstili po velikosti v dve vrsti.

Sulejman je dejal Ibn Tahirju:

"Zdaj boš spoznal daija Abdul Malika. Svetujem ti: stisni zobe in zberi vso svojo voljo. Eden se je bil pri teh vajah že zrušil mrtev na tla. Zaupaj v Alaha in v modrost Našega gospoda."

Na čelu prve vrste je stal Jusuf. Nekako v sredi je bil Sulejman, na kraju Ibn Tahir. Na čelu druge je bil Obeida, na njenem koncu Naim.

Prednje je stopil z vihrajočimi koraki koščen velikan. Obraz mu je bil oglat in pogled trd in prodiren. Ko je zagledal Ibn Tahirja med učenci, ga je vprašal:

"Kako ti je ime, junak?"

"Avani sem, vnuk Tahirja iz Save."

"Prav. Povedali so mi že. Upam, da se boš izkazal vrednega slavnega deda."

Odmaknil se je nekaj metrov nazaj in zaklical:

"Snemite obuvala in raz obzidje!"

Kakor bi trenil, so popadale sandale z nog. Učenci so se zakadili proti okopom in začeli plezati po navpičnem obzidju. Roke so segale v razpoke, v line, se oprijemale kamnitih obronkov.

Ibn Tahirju je ob pogledu na strmo steno upadel pogum. Ni vedel, ne kje ne kako bi začel.

Nad seboj je zaslišal šepetajoč glas:

"Podaj mi roko!"

Pogledal je kvišku. Sulejman je stal sredi zidu. Z eno roko se je oprijemal line, drugo je prožil proti njemu. Ibn Tahir se je je oprijel. Sulejman ga je z železno močjo potegnil do sebe.

"Tako! Zdaj pa naprej za mano!"

Šlo je. Nenadoma se je znašel vrh obzidja.

Drugi so že lezli na nasprotno stran v prepad. Ob vznožju obzidja se je penil Šah rud.

Ibn Tahir je pogledal vanj in zavrtelo se mu je v glavi.

"Ubil se bom," je dejal plaho.

"Drži se tik za menoj!" mu je šepnil Sulejman. Njegov glas je bil trd in ukazujoč.

Začel se je spuščati navzdol. Ko je prišel do trdne opore, je podstavil Ibn Tahirju roko in potem še rame. Tako sta se pogrezala po steni proti prepadu, previdno in s stisnjenimi zobmi. Cela večnost se je zdela Ibn Tahirju, preden sta dosegla obrežno skalovje.

Ibn Tahir je globoko zadihal. Pogledal je kvišku in se zgrozil. Pred njim se je visoko dvigala navpična stena. Kar verjeti ni mogel, da jo je bil pravkar preplezal.

Vrh stene se je prikazal Abdul Malik. Razkoračil se je in zaklical učencem pod sabo:

"Na svoja mesta!"

Začeli so plezati navzgor. Ibn Tahir se je držal Sulejmana. Sledil mu je prijem za prijemom in končno, prevalivši steno še na drugo plat, srečno spet začutil ravna tla pod nogami.

Učenci so se oddahnili. Ibn Tahir se je hotel zahvaliti Sulejmanu. Toda ta je samo nejevoljno pomežiknil. Obuli so se in spet postavili v vrsto.

"Drugič bomo delali z vrvjo," je šepnil. "To bo moralo iti kakor blisk."

Abdul Malik je dejal s porogljivim usmevom:

"Kaj ti je bilo danes, Sulejman moj, da nisi bil prvi kot sicer? Polenil si se nemara? Ali pa ti je opešal pogum? Morda pa te je zapeljal novinec s svojim zgledom? Saj sta se držala drug drugega kakor klop! Zdaj mu pokaži, da si junak! Stopi predenj in zadrži dih!"

Sulejman se je postavil pred Ibn Tahirja in stisnil ustnice in nosnice. Zazrl se je predse, toda pogled mu je bil nedoločen, kot da bi se upiral v veliko daljavo. Ibn Tahir se je prestrašil. Opazil je bil, da je Sulejman prenehal dihati. Njegov obraz je postajal bolj in bolj zaripel in oči, tope in brezizrazne, so začele čudno siliti iz svojih votlin. Ibn Tahir je trepetal zanj. Saj je bil on kriv, da je njegovega tovariša doletela tako okrutna kazen.

Abdul Malik je stopil tik do Sulejmana. Prekrižal je roke na prsih in ga opazoval s strokovnjaško pozornostjo. Sulejman se je začel dušiti, vrat mu je bil nabrekel in oči so mu pošastno izstopile iz svojih votlin. Nenadoma se je zamajal, kakor bi bil na ladji, in potem se je kakor izpodžagano drevo zrušil na tla.

"Jako dobro," je pohvalno dejal Abdul Malik.

Sulejman je glasno zadihal. Oči so mu oživele. Počasi se je pobral s tal in se vrnil na svoje mesto.

"No, Obeida! Še ti pokaži, koliko si do zdaj napredoval v svoji volji," je velel nato Abdul Malik.

Temni Obeidov obraz je postal pepelnato siv. Obupno je pogledal okrog sebe in oklevajoče stopil pred vrsti. Zadrževal je dih. Barva njegovega obraza je postala bleščeče rjava. Hitro so se na njem začeli kazati znaki dušenja.

Abdul Malik ga je opazoval izpod obrvi. Ibn Tahirju se je zdelo, kot bi se mu na tihem posmehoval. Obeida se je zamajal in se rahlo zvrnil na tla.

Abdul Malik se je grdo zarežal. Skrivaj so se posmejali tudi učenci v vrstah. Dai je sunil na tleh ležečega z nogo in vprašal s porogljivo nežnostjo:

"Vstani, vstani, golobček! Da se ti ni kaj hudega pripetilo?"

Potem je dodal ostro:

"Kako je bilo?"

Obeida se je dvignil. Nasmehnil se je napol plašno, napol v zadregi.

"Onesvestil sem se bil, častiti dai."

"Kako se kaznuje laž pri izmailcih?"

Obeida se je stresel.

"Nisem več vzdržal, častiti dai."

"Prav. Vzemi bič in se kaznuj!"

Obeida je vzel s kupa orodja, ki ga je bil učitelj prinesel s seboj, kratek usnjen bič. Odpel si je dolgo suknjo na prsih in jo slekel do pasu. Okrog tega si je zadrgnil rokave, da bi mu halja ne zdrknila s telesa. Njegova črna pleča so bila polna in mišičasta. Zavihtel je bič in se prek glave švrknil po hrbtu. Počilo je in v temno kožo se je zarisala rdeča proga. Javknil je, potem je nadaljeval z bičanjem.

"Mladenič je jako nežen," se je posmehnil Abdul Malik. "Krepkeje, krepkeje, junak!"

Obeida se je začel bičati od strani. Udarci so bili ostrejši in zmerom pogostejši. Naposled je prešel v nekakšno divje besno mrcvarjenje svojega telesa. Bič je sekal po razbolelih mestih in koža je ponekod že začela pokati. Kri mu je zalivala hrbet in se cedila po beli halji in belih hlačah. Tolkel se je neusmiljeno, kakor bi bil po svojem smrtnem sovražniku.

Končno je Abdul Malik dvignil roko in zaklical:

"Dovolj!"

Obeida je izpustil bič in se stokajoč sesedel. Abdul Malik je velel Sulejmanu, naj odvede tovariša v umivalnico in naj mu izpere in obveže rane. Potem se je obrnil k učencem, in gledajoč v Ibn Tahirja, je dejal:

"Večkrat sem vam bil že objasnil smisel in namen naših vaj. Med seboj imate danes novinca in zato ne bo odveč, če isto še enkrat na kratko ponovim. Človekov duh, njegova misel in njegov zanos bi imeli polet orla, da jim ni bila postavljena nasproti velika ovira. Ta ovira je naše telo z vsemi svojimi slabostmi. Kje je mladenič, ki bi ne imel visoko letečih načrtov?! In vendar jih izmed tisočev uresniči samo eden. Zakaj to? Naše telo, ki je nagnjeno k lenobnosti in k cenenemu udobju, se boji težav, ki bi jih stavilo vanj uresničevanje visokih ciljev. Njegove nizkotne strasti hromijo našo voljo in naše plemenito hotenje. Premagati te strasti in osvoboditi duha njihovih spon, to je namen naših vaj. Utrditi voljo in jo smotrno usmeriti k določenemu cilju. Zakaj samo tako bomo sposobni za visoke podvige in za požrtvovalna dejanja. Torej ne, da postanemo kakor oni tisoči, ki so sužnji svojega telesa in njegovih slabosti, marveč da se približamo stopnji tistega izbranca med njimi, ki je gospodar nad svojim telesom in njegovimi slabostmi, to bodi naše stremljenje! Tako bomo sposobni, da služimo Našemu gospodu in izpolnjujemo njegove ukaze."

Ibn Tahir ga je poslušal z žarečimi očmi. Da, to je bilo tisto, za čimer je nezavedno zmerom stremel: premagati svoje slabosti, da bi lahko služil visokim ciljem. Nič več se mu ni zdelo grozno, kar je bil pravkar doživel. S polnim prepričanjem je zdaj odvrnil, ko ga je Abdul Malik vprašal, če je razumel:

"Razumel sem, častiti dai."

"Stopi pred svojo vrsto in zadrži dih!"

Ibn Tahir je brez pomisleka ubogal. Pogledal je predse v daljavo, kakor je prej videl Sulejmana, in pridržal sapo. Zazdelo se mu je, da je postalo okrog njega in v njem vse tiho. Pred očmi se mu je začelo megliti. Čutil je, kako se mu napenjajo žile, in rad bi bil zadihal. Toda obvladal se je. V ušesih mu je začelo čudno šumeti in v nogah je začutil nenavadno slabost. Še enkrat se je za trenutek osvestil, potem se je prepustil toposti. Toda z zadnjim odtenkom misli je še zmerom vedel: Moram, moram vzdržati! Dokler ga ni objela popolna tema. Zamajal se je in telebnil na tla. Pri tem je zadihal.

"Kako je bilo?" ga je smeje vprašal Abdul Malik.

Ibn Tahir se je dvignil.

"Dobro, častiti dai."

"Iz tega dečka bo še nekaj," je dejal. Potem je dodal, obrnivši se k Ibn Tahirju.

"To je šele uvod v dihalne vaje. Preizkušnja je, koliko ima kdo svoje telo v oblasti. Toda prava šola se šele začenja. Mi smo v tem že dokaj napredovali."

Obeida in Sulejman sta se vrnila.

Abdul Malik je dal nov ukaz. Učenci so začeli z veliko naglico grebsti na nekem mestu v tla. Izkopali so jamo, ki je morala biti že prej pripravljena in potem samo površno s peskom zasuta. Bila je četverokotna in ne posebno globoka. Nekateri so medtem prinesli iz poslopja v široki ponvi žarečega oglja in ga nasuli v izdolbino. Razpihali so ga in Abdul Malik je dejal:

"Obvladovanje telesa in moč volje dosežeta po vztrajni vaji tolikšno stopnjo, da ne premagujeta samo človekovih slabosti, marveč tudi prirodo samo in njene zakone… Novinec! Odpri oči in spoznaj resničnost mojih besed!"

Odložil je sandale, privzdignil haljo, da mu je segala do kolen, in jo v tej višini prepasal. Potem si je zavihal še ozke hlače, se postavil pred jamo z žarečim ogljem in se srepo zagledal predse.

"Zdaj osredotočuje misli in zbira voljo," je šepnil Ibn Tahirju njegov sosed.

Ibn Tahir je pridržal dih. Nekaj mu je govorilo: Velike stvari doživljaš zdaj, Tahirjev vnuk! Stvari, o katerih se ljudem tam zunaj še sanja ne.

Abdul Malik se je nenadoma zganil. S počasnim, tipajočim korakom je stopil na žareče oglje, nakar ga je hitro in raven kakor cipresa prebrodil. Na drugi strani je obstal in rahlo stresel z glavo, kakor bi se prebujal iz sna. Potem se je vrnil k učencem in jim z vedrim obrazom pokazal svoje noge. Na njih ni bilo opaziti nobenega znaka kakšnih opeklin.

"To doseže človek, če smotrno vzgaja svojo voljo," je dejal. "Kdo si upa ponoviti poizkus za menoj?"

Sulejman se je oglasil.

"Zmerom isti," je nejevoljno zagodrnjal Abdul Malik.

"Pa bom jaz poizkusil," se je prijavil Jusuf. Rahlo oklevanje je bilo v njegovem glasu.

"Po živi žerjavici?" je vprašal Abdul Malik in se komaj opazno nasmehnil.

Jusuf je v zadregi pogledal okrog sebe.

"Počakaj, da razgrejemo ploščo," je prizanesljivo dejal dai.

V tem se je javil Džafar, da hoče on poizkusiti.

"Prav je tako," ga je pohvalil Abdul Malik. "Toda najprej nam povej, kaj moraš misliti, da osredotočiš svojo voljo."

"Alah, ki si velik in vsemogočen, naredi, da me ne bo žgalo. In me ne bo žgalo," je odvrnil Džafar.

"Dobro. Toda imaš tudi potrebno zaupanje?"

"Imam ga, častiti dai."

"Tedaj pojdi v Alahovem imenu!"

Džafar je stopil pred štirioglato jamo in začel zbirati misli in voljo. Učenci so opazili, kako se je bil nekajkrat že odločil, da pojde prek ognja, pa se je vselej premislil.

Abdul Malik mu je dejal:

"Sprosti se, otresi se krčevitosti in pojdi z zaupanjem. Alah je gospodar naše usode."

Tedaj se je Džafar odlepil od tal, kakor se odlepi ladja od brega, in šel urno in varno prek žerjavice. Na nasprotni strani je obstal nekaj časa kakor omotičen, potem pa se je počasi ozrl prek ramena. Pod sabo je zagledal žareče in kadeče se oglje in bledi obraz mu je spreletel blažen nasmeh. Vidno se je oddahnil.

"Resnično, vrl mladenič!" je vzkliknil Abdul Malik. Šepet priznanja je šel tudi skozi vrsti učencev.

"No, Sulejman! Pa se še ti izkaži, čeprav smo že zadnjič videli, da znaš!"

Abdul Malik je bil dobre volje. Sulejman ga je z vidnim veseljem ubogal. Zbral se je in potem prehodil žerjavico, kot da bi bil tega že dolgo vajen.

"Zdaj bom pa še jaz poskusil!" se je razjezil Jusuf. Izprsil se je, napel mišice in stopil pred jamo. Poskušal se je osredotočiti, mrmral skoraj na glas potrebne besede, zraven pa ves čas trepetal ob misli, da bi se vendarle utegnil opeči. Že se je bil skoraj odločil, da stopi na žerjavico. Ko pa je pogledal predse, je zakrilil z rokami kakor kopalec, ki bi se rad pognal v mrzlo vodo, pa si prav ne upa, in se je vrgel nazaj.

Abdul Malik se je nasmehnil.

"Misli na Alaha in na njegovo pomoč ter na vse drugo pozabi," mu je svetoval. "Česa se ti je treba bati, če je on s teboj?"

Končno, ko mu je bilo oklevanja dovolj, se je Jusuf z eno nogo rahlo približal žerjavici. Toda že je javknil in prestrašen odskočil.

Pritajen hihot je šel skozi vrste.

"Pogum imaš, toda volja ti je šibka," je dejal dai.

Jusuf je povesil glavo in se vrnil na svoje mesto.

"Ali bi smel tudi jaz poizkusiti?" je plaho vprašal Ibn Tahir.

"Zate še ni prišel čas, Tahirjev vnuk," je odvrnil Abdul Malik. "Zaupam ti pa, da boš nekoč med prvimi."

Učenci so privlekli iz vojašnice težko kovinsko ploščo. Vnovič so razpihali žerjavico in potem položili ploščo čeznjo.

Abdul Malik jih je pozval, da gredo prek nje. V vrsti so korakali čeznjo, dvakrat, trikrat, štirikrat zaporedoma. Plošča se je segrevala in zmerom bolj jih je peklo v podplate. Ko je bila že čisto razgreta, je začel Jusuf kakor besen skakati po njej. Cvrl in žgal se je, da bi se kaznoval za svoj prejšnji poraz.

Tudi Ibn Tahirja je peklo v podplate. Stiskal je zobe in si prigovarjal, da ga ne peče. Toda nič ni pomagalo. Ni se mogel dovolj zbrati. Utrujen je bil od nevajenih naporov in bal se je, da bi ga ne obšla slabost.

Končno je Abdul Malik zaklical, da je vaje dovolj in da naj pospravijo orodje. Potem sta se vrsti poslednjič zravnali. Stopil je prednje, strogo premeril učence in jim dejal, naj razmišljajo o vsem, kar so videli in slišali. Nato se je rahlo priklonil in odšel z dolgimi, vihrajočimi koraki, prav kakor je bil prišel.

Učenci so se vrnili na vrh strehe. Dai Abu Soraka jih je poučeval pesništvo v pehleviju, domačem jeziku. Ibn Tahir je v tem predmetu takoj zablestel. Za vsako vrsto pesništva je poznal primer iz Firduzija, Ansarija in drugih starejših pesnikov. Abu Soraka je kar plaval od zadovoljstva. Pred vsemi ga je pohvalil in dejal:

"Zares, vojna umetnost in vzgoja volje sta borbenemu izmailcu neobhodno potrebni. Prav tako pa mu je tudi potrebno urjenje duha v besedi, da postane prožen in se nauči točno in pravilno izražati svoje misli. Zelo me veseli, da sem našel v tebi, Tahirjev vnuk, bistrega učenca."

Prišel je čas tretje molitve in Abu Soraka jo je začel z mladeniči vred opravljati kar na mestu. Še ni končal s pozivanjem Alija in Izmaila, ko se je Ibn Tahir, nevajen tolikšnih naporov, onesvestil. Naim, ki je bil poleg njega, je opazil, ko so se zadnjič dvignili, kako je obležal. Sklonil se je k njemu in videl, da je bil v obraz rumen kakor puščavski pesek. Poklical je Jusufa in Sulejmana. Takoj so bili učenci okrog ležečega. Nekdo je hitro prinesel vode in z njeno pomočjo so Ibn Tahirja kmalu spravili k sebi. Jusuf in Sulejman sta ga peljala v jedilnico. Bil je že čas kosila.

Ko se je Ibn Tahir nasitil, so se mu hitro vrnile moči. Jusuf ga je dobrovoljno potrepljal po ramenu.

"Nič si ne delaj iz tega," je dejal. "Kmalu se boš utrdil in potem boš z lahkoto vzdržal tudi po dan, dva, ne da bi jedel, in to kljub najhujšim naporom. Post ni pri nas nič izrednega. Za to že skrbi Abdul Malik."

"Kaj naj naredimo z osličem, na katerem si prijezdil na grad?" je vprašal Abu Soraka.

"Obdržite ga tu," je odvrnil Ibn Tahir. "Oče ga ne bo potreboval, pri nas pa utegne biti koristen."

"Tako je prav," je dejal učitelj. "In zdaj ne misli več na dom. Prekinil si poslednjo vez z zunanjim svetom in tvoje misli naj bodo odslej posvečene samo alamutskim stvarem."

* * *

Po kosilu so odšli učenci v spalnico na kratek počitek. Zleknili so se po posteljah in se pogovarjali. Čeprav je bil Ibn Tahir močno utrujen, je vendar želel pojasnila k mnogim stvarem, ki so ga vznemirjale in ki jih še ni razumel.

"Hotel bi vedeti, kakšni so odnosi med nami in vojaki," je vprašal. "In tudi, kakšno je razmerje med daiji in stotnikom Minučeherjem. Kakšne so pravzaprav stopnje med izmailci na Alamutu?"

Jusuf in Džafar sta mu pojasnjevala:

"Pri izmailcih ima sleherni vernik svoje točno določeno mesto. Lasiki so občestvo navadnih pristašev. Nad njimi so refiki, zavedni in borbeni verniki, ki prve poučujejo v osnovnih resnicah. Tako poučeni lasiki lahko postanejo vojaki, medtem ko se refiki v utrdbi spreminjajo v njihove neposredne predpostavljene, v desetnike in podčastnike. Mi, učenci za fedaije, imamo svoje posebno mesto. Dokler se šolamo, smo odgovorni svojim neposrednim starešinam. Ko pa bomo posvečeni, bomo poslušali samo povelja vrhovnega poglavarja ali po njem določenega namestnika. - Sledijo daiji, ki oznanjajo naš nauk in poznajo višje resnice. Njim enakovreden je tudi stotnik Minučeher, ki je vojaški poveljnik utrdbe. Nad njim so véliki daiji ali daiji vseh daijev. Teh je dandanes troje. 'Dai eldoat' Abu Ali, ki je prišel pred nedavnim na Alamut iz Sirije, 'dai eldoat' Buzruk Umid, kar pomeni Veliki up, ki je poveljnik na gradu Rudbarju, in 'dai eldoat' Husein Alkeini, ki se je v imenu Našega gospoda polastil utrdbe Zur Gumbadan v Kuzistanu. Skrajni vrh te zgradbe, glava vsega izmailstva, pa je Seiduna, Naš gospod, Hasan Ibn Saba."

"Kako umna ureditev!" je vzkliknil Ibn Tahir.

"Toda razlike v stopnjah so še ostreje začrtane," je dejal Sulejman. "Dai Abdul Malik je na primer za spoznanje pod daijem Ibrahimom, vendar nekoliko nad daijem Abu Sorakom, čeprav je po letih mlajši od tega. Toda v borbi za izmailstvo je bil zaslužnejši in to je pri presoji stopenj odločilno. Razlike pa so tudi med nami samimi. Tako si na primer ti, ki si prišel šele včeraj na grad, za odtenek pod katerimkoli svojih tovarišev. Ko pa se boš s čimerkoli odlikoval za izmailstvo ali če boš pri skušnjah boljši od drugih, se boš pririnil na svojemu znanju in svojim zaslugam ustrezno mesto."

"Ali ima tako natančno razlikovanje stopenj kakšen poseben pomen?" je vprašal Ibn Tahir.

"Pa še kakšen pomen," je odvrnil Sulejman. "V odločilnem trenutku bo sleherni izmailec poznal svoje mesto, vsakdo bo točno vedel, kdo in komu ima ukazovati in koga ubogati, s tem pa sta vnaprej izključena sleherna zmeda in sleherni nesporazum. Ali ti je zdaj jasno?"

"Jasno mi je," je odvrnil Ibn Tahir.

Udarec na pokrivačo jih je poklical k dolžnosti. Ker je bila v popoldanskem času pripeka na strehi prehuda, so imeli pouk v jedilnici.

Zdaj je dai Abu Soraka razlagal nastanek islama in zgodovino izmailstva. Najprej je zastavil učencem nekaj vprašanj iz snovi, ki jo je bil že obravnaval, da bi uvedel novinca v zamujeno. Potem je sam nadaljeval:

"S tem, da je dal Prerok svojo edinko Fatimo Aliju za ženo, je izpričano, da je bil prav njemu namenil nasledstvo na svojem prestolu. Toda po njegovi smrti je njegov lokavi tast Abu Bekr sramotno izigral pravega naslednika in sam sedel na prestol voditelja vernikov. S tem dnem se je prekrasna Prerokova stavba razklala na dvoje: na levi so tisti, ki priznavajo izdajalskemu Abu Bekru pravomočnost nasledstva. Njihov prapor je črn in njihova knjiga je suna, ustno izročilo, skupek ostudnih laži in krivih pričevanj o Preroku. Njihova prestolnica je Bagdad. V njej vladajo zdaj krivi kalifi iz rodu Abasovega. Abas je bil zločinski stric Preroka, katerega je bil s priliznjenostjo in lažmi pregovoril, da ga je sprejel med svoje vernike, ko že nihče ni mogel več dvomiti v njegovo zmago. Zaščitnik abasovcev pa je sultan Malik šah, Turek in seldžuški pes, čigar rod se je priklatil iz dežele Goga in Magoga, da bi se polastil iranskega prestola…

Na desni smo mi, ki priznavamo Alija za edinega pravomočnega prvega imama, kakor nam je bil Prerok zapovedal. Naš prapor je bel, a naša prestolnica je Kairo v Egiptu. Zakaj kalif, ki vlada v njej, je iz rodu Alija in Fatime, hčerke Prerokove…

Samozvancu Abu Bekru sta sledila še dva kriva imama: Omar in Otman. Ko je slednji umrl, je ljudstvo zahtevalo, da postane končno Ali Prerokov namestnik. Izbrali so ga, toda kmalu je izkrvavel pod nožem najetega morilca. Sledil mu je sin Hasan, a odstopiti je moral mesto Moaviju. Za tem je hotelo ljudstvo drugega Alijevega in Fatiminega sina, Huseina, na prestol. Toda umrl je mučeniške smrti v dolini Kerbele. Odslej je živel rod iz čiste Prerokove krvi v gorah in puščavah, preganjan in morjen po krivih imamih in njihovih zločinskih oprodah. Resnično! Nismo čitali v knjigi usode, ki jo drži Alah v rokah. Toda plemenito je, če objokujemo mučence…

Rekli smo, da so v Kairu zavladali pravomočni namestniki iz Alijevega in Fatiminega rodu. Mi jih priznavamo, da, toda z določenimi pridržki. Ti pridržki so naša skrivnost, ki vam jo mislimo postopoma razodeti. Za danes naj zadostuje, da naštejemo vrsto imamov, ki so sledili Huseinu, tretjemu pravomočnemu Prerokovemu namestniku. Četrti je bil Huseinov sin Ali Zein Alabidin, peti tega sin Mohadem Albakir, šesti Džafar Asadik. Za sedmega je nastal spor, zakaj Džafar Asadik je imel sinova Musa Alkazima in Izmaila. Tisti, ki priznavajo prvega za sedmega imama, poznajo še peterico naslednikov, katerih poslednji je Mohamed, ki se bo povrnil nekoč kot Al Mahdi. Da, Al Mahdi bo prišel, toda ne iz rodu Musa Alkazima, marveč iz rodu Izmailovega. V to mi verujemo, ker so nam znana trdna dejstva. Zato priznavamo samo sedmerico javnih imamov, katerih poslednji in največji je bil Izmail. Res je: ena veja iz njegovega rodu je prišla v Egiptu do vidne oblasti. A kje je druga, večja in važnejša? Zaenkrat vemo le to, da ji ona v Kairu samo pripravlja pot do zmage nad samozvanci in krivoverci in do končnega vladarstva nad vesoljnim islamom. Zakaj rečeno je bilo, da bo šesterici velikih prerokov, ki so bili: Adam, Noe, Ibrahim, Mojsij, Kristus in Mohamed, sledil sedmi, največji: Al Mahdi. Ta pa bo izšel iz Izmailovega rodu. Tega pričakujemo zdaj in zanj se tudi borimo. Resnično, tako vam povem: velike skrivnosti se skrivajo na gradu Alamutu!"

Prvikrat je Ibn Tahir slišal jedro izmailskega nauka. Zdel se mu je skrivnosten in z nestrpnostjo je pričakoval novih razkritij.

Abu Soraka je odšel in za njim je stopil v učilnico poislamljeni Grk Teodoros, ki so mu pravili kar Al Hakim ali Zdravnik. Bil je debelušen možiček z ostro črno bradico in črnimi brčicami. V lica je bil okrogel in rožnat, nos pa mu je bil raven in dolg, da je skoraj dosegel višino ustnic, ki so bile polne in rdeče kakor pri ženski. Podbradek mu je bil mehak in podstlan. Oči so bile okrogle in smejoče, in kadar je govoril, nisi vedel, ali misli resno ali se samo šali. Učenci so mu pravili dai, čeprav ni bil posvečen. Vedeli so o njem, da ga je bil pripeljal vrhovni poglavar s seboj iz Egipta. Bil je izučen zdravnik in je poučeval več predmetov, v prvi vrsti pa ustroj in delovanje človeškega telesa. Veljal je za nekakšnega sofija, modrijana, ki je skušal spraviti v sklad nauke Korana z grškim modroslovjem. Pri popisovanju bolezni, strupov in načinov smrti je vpletal v svoja predavanja stavke grških mislecev, posebno skeptikov, cinikov in materialistov. Učenci so pri poslušanju širili oči od začudenja in mnogim se je zdelo, da so njegovi nauki dokaj brezbožni. Postanek človeka na primer je malce po Koranu, malce po grških filozofih, malce pa tudi iz svojega takole razložil:

Alah je ustvaril Adama iz četverice prvin. Najprej je potreboval trdno snov. Toda ta je bila neprožna in krhka. Zdrobil jo je v prah in že mu je bila potrebna druga prvina: voda. To je primešal prahu in dobil je ilo. Iz ila je zgnetel podobo človeka. Toda ta podoba je bila mehka in njena oblika se je ob slehernem dotiku spreminjala. Ustvaril je torej ogenj in z njim osušil zunanjo plast človekove podobe. Zdaj je človek imel kožo, ki je bila prožna. Bil pa je zelo težak. Vzel mu je torej iz prsi nekaj snovi. Da bi se zaradi nastale praznine zunanje stene ne zrušile, je napolnil votlino s četrto prvino, z zrakom. S tem je bilo človeško telo dogotovljeno in še danes sestoji iz one četverice praprvin: iz zemlje, vode, ognja in zraka.

Da bi človeka oživil, mu je Alah vdihnil dušo. Duša je božjega izvora in je zato izredno občutljiva za soskladje med posameznimi prvinami v človeškem telesu. Kakor hitro se ravnovesje med njimi poruši, ga že zapusti in se vrne k svojemu praizvoru, ki je Alah sam.

Motnje v soskladju prvin pa so lahko dvojne: ali prirodne ali magične. Posledica prirodnih motenj morejo biti štirje različni načini smrti. Ako izgubi telo zavoljo rane svojo kri, je prišlo ob prvino vode in posledica je smrt. Če nekoga stisnemo za grlo ali mu kako drugače onemogočimo dihanje, smo mu vzeli prvino zraka. Zaduši se in umre. Kadar kdo zmrzne, mu je bila odvzeta prvina ognja. Če pa se kdo raztrešči, je bila zdrobljena njegova trdna snov. Zato je smrt neizbežna.

Veliko zagonetnejši so magični načini smrti, ki jih imenujemo tudi medicinske. Povzročajo jih skrivnostne prirodne snovi, ki jim pravimo strupi. Naloga prirodoslovja je, da se jih naučimo spoznavati in tudi pridelovati. To je koristno in potrebno slehernemu izmailcu…

Tudi ti nauki so navdali Ibn Tahirja z velikim začudenjem. Bili so mu novi in nikakor si ni mogel razložiti, zakaj so se jih morali učiti.

Grk je klanjaje in smehljaje se odšel in za njim je zopet stopil pred učence dai Ibrahim. Nastala je grobna tišina. Ibn Tahir je začutil, da je bil na vrsti važen predmet.

Dai Ibrahim je to pot učil izmailsko dogmatiko. Postavil je vprašanje in potem s prstom pokazal učenca, ki naj mu nanj odgovori. Vprašanja in odgovori so padali naglo zapored, kratko in odsekano.

Ibn Tahir je napeto poslušal.

"Kaj so perije?"

"Perije so zli duhovi ženskega spola, ki so vladali pred Zaratustrom na svetu in ki jih je on pregnal v podzemlje."

"Kdo je bil Zaratustra?"

"Zaratustra je bil krivi prerok in častilec ognja, ki ga je Mohamed pregnal med demone."

"Kje je bivališče demonov?"

"V gori Demavendu."

"Po čem spoznavamo to?"

"Po parah, ki se kadijo iz gore."

"To še ni vse!"

"In po tulečih glasovih, ki jih slišimo prihajati od tam."

"Kdo so Seldžuki?"

"Seldžuki so Turki, ki so prihrumeli iz dežele Goga in Magoga, da bi se polastili oblasti nad Iranom."

"Kakšne nravi so?"

"Nravi so dvojne: napol človeške in napol demonske."

"Zakaj?"

"Devi ali zli duhovi so se parili z ženami iz človeškega rodu. Te so potem rodile Seldžuke."

"Zakaj so Seldžuki sprejeli islam?"

"Da bi prikrili svojo pravo naravo."

"Kakšne so njihove namere?"

"Iztrebiti islam in vzpostaviti na svetu oblast demonov."

"Po čem spoznamo to?"

"Po tem, da podpirajo krivega kalifa v Bagdadu."

"Kdo je v Iranu najhujši sovražnik izmailstva?"

"Sultanov véliki vezir Nizam al Mulk."

"Zakaj smrtno sovraži edino pravi nauk?"

"Zato, ker je sam od njega odpadel."

"Kakšen je njegov najbrezbožnejši zločin?"

"Njegov najbrezbožnejši zločin je ta, da je razpisal na glavo Našega gospoda deset tisoč zlatnikov."

Ibn Tahir se je zdrznil. Da, véliki vezir je bil zločinec, ki je bil velel obglaviti njegovega deda Tahirja. In zdaj je stregel tudi samemu vrhovnemu poglavarju izmailcev po življenju…!

Tako je dai Ibrahim v izpraševanju obnovil, kar je bil do zdaj učil. Potem je z zamahom roke dal znamenje, da bo začel sam razlagati. Učenci so hitro položili tablice na kolena in pripravili pisala. Narekujoč je začel objasnjevati, kakšna oblast je bila podeljena vrhovnemu poglavarju izmailcev. Stavljal si je vprašanja in sam nanje odgovarjal.

Z začudenjem si je Ibn Tahir zapisoval:

"Kdo je podelil Seidunu oblast nad verniki? -Neposredno egiptovski kalif Mostanzer Bilah, posredno Alah."

"Kakšne prirode je ta oblast? - Ta oblast je dvojne prirode: naravna in nadnaravna."

"Kakšna je njegova naravna oblast? - Da je gospodar nad življenjem in smrtjo vseh izmailcev v Iranu."

"Kakšna je njegova nadnaravna oblast? - Moč in pravico ima, poslati v raj, kogar hoče."

"Zakaj je Seiduna najmogočnejši izmed vseh mož, ki so kdaj bivali na zemlji? - Zato, ker mu je Alah izročil ključ, ki odklepa vrata v raj."

* * *

S četrto molitvijo je bilo šole konec. Učenci so se zbrali na strehi, ponavljali, kar so se bili tisti dan učili, in o tem razpravljali. Okrog Ibn Tahirja se je razvila živahna besedna borba.

"Kar sem videl in slišal pri Abdul Maliku, mi je jasno," je dejal. "Ne razumem pa, kaj je mislil dai Ibrahim z naukom, da je Alah podelil Seidunu ključ, ki odpira vrata v raj."

"Kaj je treba tu razmišljati?" se je oglasil Jusuf. "Tako uči Seiduna in naša dolžnost je, da verujemo."

"Prav, toda tega ne vem, ali moramo razumeti ta nauk dobesedno ali pa videti v njem prispodobo," je poizvedoval dalje Ibn Tahir.

"Kakšno prispodobo neki?!" se je razburil Jusuf. "Tako je bilo rečeno in tako moramo tudi razumeti."

"Potemtakem se je zgodil nov čudež," je vztrajal Ibn Tahir.

"Čemu ne?" je menil Jusuf.

"Čemu ne?" ga je zavrnil Ibn Tahir. "Zato, ker je bil Prerok izrecno dejal, da so se čudeži dogajali le v starih časih. Za svojega vladanja in za poznejše dobe pa jih ni dopustil."

Jusuf ni vedel, kaj bi odvrnil. Džafar je dejal:

"Da je Alah podelil Seidunu ključ od rajskih vrat, nam ni treba imeti za čudež. Saj tudi Prerok ni videl čudeža v svojem potovanju z nadangelom Gabrijelom v nebesa."

"Dobro, pa vzemimo, da je bil s tem Seiduna deležen samo posebne Alahove milosti," je nadaljeval Ibn Tahir. "Ostane pa še vprašanje, kdaj, kje in po kateri poti je podelil Alah Našemu gospodu ključ od rajskih vrat."

"Alah se je bil pač prikazal Seidunu v obliki gorečega grma ali nizkega oblaka," je menil Sulejman, "kakor se je bil prikazal prejšnjim prerokom. Tako mu je mogel izročiti ključ, kakor je bil Mojsiju izročil tabli z zapovedmi na gori Sinaj."

"Vse to si lahko mislim," se je zmerom bolj razvnemal Ibn Tahir. "Ne gre mi pa v glavo, da živimo mi v neposredni soseščini s tako imenitnim in mogočnim prerokom."

"Morda se ne čutiš za to dovolj dobrega?" se mu je posmehnil Sulejman. "V čem smo mi slabši od nekdanjega ljudstva?"

Ibn Tahir je v zadregi gledal okrog sebe. Videl je obraze, ki so izražali veliko versko gorečnost. Ne, ti niso mogli razumeti tistega, kar je njega navdajalo z osuplostjo in ga sililo k dvomom.

"Bolj kakor Sulejmanova domneva se mi zdi verjetno," je menil Džafar, "da je poslal Alah k Seidunu kakšnega angela, ki ga je potem privedel v nebesa. Tam mu je mogel Alah z lahkoto izročiti ključ od raja."

"Naj bo tako ali tako," je povzel Ibn Tahir. "Vprašanje je zdaj, kakšne prirode utegne biti ta ključ. Kajti pomisliti nam je, da niso niti Alah niti raj niti stvari v njem iz iste snovi, kot je naš svet. Kako je torej možno, da biva med nami, na naši zemlji, predmet, ki je iz snovi onstranstva? Ali bi ga mogli mi zaznavati z našimi čutili? In če bi ga mogli, ali bi bil tedaj še rajski predmet?"

"Imenitno vprašanje si postavil, vnuk Tahirjev," se je razveselil Jusuf in si zadovoljno pomel roke.

"Jaz pa mislim," je pripomnil Naim, "da to razpravljanje že presega meje dovoljenega."

"Jezik za zobe, škržat!" ga je nahrulil Sulejman. "Pravi se je oglasil."

"V Koranu je zapisano," je dejal Džafar, "da bodo pravični po smrti deležni raja in njegovih radosti v oblikah, ki so povsem podobne onim na zemlji. Blaženi bodo imeli ista čutila, ki so jih imeli na tem svetu, in ista veselja. Potematakem se tudi predmeti onstranstva ne bodo mnogo razlikovali od tukajšnjih. In snov, iz katere je narejen ključ do raja, utegne biti torej podobna snovi tostranskih stvari."

Obeida, ki je ves čas molče in pozorno poslušal, se je prevejano nasmehnil.

"Dobro razlago imam," je dejal, "ki utegne razjasniti vso to zagonetko okrog Alahovega ključa. Slišali smo, da odpira ta ključ vrata v raj. Ima pa ga Seiduna, ki živi med nami, na zemlji. Ta ključ torej odpira vrata v raj od zunaj, z zemeljske strani. Naj bo tedaj priroda raja taka ali taka: Seidunov ključ odpira vrata z naše zemlje, zatorej mora biti iz tostranske snovi."

"Imenitno si jo pogodil!" je vzkliknil Jusuf.

"Premetena razlaga," je menil Ibn Tahir.

"Obeida je pretkan kakor ris," se je posmejal Sulejman.

"Vprašati moramo daija Ibrahima, če je tudi zares pravilna," je zaskrbelo Naima.

"Slabo utegneš naleteti s takim vprašanjem, moj drsoritec," ga je zavrnil Sulejman.

"Zakaj pa?" se je razhudil Naim.

"Zato, ker zahteva - če še ne veš - častiti dai Ibrahim, da odgovarjaš samo na tisto, kar si bil vprašan. Če bi ga pa ti, moj nosovrt, skušal nadmodriti, bi se peklensko urezal."

Učenci so se zasmejali. Naim je rdel od jeze. Jusuf pa, ki so mu bili zaviti in učeni pogovori najvišji užitek, ga je srdito oplazil s pogledom. Tovarišem pa je dejal:

"Še, še se dajte, dečki!"

Toda rog jih je pozval k peti molitvi.

* * *

Po večerji je Ibn Tahirja premagala utrujenost. Ni šel z ostalimi na večerni izprehod. Umaknil se je v spalnico in legel v posteljo.

Dolgo ni mogel zatisniti očesa. Slike vsega onega, kar je bil na Alamutu doživel, so se mu zdaj vrstile pred očmi. Morda sta ga priljudni dai Abu Soraka in strogi stotnik Minučeher še najbolj spominjala na prejšnje življenje tam zunaj. Toda napol smešni, napol zagonetni Al Hakim, potem s pošastnimi silami obdarjeni dai Abdul Malik, najbolj pa skrivnostni in mračni dai Ibrahim so ga uvedli v povsem nov svet. In že je začel spoznavati, da ima ta novi svet svoje posebne, stroge in trdne zakonitosti; da je bil urejevan in upravljan od znotraj, iz sebe ven, in da je bil smotrno in smiselno dograjen in zaključen. Ni stopil vanj počasi, marveč naglo in nasilno je bil potegnjen vanj. In zdaj je že stal povsem sredi njega. Da, še včeraj je bil tam onstran. Danes pa je bil že ves na Alamutu.

Prevzela ga je težka otožnost spričo slovesa od prejšnjega sveta. Bilo mu je, kot da mu je pot nazaj za vselej zaprta. Toda že je občutil v sebi napeto pričakovanje prihodnosti, strastno radovednost po skrivnostih, ki jih je slutil povsod okrog sebe, in trdno voljo, ne zaostati v ničemer za svojimi vrstniki.

"Tako, zdaj sem na Alamutu," si je rekel skoraj na glas. "Kaj mi je torej še treba gledati nazaj?"

Vendar si je v duhu še enkrat poklical pred oči rodni dom, očeta, mater in sestre. Na tihem se je poslavljal od njih. Zameglile so se mu slike in v sladkem pričakovanju novega je trdno zaspal.

TRETJE POGLAVJE

Halima se je bila kmalu povsem privadila novi okolici in novemu življenju. Po nekih čudnih, njej nerazumljivih okoliščinah je zmerom dosegla vse, kar si je želela. To pa je bilo predvsem, da so jo imeli vsi radi, ljudje in živali. Celo Apama je včasih ob kakšni neumnosti nakremžila uvele ustnice v prizanesljiv smehljaj. Halima je pridno izkoriščala ta svoj prednostni položaj; postala je nagajiva in trmasta in samo po sebi se ji je zdelo umljivo, da se je vse pokoravalo njenim željam. Te so sicer bile dovolj krotke.

Najprej in najhuje ji je bila zapadla Sara. Najmanjši Halimin migljaj ji je bil povelje in srečna je bila, če ji je mogla v vsem ustreči. Bila je rojena sužnja. Z vdanostjo je prenašala vse njene sitnosti in muhe, in če je Halima dala v čemerkoli prednost drugi tovarišici, je bila potrta in nesrečna.

Tako je bilo čez dan.

Toda komaj so se deklice zvečer zakopale v svoje blazine in je Zajnab zaspala, se je Sara splazila k Halimi pod odejo in jo začela objemati in poljubljati. Spočetka se je Halima še nekoliko upirala. Pozneje pa se je temu nekako privadila in mirno potrpela. Zdelo se ji je pač, da mora za neštevilne usluge, ki jih je čez dan prejemala od Sare, končno vendarle nekaj žrtvovati. Nikakor pa ni mogla prenašati Sarine večne ljubosumnosti. Svojo ljubeznivost je rada razsipala na vse strani. Z vsemi se je rada poljubljala in objemala, zdaj se je laskala tej, potem oni in ni trpela, da bi jo v tem kdo omejeval. In če je videla, da jo Sara opazuje z očmi, polnimi bole-stnega ljubosumja, jo je še nalašč izzivala in mučila. In ko jo je potem ona na samem obsula s ploho očitanj, ji je navadno zagrozila, da je sploh ne bo več pogledala.

Očitno je bila za Saro življenjska potreba, nekomu služiti iz ljubezni in se pokoravati vsem njegovim željam, čeprav za ceno večnih muk ljubosumnosti. Halima pa se je veselila življenja, mladosti in sonca, kakor ptica ali metulj. Povsem prirodno se ji je zdelo, da je postala središče zanimanja in pozornosti in da se je vsa okolica vrtela okrog nje.

V prostem času je tekala po vrtovih, ki so se zmerom bujneje razcvetali, vsrkavala vonj neštetih vrtnic, ki so druga za drugo odpirale svoje razkošne čaše, nabirala cvetje za okras prostorov in se podila z Ahrimanom in gazelico, ki so ji pravili Suzana. Premerila je bila svoje domovanje na vse strani, iztaknila vse skrite prostorčke in se na lastne oči prepričala, da je njihove vrtove zares okrog in okrog obdajalo vodovje. In videla je, da so se na nasprotnih bregovih spet začenjali vrtovi in gaji, ki so se širili v nedogled. V resnici! Prebivali so kakor sredi pravega raja.

Kmalu si je upala sama tudi k skalam, kjer so se sončili kuščarji in je prebivala rumena kača Peri. Ostajala pa je v spoštljivi razdalji, čeprav se je na tihem samo sebe prepričevala, da je imela Mirjam prav, in si je na glas ponavljala: "Kako so kuščarji lepi. Zares!" Poskušala je celo požvižgavati kakor Mirjam, da bi priklicala rumeno kačo Peri iz njene luknjice. Toda še preden je živalca pomolila svojo koničasto glavo iz nje, se je pognala v divji dir in vse dotlej si ni upala pogledati nazaj, da ni prišla v bližino ljudi.

* * *

Prav na tem mestu sta jo bila nekoč iztaknila Adi in Mustafa. Hotela sta jo malce prestrašiti in sta se ji skušala tiho približati. Toda Halima je bila kakor miška na oprezu. Slišala je šum, se ozrla, in ko je videla, kako jo črnca skrivaj zalezujeta, je začela bežati.

Adi, ki je zaostajal, je zaklical Mustafu:

"Ujemi jo! Ujemi jo!"

In res, v nekaj skokih jo je Mustafa dohitel. Vzel jo je na svoje mogočne roke in jo ponesel k Adiju. Halima se je otepala, bila in grizla je okrog sebe ter kričala, naj jo izpustita. Skopljenca sta se pri tem zabavala in smejala.

"Kuščarjem jo dajva!" je dejal Mustafa.

Halima je zatulila, da sta se zares prestrašila.

"Ne, rajši se igrajva žogo z njo," je predlagal Adi. Stopil je nekaj korakov stran, razširil roke in dejal Mustafu:

"Vrzi jo meni!"

"Skleni roke pod koleni!" ji je velel Mustafa. "Tako! Trdno se primi za zapestje."

Že je začela Halimi prijati pustolovščina. Naredila je, kakor ji je bil Mustafa ukazal, in v naslednjem trenutku je že frčala po zraku kakor prava žoga v Adijeve roke. Kričala je sicer še vedno, kakor bi jo devali iz kože, toda to že bolj iz grozničavega ugodja nad igro in svojim glasom.

Vpitje je privabilo Ahrimana, ki je prišel pogledat, kaj se neki tako nenavadnega dogaja. Postavil se je poleg Adija in z očmi in s celo glavo spremljal živo žogo, ki je letala po zraku iz rok v roke. Igra mu je očitno ugajala, zakaj začel je zadovoljno renčati.

"Ali si opazil, kako je postala mehka in okrogla?" je vprašal Mustafa.

Adi se je veselo zasmejal. Dodal je:

"Moja ljubka tačica in moja sladka pogačica, up moje učenosti in dober kupec moje modrosti. Pri nas si se lepo razvila in prijetno zredila."

Ko je bila tako nekajkrat premerila zračno pot sem in tja, je z nasprotnega brega nenadoma zadonelo besno kričanje.

"Apama!" se je zdrznil Mustafa in hitro postavil Halimo na noge. Deklica se je pognala v dir in izginila po stezi za grmičjem.

"O ta gnusoba! Ta živinska pohota!" je tulila Apama z onega brega. "Seidunu vaju bom izdala in on vaju bo ukazal vdrugič skopiti. Najlepšo mojo cvetko, moj nežni rožni popek sta mi teptala!"

Skopljenca sta se na ves glas zakrohotala.

"Čemu tuliš, gnusna krastača in stara lovača?!" se ji je posmehoval Adi. "Čakaj, med kamni te bomo trli in iz kože drli, vešča zlovešča, krivogleda in gnusojeda."

"Ti smrdljivi koštrun!" je rohnela Apama. "Mladega mesa se ti je zahotelo, pohota ti skopljena! Alahu hvala, da so te pravi čas ob moštvo dali, ti črni šejtan s polomljenim rogom! Ah, kakšna sreča, da ne moreš, tudi če bi hotel!"

Adi ji je odvrnil med novim režanjem:

"Vidiš, kako se ti smejeva, stara opica in smešna coprnica! Vseh sedem prerokov bi lahko hkrati imela, pa če bi te en sam star pes hotel, bi bila do smrti vesela."

Apama je od onemogle togote skoraj pobesnela. Priletela je prav do obrežja, kakor bi se hotela pognati v vodovje in ga prebresti. Adi je potegnil izza grma eno izmed vesel, ki jih je imel tam skrita, skočil je k vodi in spretno zamahnil po njeni površini, da je curek temeljito obrizgnil Apamo.

Starka je zavreščala, skopljenca pa sta se zvijala od smeha. Adi je vrgel veslo v grmovje in se potem spustil z Mustafo v dir. Apama je mahala za njima s pestmi in se zaklinjala, da ju bo pogubila.

* * *

Za zdaj se je znesla samo nad Halimo. Pred vsemi tovarišicami jo je še isti dan ozmerjala za potuhnjeno izprijenko in klicala na njeno glavo vse kazni tostranstva in onstranstva. Halimo je pekla slaba vest zaradi popustljivosti do Sare ter je videla v sebi veliko pokvarjenko, saj si je zdaj upala že neposredno po poljubljanju s črnko čisto nedolžno pogledati Mirjam v oči. Zaradi tega so ji segli Apamini očitki res do srca. Povesila je oči in do ušes zardela.

Toda ko je Apama odšla, jo je Mirjam potolažila, češ naj si Apaminega zmerjanja ne žene preveč k srcu, saj je vsakomur jasno, da je starka hudobna in da sovraži skopljence. Prav tako, da nobena izmed deklic ne dvomi v popolno nedolžnost njene igre. To zaupanje je Halimo, ki se ji je zdelo, da ga tako malo zasluži, tako pretreslo, da se je skrila v kotiček in se razjokala nad sabo. Zaklinjala se je, da se bo poboljšala in da ne bo več odjenjala Sari. Toda stari navadi se je težko odreči in vse je ostalo, kot je bilo.

Dnevi so se daljšali in večeri so bili polni skrivnostnega življenja. Črički so cvrčali v vrtovih in iz prekopov so se oglašale žabe. Netopirji so obletavali razsvetljena okna in neslišno pobirali leteči mrčes. V takih večerih je bil deklicam najslajši užitek, poslušati zgodbe in pravljice, ki jih je pripovedovala Fatima.

Sploh je bila Fatima čudovita žena. Vedela je tisoč prekrasnih stvari in nikoli ni prišla zaradi česa v zadrego. Poznala je sto ugank, in ko jih je vse razkrila, si je dan za dnem izmišljala nove. Poznala je vse pesmi, ki jih pojejo od skrajnega juga Arabije, od Sirije in od Egipta pa tja do severnega Turkestana. Umela je pa še druge stvari. Skopljenci so ji sredi gaja postavili podolgovato stekleno hišico in tam so se ji na odtrganih vejicah murv, ki so rasle kakor vrbovje ob bregu, redile sviloprejke. Dejala je, da bo iz njihovih zapredkov pridelala toliko svile, kot je bodo potrebovala dekleta v vrtovih.

Najrajši so jo deklice poslušale, ko je pripovedovala zgodbe iz Tisoč in ene noči in iz Firduzijeve Knjige kraljev. Pri teh zgodbah pa ni bila nič manj iznajdljiva od same Šeherezade. Kar ji je bil zob časa odkrhnil od spomina, je nadomestila z lastno domišljijo in marsikatera zgodba je bila od začetka do konca njena stvaritev.

Deklice pa je med vsemi zgodbami najbolj pretresla ona o kiparju Ferhadu in kraljici Širin. Pri njej so nehote pomislile na Mirjam in Fatima jim jo je morala neštetokrat pripovedovati. Vse je globoko ganila in Halima se je vsakokrat utapljala v solzah. Kakor Mirjam je bila tudi Širin kristjanka. Njena lepota je bila tako izredna, da so celo cvetke od sramu in zavisti povešale svoje glavice, če je hodila po travnikih in vrtovih. Postala je žena najmogočnejšega kralja Irana, Kozrova Parvisa. Vse ljudstvo se je uprlo, ko je slišalo, da jim je krivoverka postala kraljica. Toda kralj jo je tako ljubil, da je uklonil vse sovražnike. Bil pa ni Kozrov Parvis samo silen vladar, bil je tudi moder mož. Vedel je, kako minljiva je zemeljska lepota. In da bi za večno ohranil mili obraz in prekrasno telo svoje soproge, je poklical najslavnejšega kiparja tistega časa, Ferhada, da bi jo izklesal v marmor. Ko je tako mladi umetnik dan za dnem gledal nebeško podobo kraljice, se je nesmrtno zaljubil vanjo. Kjerkoli je bil, karkoli je počel, čez dan in v snu, povsod ga je spremljal njen rajski obraz.

Naposled ni mogel več skrivati svoje strasti. Kip in živa kraljica sta si postajala bolj in bolj podobna. Njegovo delo, njegovi pogledi in zvok njegovega glasu, vse je izdajalo vihar v njegovem srcu. To je nekega dne opazil tudi kralj. Divji od ljubosumnosti je potegnil meč, toda Širin se je postavila pred kiparja in ga s svojim telesom zaščitila. V zahvalo za njegov umotvor mu je Kozrov Parvis podaril življenje, toda za vedno ga je pregnal v samotno gorovje Bizutum. Ferhad je tam od hrepenenja in neutešene ljubezni zblaznel. V divji bolečini je pograbil za kladivo in dleto in začel klesati v skalnati hrbet gore ogromno podobo Širin. Kakor da stopa božanska kraljica živa iz kopeli, je videti še dandanašnji ta podoba. Pred njo stoji kraljev žrebec Šebdis, silen v svoji mladi moči.

Tedaj je kralj poslal v bizutumske gore sla z lažno novico, da je kraljica Širin umrla. Ferhad je ni hotel preživeti. V neznosni bolečini se je vrgel na sekiro, ki mu je razklala prsi na dvoje. Rezilo se je pri tem padcu zapičilo v zemljo. In glej! Toporišče, namočeno s kiparjevo srčno krvjo, je ozelenelo, vzcvetelo in rodilo sad. Ta sad je granatno jabolko, ki je v spomin na Ferhadovo smrt preklano, kakor so bile njegove grudi, in ki zakrvavi, če ga raniš in odpreš. Zato mu še dandanašnji pravijo Ferhadovo jabolko.

Deklice so poslušale zgodbo z rosnimi očmi. Samo Mirjam je na videz ravnodušno strmela v strop. Toda oči so ji bile čudno suhe in kakor da strme v silno daljavo. Pozneje, ponoči, sta Safija in Džada, ki sta spali v isti spalnici z njo, slišali, kako se je nemirno premetavala na ležišču.

Rade so tudi poslušale zgodbe o starem iranskem junaku Rustamu, ki je v dvoboju nevede ubil lastnega sina Suhraba; potem povesti o Ali Babi in štiridesetih razbojnikih in o Aladinovi svetilki in še one iz Korana, ki pa jih je Fatima čisto po svoje prikrojila. Če je pripovedovala, kako je Putifarjeva žena Sulejka ljubila Jusufa, so vse nehote pogledale svojo tovarišico Sulejko in se ji nasmehnile. V Fatiminih očeh ni bila Egipčanka več pohotna grešnica, marveč samo nežna ljubimka, h kateri si mladi Jusuf ni upal dvigniti svojih oči. Polagoma je dobila vsaka izmed deklet v Fatiminih zgodbah svojo vzornico, s katero se je na tihem sama primerjala ali pa so jo primerjale tudi druge.

Kdaj pa kdaj so prirejala dekleta med seboj svečane gostije, pri katerih se je imenitno jedlo in pilo. Ob takih dneh je bila Apama posebno strupena, Mirjam pa se je tiho smehljala. Deklice so si med seboj šepetale, da si je Mirjam izprosila od Seiduna dovoljenje za te praznike, da bi z njimi razveselila svoje tovarišice. Apamo pa je grizlo, da je morala sama pripravljati jedi in pijačo za pojedino.

Tedaj so skopljenci nalovili rib, Moad in Mustafa pa sta navsezgodaj odšla z loki in sokoli na ptičji lov. V čolnu sta odveslala po dolgem prekopu, dokler nista prišla na obrežje, kjer se je začela divja gošča, ki se je širila do gozdov pod elbruškimi stenami. Tam je bil pravi lovski raj.

Ob neki taki priliki je Halima prosila Mirjam, da bi smela z lovcema v hosto. Toda ta pot se je zdela Mirjam za deklico prenevarna. Zato ji je rekla, naj se pridruži Adiju, ki je nameraval po perutnino in jajca na živalski otok.

Adi je posadil Halimo v čoln in odveslal za lovcema po prekopu. Toda nekje na polovici poti je zavil v njegov stranski odcepek in se s počasnimi sunki bližal po mirni gladini otoku, na katerem so hranili domače in ukročene živali.

Bilo je prekrasno jutro. Sonce še ni bilo doseglo doline, toda njegovi žarki so zlatili gorska pobočja in zasnežene vrhove. Na stotine ptic je žvrgolelo in prepevalo. Druge so se kopale v vodi, vzletavale so in se potapljale za ribami. Ob obrežju je raslo iz vode visoko trsje, perunike so cvetele tam in beli lokvanj. Srebrna čaplja je tičala skoraj do trebuha v vodi in suvala s svojim dolgim kljunom proti dnu. Ko je zagledala mirno drseči čoln na vodni gladini, se je ponosno zravnala. Čop na temenu se ji je naježil, in dostojanstveno privzdigujoč noge iz vode, je odkorakala proti bregu. Halima je vsa vzradoščena gledala za njo.

"Ne boji se," je dejala. "Samo jezna je, ker smo jo zmotili pri zajtrku."

"Da, vse živali, ki so v vrtovih, so kakor domače," je pritrdil Adi. "Nihče jim ne stori nič žalega."

Prišli so vštric čaplje. Toda ptica se že ni menila več za obi-skovalce. Mirno se je s kljunom obirala.

Sem ter tja se je iz vode zalesketal trebuh ribe, ki je šavsnila za mušico. Kačji pastirji so se vzdramili in začeli švigati nad gladino. Vse je bilo kljub živosti videti vendarle zelo svečano.

"Kako krasno je vse to!" je vzkliknila Halima.

"Da, lepo je," je zamolklo dejal Adi. "Toda še veliko lepše je v svobodi."

Halima se je začudila.

"V svobodi, praviš? Ali nismo tu v svobodi?"

"Ženska si in zato tega ne razumeš. Rečem ti: srečnejši je sestradan šakal v puščavi kakor sit lev v kletki."

Halima je majala z glavo in ni razumela.

"Ali smo mi v kletki?" je vprašala.

Adi se je nasmehnil.

"Kar tako sem rekel," je dejal. "Molčiva zdaj o tem. Na cilju sva."

Čoln je zadel ob obrežje. Stopila sta na kopno. Komaj vidna stezica se je vila skozi gosto grmičevje vrb in trepetlik. Prišla sta na skalovito reber, kjer so rasle mnoge čudne trave in cvetele redke cvetke. Potem sta stopila na prostran travnik, ki je segal do majhnega gozdiča. Od tam je prihajalo kokodajsanje, cviljenje in divje renčanje.

Halima je plaho prijela Adija za roko. Ob gozdiču je zagledala velike kletke, v katerih so frfotali ptiči in tekale živali. Ko sta se jim približala, so se nekatere ptice začele splašeno zaletavati v rešetke, dva velika, divja geparda pa sta se z besnim prhanjem pognala proti njima.

Halima je vsa trepetala. Adi pa je odložil veliko košaro, ki jo je bil prinesel s seboj, in začel krmiti zverjad. Živali so se kmalu pomirile, použivajoč vsaka svojo jed.

"To opravljata sicer Moad in Mustafa," je dejal Adi. "Danes pa sta šla na lov in zato je mene doletel ta posel."

Skrita za grmičevjem je bila dolga, nizka staja za perutnino. Adi se je splazil vanjo in začel pobirati jajca v košarico.

"Zdaj pa pojdi od tod," je dejal in se v zadregi nasmehnil. "Opravek imam, ki ti ga ni treba gledati." Halima je odhitela k drugim kletkam. Medtem je Adi podavil nekaj pišancev, rac in gosi. Vreščanje perjadi je šlo Halimi skozi mozeg. Vsa prestrašena si je zatisnila ušesa.

Adi se je vrnil iz kokošnjaka. Mrtvo perutnino je pokril z ruto in potem začel Halimi razkazovati razno zverjad.

"Če bi bila tale dva geparda svobodna, kakor je Ahriman," je menila Halima, "to bi me raztrgala, kaj?"

"Mogoče, mogoče pa bi tudi zbežala. Gepardi se boje ljudi."

"A zakaj jih imate v kletkah?"

"Seiduna jih potrebuje zaradi mladičev. Sta namreč mož in žena in Seiduna hoče, da mu vzgojimo nekaj lovskih živali. Mnogo prijateljev ima namreč med knezi in tem jih bo daroval."

"Ali je res, da so mladi gepardi podobni mačicam?"

"Res je. Samo še bolj ljubki so in še bolj smešni."

"Rada bi imela enega."

"Če boš pridna, ti bom enega prinesel, da ga boš imela, dokler bo mlad."

"O, ali misliš, da bo Seiduna dovolil?"

Adi se je nasmehnil.

"Močne prijatelje imaš."

Halima je zardela. Vedela je, da je mislil Mirjam.

"Zakaj te Apama sovraži?" je vprašala.

"Saj sovraži ves svet. Samo Seiduna se boji. Mene pa še posebno zato ne mara, ker sem jo nekoč…, pa kaj bi ti pravil."

"Povej, povej, Adi!"

"Neumnost je. Samo prosim te, da ne zineš nikomur, kar sva tu govorila. Veš, ko je prišla Apama v vrtove, je venomer namigovala, kako sta si bila s Seidunom pred mnogimi leti dobra in kako ji je bil v Kabulu poklonil svoje srce. Hotela nam je dopovedati, da jo je bil Seiduna zdaj, ko je postal mogočen, iz istih razlogov poklical na grad. Nosila se je ošabno, se odevala v svilo, se lepotičila in maličila, se skrivnostno nasmihala in po vseh drugih udrihala. Celo po meni, ki poznam Seiduna že iz Egipta, kjer sem ga nekoč z lastnim telesom zaščitil pred njegovimi sovražniki. - Čisto slučajno sem jo nekoč zasačil pri nekem zelo človeškem opravilu. Bila je smešna in še bolj odurna. Prasnil sem v smeh in od takrat, vidiš, kliče vsak dan prekletstvo na mojo ubogo glavo. Sumi, da sem tudi drugim razkril njeno sramoto, in zato bi ji bilo najbolj prav, da bi vsi pocrkali. In če bi se ne bala Seiduna, bi nam bila že zdavnaj vsem zavdala."

"Ali je res tako hudobna?"

"Hudobna je, ker mnogo trpi in je pri tem usužnjena napuhu. Noče biti stara in ve, da je."

Šla sta še bolj v gozd in tam je bila kletka z opicami. Halima je vriskala od veselja, videč, kako so se živali podile po rešetkah, se gugale na vrveh, telovadile in se ščipale med seboj.

"Tudi medveda smo imeli," je dejal Adi. "Toda požrl je preveč in zato ga je velel Seiduna ubiti. Na našem otoku pa imamo govedo, velblodico, štiri konje in nekaj osličev. Samo pri nas so tudi mačke in psi. Toda na naš otok ni nikomur dovoljeno priti, razen nam. To je dosegla Apama pri Seidunu."

"Ali pride Seiduna kdaj v vrtove?"

"Tega ti ne smem povedati, ljubi otrok."

"Rada bi vsaj vedela, kakšen je."

"To je težko povedati. Brado ima in je zelo mogočen gospod."

"Ali je lep?"

Adi se je posmejal.

"Na to še nisem pomislil, ljubka tačica. Grd gotovo ni. Prej je morda strašen."

"Ali je velik?"

"Ne bi dejal. Za celo glavo bo manjši od mene."

"Potem je gotovo zelo močan."

"Ne verjamem. Upal bi si ga z eno roko položiti na tla."

"Zakaj je pa potem strašen? Ali ima veliko vojsko?"

"Ne posebno. Toda tudi v Egiptu, ko je bil tujec in čisto sam, je vzbujal tak strah, da ga je velel kalif ponoči zgrabiti in vkrcati na ladjo, ki ga je odpeljala iz dežele. Lahko bi ga bili njegovi sovražniki umorili, toda niso si upali."

"Čudno, čudno," je na glas mislila Halima. "Ali sta si s sultanom prijatelja?"

"Ne. Sultan je njegov največji sovražnik"

"Joj, če bi nas napadel! Kaj bi bilo potem z nami?"

"Ne boj se. Vrnil bi se s krvavo glavo, če bi jo sploh še obdržal na vratu."

"Ali ima Seiduna mnogo žena?"

"Preveč sprašuješ. Sina ima, to vem, in menda še dve majhni opici, kakršna si ti."

Halimi se je pobesil nos.

"Kaj neki bi si mislil o meni?" je dejala napol zase.

Adi se je zasmejal.

"Mnogo drugih skrbi ima, vsaj za sedaj."

"Gotovo je oblečen v samo svilo in škrlat."

"Kakor pač nanese. Tudi v raševinasti halji sem ga že videl."

"Gotovo se tako oblači samo zato, da bi ga ljudje ne spoznali… Ali je kralj?"

"Več kot kralj. Prerok je."

"Kakor Mohamed? Slišala sem, da je bil Mohamed zelo lep in da je imel mnogo žena. Tudi prav mlade so bile med njimi."

Adi se je veselo zahahljal.

"O ti…, ti radoznala taščica! Kaj vse ji ne brodi po glavi."

"Ali se ga tudi žene boje?"

"Te še najbolj. Apama na primer je pred njim krotka kakor golobček."

"A kaj jim naredi?"

"Ničesar! Saj to je ravno tisto, da se ga kljub temu vsi boje."

"Potem mora biti zelo hud in ukazujoč."

"Tudi tak ni. Celo smeje se in šali se rad. Vendar ko te pogleda, te že nikjer več ni."

"Ali ima tako strašne oči?"

"Ne, ne vem. Pa nikar toliko ne sprašuj. Kaj ima, da se ga vsi boje, sam ne vem. Toda če ga boš kdaj videla, boš imela občutek, da pozna vse tvoje misli, tudi tiste, ki jih pred vsem svetom skrivaš. Zdelo se ti bo, da ti vidi prav na dno srca in da nima smisla, kazati se lepšo in se pretvarjati. Zakaj natančno boš čutila, da vse vidi in vse ve."

Halima se je prestrašila. Vsa kri ji je šinila v lica.

"Joj, kako bi se ga bala, če bi ga srečala! Zares, taki ljudje so najbolj strašni."

"No, vendar sem ti dopovedal! Zdaj vzemiva košaro in se vrniva domov. Ti pa, ljubka gazelica, zakleni svoj možnarček za svojimi biseri in molči o vsem, kar sva govorila, kakor riba."

"Bom, bom, Adi," je zatrjevala Halima in hitela za njim proti čolnu.

* * *

Zvečer so se zbrale deklice v veliki dvorani okrog bazena. Soba je bila svečano okrašena, sveče v lestencih so bile podvojene, v kotih so bili postavljeni podstavki s skledicami olja, skozi katere so se svetlikali raznobarvni plamenčki. Vse je bilo prepleteno z zelenjem in okrašeno s cvetjem.

Trije Apamini pomočniki so stregli deklicam z jedjo in pijačo. Na podnosih iz brona so prinašali ptičjo in perutninjo pečenko, ocvrte ribe s citrono, sadje in sladko pecivo. Iz velikih lončenih vrčev so nalivali vina v čaše, ki so jih deklice pridno praznile. Prvotno pritajeni šepet se je kmalu spremenil v glasen smeh in vsesplošen živžav. Apama, ki je nekaj časa z zadrževano jezo vse to opazovala, je kmalu vsa srdita odšla.

"Ti si odgovorna, da pojde vse v redu," se je zadrla na Mirjam.

"Brez skrbi, Apama," se ji je Mirjam posmejala v odgovor.

Slišala je, kako je še po hodniku godrnjala sama s seboj:

"Ostudno! Ostudno!"

Zdaj sta prišla tudi Asad in Adi in kmalu za njima še Moad in Mustafa. Tudi oni so jedli in pili vino in veselje je postalo vsesplošno.

"Začnimo s predstavo," je predlagala Fatima. Vsi so se strinjali z njo.

Začele so z recitiranjem verzov. Te so govorile odlomke iz Korana, one iz Ansarija in iz drugih pesnikov. Fatima je recitirala svoje.

Kmalu sta bili z Zajnab v rimanem dvoboju. Skopljenci, ki še niso poznali njune spretnosti, so se pri tem do solz nasmejali. Adi ju je močno pohvalil. Njegov obraz je žarel od ponosa in sreče.

Za recitacijami je prišel na vrsto ples. Fatima in nekatere tovarišice so prijele za glasbila, Mirjam, Halima in Sulejka pa so zaplesale. Ko so končale skupno točko, je nadaljevala sama Sulejka. Najprej počasi, kakor so udarjale pokrivače, potem zmerom hitreje se je zvijalo njeno telo. Naposled je skočila na rob bazena, se na mestu z blazno naglico zavrtela, da je vsem od strahu zastal dih, in se potem kakor piš vetra izgubila na svoje blazine.

Zavriskale so od navdušenja. Halima je pritekla k njej in jo burno objela. Skopljenci so jim napolnili čaše in izpile so jih na Sulejkino zdravje.

Vino jim je že močno prešlo v glavo. Začele so peti, se poljubljati in objemati. Uganjale so norčije in se v šali prepirale in zbadale. Toda kraljica vseh teh neumnosti je bila Halima. Že po prvi čaši se ji je bilo zavrtelo v glavi. Zdelo se ji je, da je postala lahka kakor metuljček, in občutek je imela, da jo od tal privzdigujejo nevidna krila. Kmalu po Sulejkinem plesu jo je prevzela nečimrnost in zahtevala je od godbenic, da ji zaigrajo ples. Začela se je zvijati in vrteti, posnemajoč v kretnjah Sulejko. Vse se ji je smejalo in to jo je samo še podžigalo v njeni norčavosti. Končno je tudi ona poskočila na rob bazena. Tovarišice so kriknile, Mirjam je prihitela, da bi jo pridržala, toda bilo je že prepozno. Izgubila je ravnotežje in telebnila v vodo.

Vse je bilo v trenutku okrog nje. Že je segla močna Adijeva roka po njej in jo potegnila iz bazena. Izpljunila je vodo, ki jo je bila požrla, prestrašeno pogledala Mirjam in se spustila obenem v jok in smeh. Mirjam jo je okregala in jo odpeljala v spalnico. Tam jo je odrgnila z brisačo in jo preoblekla. Ko sta se vrnili, je bila nekaj časa krotka in tiha. Toda nekaj čaš vina ji je vrnilo pogum. Šla je k vhodu in udarila s tolkalom po pokrivači, v znamenje, naj bodo tiho.

"Moje tovarišice in lepe sestrice," je začela, hoteč posnemati Adija, "tu vidite Halimo mlado in zalo, ki ji je vino glavo zmešalo."

Deklice in skopljenci so prasnili v smeh.

"Nikar se ne trudi dalje, Halima," ji je rekla Mirjam. "Saj itak ne pojde."

"Hotela sem se vsem opravičiti," je užaljeno odvrnila Halima.

Mirjam se je dvignila z ležišča, šla ponjo in jo potegnila za seboj na svoje blazine. Tam se je Halima tako raznežila, da so jo oblile solze. Prijela je Mirjamino roko in začela poljubljati vsak prst posebej.

Sara se ves večer nikakor ni mogla primerno uveljaviti. Vajena je bila, da je ob tem času Halima pripadala samo njej, in je zdaj z ljubosumnimi očmi spremljala sleherno njeno kretnjo. Ves čas se Halima ni bila zmenila zanjo. Ko je zdaj ležala poleg Mirjam in ji poljubljala prste, se je nehote ozrla nanjo. Ujela je pogled, ki je izražal obupno ljubosumnost. Nečimrno se ji je nasmehnila in kljubovalno začela božati Mirjam po laseh, obrazu in vratu. Stisnila se je k njej, jo objela in jo strastno poljubila na ustnice.

Sara je prestajala peklenske muke. Praznila je čašo za čašo. Naposled jo je premagalo. Zajokala je na glas in zbežala proti izhodu.

Halima se je iztrgala od Mirjam in stekla za njo. Zapekla jo je slaba vest in rada bi potolažila Saro.

En sam pogled in Mirjam je vse razumela. Kri ji je izginila z lica. Dvignila se je.

"Sara! Halima! Sem!" je zaklicala s trdim glasom.

Deklici sta se ji plaho in s povešenimi očmi približali.

"Kaj to pomeni?" je strogo vprašala.

Halima se je zrušila k njenim nogam. Objela jih je in na glas zatulila.

"Tako torej," je zamolklo dejala Mirjam.

"Ne, ne, jaz nisem kriva!" je kričala Halima. "Sara me je zapeljala."

Mirjam je odrinila Halimo od sebe. Stopila je k Sari in jo z močjo udarila po licu. Sara se je brez glasu sesedla na tla.

Mirjam jima je pokazala hrbet. Ko je videla okrog sebe napol prestrašene, napol nasmejane obraze, so se ji ustnice nabrale v droben nasmešek.

"Sara!" je zaklicala. "Poberi svoje stvari in se takoj preseli v celico brez oken na koncu hodnika. Odslej boš spala tam, dokler se ne boš poboljšala. Vstani in pojdi! In ne prikaži se mi nocoj več pred oči!"

Že je bilo Halimi neznansko hudo, da je bila Saro tako grdo izdala.

Sara se je dvignila, vrgla žalosten pogled na Halimo in se tiho izgubila iz dvorane.

Halima se je po kolenih pridrsala do Mirjam, dvignila roke proseče k njej in jo gledala z objokanimi očmi.

"Ti pa, mala grešnica, se boš odslej preselila v mojo spalnico," ji je rekla Mirjam, "da te bom imela stalno pred očmi. Videli bomo, če se te da sploh še popraviti. Safija in Džada pa se bosta preselili k Zajnab."

Halimi se je ta trenutek zdelo, da se ji je sredi pekla, kamor se je bila pravkar pogreznila, odprlo samo nebo. Še si ni upala prav verjeti. Ojunačila se je in dvignila pogled do svojih tovarišic. Videla je nasmeh na njihovih obrazih. Tudi sama se je skozi solze nasmehnila.

Skopljenci so se bili neopazno izgubili iz dvorane.

"Čas je, da gremo spat," je dejala Mirjam.

Precej potlačene so druga za drugo odšle.

Halima je obotavljaje se čakala pri izhodu.

"Čemś se ne ganeš?" ji je osorno dejala Mirjam. "Pojdi po svoje stvari in pridi za mano!"

Zdaj je Halima šele verjela. Da, bila je grešnica, zavržena in pogubljena. Izgubila je tudi Mirjamino naklonjenost. Toda za vse to ji je padel v naročje najlepši dar. Spala bo v Mirjamini spalnici, dihala z njo isti zrak, uživala neprestano njeno bližino. In bo v neposrednem dotiku s skrivnostjo samo!

Komaj je opazila, kako so se ji tovarišice nasmihale. Šepetale so si, kako je srčkana in ljubka, in ji metale poljubčke. Ošinila jih je grdo izpod čela in šla v svojo prejšnjo spalnico po stvari. Zajnab, Džada in Safija so ji pomagale. Neskončno sram jo je bilo. Gledala je v tla in se hudo držala. V Mirjamini spalnici si je z njihovo pomočjo pripravila ležišče, se hitro slekla in se potuhnila pod odejo, kot da je že zaspala. Toda ušesa so ji vsrkavala sleherni šum v sobi. Končno je prišla Mirjam. Halima je slišala, kako je odlagala obleko in si odvezovala sandale. Potem je zaznala - srce ji je za trenutek zastalo - tihe stopinje, ki so se približale njeni postelji. Čutila je Mirjamin pogled, toda ni si upala odpreti oči. In tedaj - o največje sladkosti! - se je njenega čela dotaknil rahel poljub. Premagala je drhtljaj, ki jo je hotel spreleteti, in v trenutku zares zaspala.

* * *

Za Halimo so se začeli prekrasni dnevi. Nič več je ni kot doslej težila slaba vest. Odkar je postala njena pregrešnost očitna in je sprejela kazen zanjo, ji je bilo srce lahko in veselo. Vpričo tovarišic ji je bilo sicer še zmerom malce nerodno. Nasmihale so se ji pomenljivo in ji v šali grozile, da jo bodo zapeljale. Stisnila je svojo drobno ročico v pest, požugala jim je z njo in jih ošinila z grdim pogledom. Še bolj predrzno je vihala svoj nosek in ni ji bilo neljubo, če je kot "mala grešnica" spet postala središče pozornosti.

Sara se je je izogibala in tudi Halimi je bilo nerodno, če sta se srečali. Večkrat je videla Saro, da je imela objokane oči. Pri jedi so jo zadevali bolestno očitajoči pogledi. Nekoč je vendarle zbrala toliko poguma, da je stopila k njej in ji rekla:

"Veš, Sara, nisem te hotela izdati. Zares ne. Kar samo od sebe mi je ušlo."

Saro so oblile solze, ustnice so se ji tresle, rada bi bila nekaj povedala, pa ni mogla. Z rokami si je pokrila obraz in zbežala.

Vse te stvari pa so se zdele Halimi le malenkost v primeri z veličino sreče, da je smela spati v isti sobi z Mirjam. Vsa se je postavila v njeno službo. Malo ji je bilo sicer hudo, da sta morali Džada in Safija zaradi nje od Mirjam. Bili sta sestri dvojčici in druga drugi podobni kakor jajce jajcu. Bili sta med vsemi najbolj krotki in pohlevni in Halima ni dolgo mogla razločevati, če je videla vsako posamič, ali je Džada ali Safija. Njuna edina šala je bila, da sta jo vlekli in se izdajali druga za drugo. Pri tem sta se do solz nasmejali. Ko sta morali zapustiti Mirjamino spalnico, sta bili videti nekaj časa potrti. Potem sta se navezali na Zajnab in vse tri so tvorile poslej nerazdružljivo trojico.

Ko je Halima še spala pri Zajnab in Sari, se je bala noči. Zdaj je kar ni mogla dočakati. Že drugi večer ji je bila Mirjam dejala:

"Po ničemer me ne sprašuj in nikomur ničesar ne pripoveduj. Jaz sem določena, da vas vse nadziram."

Te skrivnostne besede so navdale Halimo z mnogimi mislimi. Toda za sedaj je samo na tihem opazovala. Mirjam je prihajala zadnja spat. Halima ji je medtem vse lepo pripravila, slekla se je, legla v posteljo in se potuhnila, kot da je že zaspala. Toda izza stisnjenih trepalk je opazovala, kako je prišla Mirjam v sobo, se raztreseno razpravila in pogasila sveče. Potem je še prisluhnila, kako se ji je približala in jo narahlo poljubila. Potem je v občutju največje blaženosti zaspala.

Nekoč se je sredi noči nenadoma prebudila z občutkom, da okrog nje nekaj ni v redu. Strah jo je postalo in hotela je poklicati Mirjam. Toda ko je pogledala na njeno posteljo, je opazila, da ni nikogar v njej. Skrivnostna groza jo je spreletela.

"Kam je odšla?" se je vprašala. "Morda nadzira tovarišice?" je pomislila. • "Ne. Pri Seidunu je," je nekaj čisto določeno odgovorilo v njej.

Pri Seidunu? Prepadi, polni skrivnosti, so se odpirali v njeni duši. Živo se je zavedala svoje nebogljenosti. Stisnila se je v kupček in pridržala dih. Prisluhnila je.

Toda Mirjam ni bilo od nikoder. Spanec jo je bil popolnoma zapustil. Razmišljala je, trepetala od strahu in uživala v grozničavi radovednosti, saj se ji je zdelo, da je končno vendarle zadela ob živec skrivnosti. Zvezde so že potemnele in začivkale so prve ptice. Tedaj se je zavesa, ki je zapirala vhod, narahlo odgrnila. Mirjam je neslišno vstopila, odeta v plašč, ki je bil obšit s soboljevino, podobna nočnemu duhu. Nezaupljivo je pogledala proti Halimi, potem je utrujeno odpela plašč, da ji je zdrknil z ramen, in obstala v nočni halji pred svojo posteljo. Odvezala si je sandale in se pogreznila med blazine.

Halima ni mogla zaspati vse dotlej, da je zadonel udarec po pokrivači, ki jih je pozival k vstajanju. Takrat se je za trenutek potopila v kratek in globok sen. Ko se je zbudila, je stala Mirjam kakor po navadi ob njeni postelji in se ji je smehljala.

"Nocoj si nekoliko potegnila," ji je ljubeznivo dejala. "Gotovo si imela nemirne sanje."

In tisti trenutek Halima zares ni prav vedela, če se ji ni bilo vse samo sanjalo. Bleda in izmučena se je dvignila in ves dan si nikomur ni upala pogledati v oči.

* * *

Od tiste noči je postala Mirjam zaupljivejša proti njej. Ob prostem času jo je poučevala v pisanju in urila v čitanju. Pri tem sta imeli obe svoje veselje. Halima je napela vse sile, da bi se ne osramotila pred svojo mojstrico, in tako je hitro napredovala. In Mirjam ni varčevala s hvalo. Za spodbudo ji je pripovedovala dogodke iz svoje mladosti, kako je bila kot otrok pri svojem očetu v Alepu, o bojih med kristjani in judi, o širnem morju in o ladjah, ki prihajajo iz daljnih dežel. Pri tem sta se druga na drugo navezali, kot da sta si mlajša in starejša sestra. Neki večer, ko je prišla Mirjam v spalnico in se slekla, je dejala Halimi:

"Nikar se ne delaj, kot da spiš. Pridi k meni."

"Kako? K tebi? Jaz?" je spraševala Halima vsa zbegana.

"Morda nočeš? Kar pridi. Nekaj ti bom zaupala."

Vsa drhteča je zlezla Halima k njej. Legla je prav na rob postelje iz strahu, da bi ne izdala svoje razburjenosti, in še iz neke nerazumljive bojazni, da bi se je ne dotaknila. Toda Mirjam jo je sama potegnila k sebi. Šele tedaj si je Halima upala stisniti se k njej.

"Pripovedovala ti bom nesrečo svojega življenja," je začela Mirjam. "To že veš, da je bil moj oče trgovec v Alepu. Bil je zelo bogat in njegove ladje so plule daleč tja na Zahod, natovorjene z dragocenim blagom. Kot otrok sem imela vsega, kar mi je poželelo srce. Oblačili so me v razkošno svilo, kitili so me z zlatom in dragulji in na moj ukaz so bile poslušne tri sužnje. Privadila sem se ukazovanju in povsem prirodno se mi je zdelo, da mi mora biti vse pokorno."

"Kako si morala biti srečna!" je zavzdihnila Halima.

"Verjameš, da nisem bila posebno," je odvrnila Mirjam. "Vsaj danes se mi zdi tako. Vsaka želja mi je bila takoj izpolnjena. Toda kakšna želja?! Samo tista, ki jo je bilo mogoče utešiti z denarjem. One tihe, skrivne, o katerih tako rada sanjajo dekliška srca, pa so morale ostati globoko zakopane v meni. Zgodaj sem se bila namreč naučila presojati, kako omejene so človeške moči. Ko mi še ni bilo štirinajst let, so se usule na glavo mojega očeta nesreče druga vrh druge. Začelo se je s tem, da mi je umrla mati in se je oče pogreznil v globoko žalost. Videti je bilo, kot da mu ni do ničesar več. Od prve žene je imel tri sinove, ki so začeli trgovati na svojo pest. Eden med njimi je prišel ob vse premoženje, druga dva sta se postavila zanj. Poslali so brodovje na obalo Afrike in čakali na izkupiček. Pa je prišla vest, da je uničil ladje vihar. Vsi trije so se obrnili do očeta. Spet se je zvezal z njimi in poslali so ladje v deželo Frankov. Tam pa so se jih polastili gusarji in tako smo čez noč postali berači."

"Oh, mar bi bili rajši že prej siromašni!" je vzkliknila Halima.

Mirjam se je nasmehnila. Pritisnila je Halimo trdneje k sebi in nadaljevala:

"Vse te nesreče so nas zadele, še preden sta minili dve leti. Takrat je prišel k mojemu očetu žid Mojsij, ki je veljal v Alepu za najbogatejšega moža. Rekel mu je: 'Glej, Simeon,' - tako je bilo namreč ime mojemu očetu. 'Ti potrebuješ denar, a jaz potrebujem ženo.' 'Beži, beži,' se mu je posmejal moj oče. 'Star si že in sina imaš, ki bi bil lahko moji hčeri oče. Bolj bi se ti prileglo, da misliš na smrt.' Mojsij se ni dal odgnati - takrat je namreč že vse mesto govorilo, da sem najlepše dekle v Alepu. 'Pri meni dobiš naposodo, kolikor hočeš,' je nadaljeval. 'Samo Mirjam mi daj. Ne bo ji slabo pri meni.' Oče je vzel vse to snubljenje le bolj za šalo. Toda ko so izvedeli za stvar moji polbratje, so navalili nanj in mu vneto prigovarjali, naj se pogodi z Mojsijem. Oče je bil v obupnem položaju. Tudi je bil dober kristjan in ni hotel dati židu svojega otroka. Toda šibak in potrt, kakršen je bil po tolikih nesrečah, se je naposled vdal in privolil, da me vzame Mojsij v zakon. Mene ni nihče ničesar vprašal. Nekega dne so podpisali pogodbo in morala sem v židovo hišo."

"Uboga, uboga Mirjam," je dejala Halima skozi solze.

"Veš, na svoj način me je imel rad moj mož. Tisočkrat ljubše bi mi bilo, če bi me sovražil ali če bi mu bila ravnodušna. Tako me je mučil s svojo ljubosumnostjo, me zaklepal v moje sobane, in ker je videl, da sem bila hladna in mi vzbuja stud, je škripal z zobmi in mi grozil, da me bo zabodel. Včasih se mi je zdelo, da je nor, in strašno sem se ga bala."

Mirjam je umolknila, kot da mora zbrati moči za tisto, kar ji je bilo zdaj povedati. Halima je zaslutila, da se je približala skrivnosti. Vsa je drhtela. Svoja lica, ki so ji gorela kakor razbeljeno železo, je pritisnila ob Mirjamina nedra in zadrževala dih.

"Moj mož je imel," je čez nekaj časa povzela Mirjam, "neko navado, ki je globoko žalila mojo sramežljivost. Zavest, da sem končno vendarle postala njegova last, ga je popolnoma obrezumila. Pripovedoval je svojim poslovnim znancem o meni, slikal jim je v živih barvah moje prednosti, mojo sramežljivost, moje telesne lastnosti in se bahal, da je postal gospodar največje lepote daleč naokoli. Očitno je želel vzbujati v njih zavist. Večkrat mi je namreč zvečer pripovedoval, kako so njegovi prijatelji zeleneli od nevoščljivosti, ko jim je opisoval moje prednosti in svoje razveseljevanje nad njimi. Lahko si misliš, Halima, kako sem ga takrat sovražila in kako se mi je studil. Ko sem morala k njemu, mi je bilo, kot da se odpravljam na morišče. On pa se je smejal in se norčeval iz zelenokljuncev, kot je imenoval svoje mlajše znance, in govoril: 'E, za denar se vse dobi, moja draga. Siromaka, pa če je še tako lep, niti stara kura ne pogleda.' To govorjenje me je strahovito jezilo in ogorčevalo. O ko bi bila takrat poznala le enega takega zelenokljunca, bi bila Mojsiju dokazala, da se ziblje v samoprevari! Prišlo pa je, kot nisem niti najmanj pričakovala. Ena izmed mojih služabnic mi je nekoč stisnila v roko drobno pisemce. Odvila sem ga in srce mi je vzdrhtelo že ob prvih besedah. Še danes ga vem do poslednjega zloga na pamet. Čuj, povedala ti ga bom."

Halima je trepetala od napete pozornosti.

Mirjam je nadaljevala:

"Pisano je bilo: 'Šejk Mohamed Mirjami, cvetki Alepa, srebrnosijoči luni, ki razveseljuje noč in ožarja svet! Ljubim te, brezkončno te ljubim, odkar sem slišal od Mojsija, tvojega prekletega čuvarja, v nebo povzdigovati tvojo lepoto in tvoje čednosti. Kakor stopi neverniku vino v glavo in ga omami, tako je omamila moje srce vest o tvoji popolnosti. O srebrnosijoči mesec! Da veš, koliko noči sem sredi puščave presanjal o tvojih vrlinah, kako živa si mi vsa pred očmi in kako sem te gledal kakor rožnato zarjo na nebu! Mislil sem, da me bo daljava odtujila hrepenenju po tebi, toda samo povzdignila ga je! Zdaj sem se vrnil in ti prinesel svoje srce. Vedi, cvetka Alepa, da je šejk Mohamed mož in da se ne boji smrti. In da je prišel v tvojo bližino vdihavat zrak, ki ga izdihuješ ti. Pozdrav!'

Najprej sem pomislila, da je pismo past. Poklicala sem služabnico, ki mi je prinesla pismo, in jo trdo prijela, da mi pove vse po pravici. Zajokala je in mi pokazala srebrnik, ki ga ji je bil dal neki sin puščave kot plačilo, da mi izroči pismo. Kakšen je bil ta sin puščave? sem vprašala. Lep in še mlad. Vsa sem vztrepetala. In že sem se zaljubila v Mohameda. Seveda, sem si mislila, kako bi si sicer drznil pisati pismo, če bi ne bil lep in mlad? In že me je obšel strah, da bi bil morda razočaran, ko bi me videl. Pismo sem več kot stokrat prečitala. Čez dan sem ga nosila v svojih nedrih, ponoči sem ga skrbno zaklepala v skrinjo. - Potem je prišlo še drugo, še bolj strastno in še lepše od prvega. Vsa sem gorela od tajne ljubezni. In naposled mi je Mohamed napovedal nočni sestanek vrh terase pred mojim oknom. Tako dobro se je bil moral medtem že spoznati v moji okolici. - O Halima moja! Kako naj ti opišem svoje takratne občutke! Desetkrat sem se bila podnevi preodločila. Pojdem - ne pojdem; tako so se venomer menjavali moji sklepi. Naposled sem se odločila, da ne pojdem. Pri tem sem ostala vse dotlej, da ni prišel napovedani čas. Takrat sem šla kakor na tajen ukaz na teraso. Bila je prekrasna noč. Temna, brez meseca, toda nebo je bilo posuto z zvezdami, ki so drobno sijale. Vročina in mraz sta me izmenjevaje se spreletavala. Nekaj časa sem tako čakala na terasi. Že mi je šlo skozi misli: kaj, če ni vse to samo prevara, če se ni hotel nekdo samo grdo pošaliti z mano, da bi se rogal staremu Mojsiju? Kar sem zaslišala šepetajoč glas: 'Ne ustraši se. Jaz sem, šejk Mohamed.' Mož v sivi halji se je, lahek kot peresce, zavihtel prek ograje, in preden sem se zavedela, me je že držal v svojem objemu. - Zdelo se mi je, da se valijo svetovi in da doživljam neskončnost. Ni me vprašal, če hočem z njim. Prijel me je okrog pasu in se spustil po pleteni lestvi z mano v vrt. Onstran ograje sem zagledala nekaj jezdecev. Ti so me prijeli, da je preplezal zid. Potem me je potegnil za seboj v sedlo. Oddirjali smo iz mesta v temno noč."

"In vse to si ti sama doživela?" je zavzdihnila Halima. "Srečna, srečna Mirjam!"

"O, ne reci mi tega, Halima. Srce se mi trga, če se spomnim na tisto, kar se je potem zgodilo. Jezdili smo celo noč. Izza bregov se je pokazal mesec in svetil na nas. Bilo mi je strašno in lepo obenem, kakor bi prisluškovala pravljici. Jezdecu, ki me je držal v objemu, si dolgo nisem upala pogledati v obraz. Šele počasi sem se odtajala in dvignila do njega svoje oči. Pazno je motril pot pred sabo. Tedaj je bil njegov pogled kakor pogled orla. Toda ko ga je uprl vame, je postal mehak in topel kakor pogled jelena. Vzljubila sem ga tako, da bi bila na mestu zanj umrla. Bil je krasen mož, ta šejk Mohamed. Črne brke je imel in kratko, gosto brado. In rdeče ustnice. Oh, Halima! Na poti sem postala njegova žena… Čez tri dni so bili za nami. Moji polbratje, sin mojega moža in celo krdelo oboroženih meščanov. Pozneje sem izvedela, da so takoj, ko je bil moj beg odkrit, vzeli vso služinčad v precep. Našli so Mohamedova pisma in Mojsija, mojega moža, je od boli in sramote zadela kap. Obojno sorodstvo se je takoj oborožilo, zajezdilo konje in se spravilo na zasledovanje… Prišli smo že precej daleč v puščavo, ko smo zagledali na obzorju tropo jezdecev. Mohamed je imel s sabo samo sedmerico mož. Zakričali so mu, naj me pusti, da bo laže pognal konja v dir. Toda on je samo zaničljivo zamahnil z roko. Presedla sva se na spočitega konja. Kljub temu so se nam zasledovalci zmerom bolj približevali. Tedaj je Mohamed pozval svoje prijatelje, da obrnejo konje in se poženejo v zasledovalce. Odložil me je na tla in se s sabljo v roki postavil na čelo sedmerice. Konjeniki so udarili drug ob drugega. Premoč je zmagala. Eden od mojih polbratov je padel, toda padel je tudi Mohamed. Ko sem to videla, sem od bolečine zatulila in začela bežati. Hitro so me ujeli in privezali v sedlo. Za rep mojega konja pa so obesili mrtvega Mohameda…"

"Grozno, grozno," je zastokala Halima in si pokrila obraz z rokami.

"Kaj sem takrat čutila, ti ne morem povedati. Moje srce je otrdelo kakor kamen in odprto je bilo eni sami strasti: strasti po maščevanju. Poniževanja in sramotenja, ki so me čakala, sem komaj še čutila. Ko smo se vrnili v Alepo, sem našla svojega moža umirajočega. Vendar ko me je zagledal, so mu oči oživele. Kakor šejtan se mi je takrat zazdel. Njegov sin me je privezal k smrtni postelji in me pretepal z bičem. Stisnila sem zobe in sem molčala. Ko je Mojsij umrl, mi je odleglo. Zdelo se mi je, kot da se je izpolnil prvi del maščevanja… Samo na kratko ti povem, kaj so potem naredili z menoj. Ko so mislili, da so me dovolj namučili, so me odpeljali v Basro in me tam prodali kot sužnjo. Tako sem postala last Našega gospoda. In on mi je obljubil, da se bo zame maščeval nad židi in kristjani."

Halima je dolgo molčala. Mirjam je zrasla v njenih očeh v nekakšno polbožanstvo. Zdelo se ji je, da je z njenim prijateljstvom tudi sama neskončno pridobila.

Naposled je vprašala:

"Ali je res, da jedo kristjani in judje male otroke?"

Mirjam, ki je bila še vsa zatopljena v strašne spomine, se je nenadoma iztrgala iz njih in se na glas zasmejala.

"Ni izključeno," je dejala. "Brezsrčni so dovolj."

"Kakšna sreča, da smo med pravovernimi!… Čuj, Mirjam, ali si ti še kristjanka?"

"Ne, nisem več."

"Si morda judinja?"

"Ne, tudi židinja nisem."

"Potem si pa pravoverna, kakor sem jaz!"

"Kakor je tebi prav, ljubi otrok."

"Ali te ima Seiduna zelo rad?"

"Rekla sem ti, da ne smeš spraševati," se je v šali namrgodila Mirjam. "No, pa ker sem ti že toliko zaupala, ti hočem še to povedati. Morda me ima rad, gotovo pa je, da sem mu potrebna."

"Kako potrebna? Tega ne razumem."

"Sam je in nikogar nima, da bi se z njim od srca pogovoril."

"Ali ga imaš ti rada?"

"Tega ti ne moreš razumeti. On ni šejk Mohamed, toda še manj je Mojsij. Velik prerok je. Zelo ga občudujem."

"Gotovo je zelo lep."

"Neumna mačica! Ali hočeš, da bi postala ljubosumna, ko me sprašuješ take stvari?"

"Oh, kljub vsemu si zelo srečna, Mirjam," se je izvilo Halimi iz dna srca.

"Tiho, škržatek! Pozno je že in spati moraš. Vrni se v svojo posteljo."

Poljubila jo je in Halima se je tiho zmuznila na svoje ležišče. Toda dolgo dolgo ni mogla zaspati. V duhu je še enkrat obnovila vse, kar je bila od Mirjam slišala. In tako živo si je predstavljala ugrabitev in ježo v Mohamedovem objemu, da je čutila na svojem licu njegov dih in dotik njegovih brkov.

Streslo jo je od neznanske sladkosti in vesela je bila, da je tema in da je nihče ne vidi. Toda ko je v domišljiji zagledala mrtvega Mohameda, ki ga je vlekel konj privezanega na repu za seboj, je stisnila obrazek v blazino in zaihtela. In jokajoč je zaspala.

* * *

Kmalu nato je nekoč gledala prizor, ki jo je navdal s čudno grozo. Kot ponavadi se je bila potikala po vrtovih in rila skozi grmovje, ko je nenadoma zaslišala izza nekega grmiča nekakšno šušljanje. Tiho se je približala kraju. V travi sta ležala Sara in skopljenec Mustafa in počela stvari, o katerih je navadno govorila Apama pri svojem pouku. Zamrazilo jo je. Hotela je zbežati, toda neka nevidna moč jo je priklenila na mesto. Dih ji je zastal, vendar pogleda ni mogla odvrniti od dvojice. Vse dotlej je ostala tam, da se nista onadva pripravila za odhod.

Spraševala se je, ali naj zaupa Mirjam, kar je videla, da bi ji ne bilo treba imeti spet skrivnosti pred njo. Toda ali ni bila Sare že nekoč izdala? Ne, zdaj je ne sme več zatožiti! Rajši si bo mislila, da ni ničesar videla. Saj je bila vse to samo po naključju odkrila.

In ko je potem zares molčala, ji je prijetno odleglo. Spet je lahko Sari mirno pogledala v oči. Bilo ji je, kot da je s svojim molkom poravnala svoj stari dolg, ki ga je imela z njo.

ČETRTO POGLAVJE

Ibn Tahir je medtem na gradu doživljal svoj veliki življenjski preobrat. Nekaj dni po njegovem prihodu se mu je še vse vrtelo in meglilo pred očmi, kakor bi ga bil nekdo lopnil s težkim batom po glavi. Toda zmerom hitreje se je uvajal v novi red. Ko je minilo prvih štirinajst dni, ni bil samo med najboljšimi učenci, marveč je postal tudi strasten in goreč privrženec izmailskega nauka. Njegov obraz se je močno izpremenil. Mehkoba in okroglina njegovih lic sta izginili. Upadla so mu in njegov izraz je bil oster in odločen. Videti je bil za celo desetletje starejši, kot preden je bil prišel.

Medtem se je bil dodobra seznanil s svojimi tovariši, predstojniki in s celotnim šolskim redom.

Stotnik Minučeher jih ni vzgajal samo v vojaških spretnostih, marveč jih je učil tudi zemljepis. Pojezdil je z njimi iz gradu tako daleč proti jugu, da so zagledali, če so se obrnili proti izhodni točki, iznad obrobnih gora vrh Demavenda. Tega si je izbral za izhodišče svojim razlagam. Ko je še služil v sultanovi vojski, je bil nekajkrat prepotoval celo cesarstvo. Zdaj je narisal na velikanski kos pergamenta vsa večja gorovja, vsa važnejša mesta in tržišča ter vse vojaške in karavanske poti. Razgrnil je zemljevid pred učenci na tla, določil po Demavendu nebesno smer in jim začel pojasnje-vati lego posameznih zemljepisnih točk in križišč. V svoja razlaganja je vpletal spomine iz svojega vojaškega življenja, da je poživil pouk in povečal vnemo poslušalcev. Vsakogar naloga je bila, da je točno določil razdaljo, lego in smer svojega rojstnega kraja. Zaradi tega so bile te ure med najbolj priljubljenimi.

Posebne vrste je bil novi predmet, ki ga je poučeval Al Hakim. Prejšnje čase se je bil ta mož kretal po dvorih na Zahodu. Poznal je dvorsko življenje v Bizancu, v Kairu, pa tudi v Bagdadu. Obiskal je mnoge mogočne kneze in videl številna ljudstva, katerih navade in običaje je bil dobro preučil. Zdaj je strnil vse te izkušnje v poseben nauk, ki ga je posredoval svojim učencem. Učil jih je, kako se pozdravljajo Grki, Judje, Armenci in Arabci, kakšne so njihove šege, kako jedo, pijejo in se vesele in s čim se ukvarjajo, da se prežive. Pokazal jim je, kako moraš stopiti pred tega ali onega kneza, kaj zahteva ceremonial pri posameznih vladarjih in na raznih dvorih, ter jim podal osnove grškega, judovskega in armenskega jezika. Pri tem je sam nastopal kot kakšen grški traged, igral zdaj vzvišenega kneza, potem ponižno prosečega moža, stopal zdaj vzravnano in ponosno, nato pa padal na obraz, se priklanjal pred praznim prostorom in se smehljal napol prijazno, napol zvijačno. Učenci so ga morali oponašati, igrati z njim in se pozdravljati v tujih jezikih. Marsikdaj je prekinil pouk vesel smeh, ki se mu je rade volje pridružil tudi učeni Grk.

Dai Ibrahim je poleg dogmatike in arabske slovnice razlagal tudi Koran ter učil algebro in ostale računske nauke. Ibn Tahir je kmalu začutil do njega pravo strahospoštovanje. Zdelo se mu je, kot da bi dai Ibrahim vse vedel. Ko je tolmačil Koran, se je spuščal tudi v modroslovna razglabljanja, govoril je o drugih verstvih, prikazal učencem osnove krščanstva, židovstva in poleg raznih poganstev tudi skrivnostni indijski nauk, ki ga je bil oznanjal Buda. Podrobno je obrazložil, zakaj so vsa ta verstva zmotna, in dokazoval, koliko pravilnejši je Prerokov nauk, katerega najpravovernejši izraz da je vprav izmailstvo. Vsa ta razglabljanja je ob zaključku strnil v jasne stavke, ki so jih morali učenci zapisati in se jih potem naučiti na izust…

Dai Abu Soraka je prišel nekoč k svoji uri z debelim papirnatim zavojem v roki. Previdno ga je odmotal, kot da bi hranil v njem skrivnostno dragocenost, in potegnil iz njega šop skrbno popisanih pergamentnih pol. Položil jih je predse na preprogo in spustil nanje svojo težko roko. Dejal je:

"Danes vas začnem učiti življenjepis Našega gospoda. Slišali boste o njegovem trpljenju, o njegovih bojih in o velikih žrtvah, ki jih je doprinesel za izmailsko stvar. Ta šop listov, ki leži zdaj pred mano, je plod njegovega neutrudnega dela, vse to je njegova roka sama skrbno napisala za vas, da bi se iz njegovega življenja naučili, kako se je treba znati žrtvovati za pravično stvar. Zato si boste vse, kar boste slišali, skrbno pribeležili in se potem dobro naučili. Glejte, plod njegove skrbi za vas!"

Učenci so vstali in se približali spiskom, ki so ležali pred daijem. S tihim občudovanjem so gledali krasno popisane liste, ki so šume drseli skozi učiteljeve prste. Sulejman je stegnil roko, da bi si enega pobliže ogledal. Toda Abu Soraka je naglo razprostrl dlani, kakor bi ga hotel obvarovati pred oskrumbo.

"Kaj si ob pamet?!" je vzkliknil. "To je rokopis živega preroka."

Učenci so se polagoma vrnili na svoja mesta. Dai jih je začel s svečanim glasom uvajati v življenje in v dejanja njihovega vrhovnega poglavarja. Najprej jim je hotel podati samo kratek obris zunanjih dogodkov, da bi pozneje tem laže prešel na podrobnosti, ki so bile zapisane na polah pred njim. Slišali so, da je bil Seiduna, njihov poglavar, rojen pred šestdesetimi leti v Tusu, da mu je bilo ime Hasan in da mu je bil oče Ali iz slavne arabske rodovine Saba Homairi. V zgodnji mladosti je bil spoznal nekaj izmailskih učiteljev in misijonarjev in takoj začutil daljno pravilnost njihovega nauka. Njegov oče je bil tudi sam prikrit alijevec. Da pa ne bi zbudil suma, je poslal mladega Hasana v Nišapur k sunitskemu refiku Muvafiku Edinu. Tam se je Hasan seznanil s sedanjim Žlikim vezirjem Nizamom al Mulkom in z zvezdoslovcem in matematikom Omarjem al Hajamom. Bila sta mu sošolca in vsi trije so sklenili, ko so dodobra spoznali lažnivost sune in praznoto njenih predstavnikov, da bodo vse svoje življenje posvetili izmailstvu. Zaobljubili so se, da bo tisti, ki bo prej dosegel v javnem življenju uspeh, pomagal ostalima dvema naprej, da bi tem laže delovali za pravi nauk.

Toda véliki vezir ni izpolnil obljube. Nasprotno! Zvabil je Seiduna na sultanov dvor in mu tam nastavil nevarno past. Toda Alah je čuval svojega izvoljenca. Zavil ga je v plašč noči in ga povedel v Egipt k ondotnemu kalifu. Tudi tam so se dvignili proti njemu zavistneži. Premagal jih je in se vrnil po dolgem tavanju v svojo domovino. Alah mu je dodelil utrdbo Alamut, da bi začel z nje borbo zoper krivi nauk in končno premagal krivične vlastodržce in samosilnike. Vse njegovo življenje je posuto s čudeži, smrtnimi nevarnostmi in z Alahovo milostjo… Abu Soraka je dejal:

"Ko boste slišali vse te čudovite zgodbe, ki so na videz bolj podobne bajkam kakor resnici, boste v Našem gospodu spoznali pravega in mogočnega preroka."

In v naslednjih dneh je začel podrobno pripovedovati preneverjetne dogodke in doživljaje iz življenja vrhovnega poglavarja. Pred učenci se je polagoma dopolnjevala podoba silnega preroka in njihova najgorečnejša želja je bila poslej, da bi ga nekoč videli živega in da bi se mogli pred njim izkazati z vélikim dejanjem ali z veliko žrtvijo. Zakaj pomeniti nekaj v njegovih očeh se jim je zdelo isto kakor visoko se dvigniti iznad ostalih smrtnikov.

* * *

Čez dan se ni Ibn Tahir ničemur več čudil. Bil je bister opazovalec in poslušen učenec. Delal je vse, kar je od njega zahteval trenutek, in zdelo se mu je, da mora vse, kakor je, tudi tako biti.

Zvečer pa, ko je tako ležal z rokami pod glavo in strmel v rdečkasti plamenček vrh skledice na podstavku v kotu, se je nenadoma zavedel, da živi v nekem čudnem, skrivnostnem svetu. Tesnoba ga je obšla in mnogokrat se je vprašal: "Ali si ti, ki zdaj tu ležiš, zares isti Avani, ki je nekoč pasel očetovo čredo v Savi?" Zdelo se mu je namreč, da loči svet, v katerem je zdaj živel, od prejšnjega podoben prepad, kakršen loči svet sanj od sveta, ko bdiš.

Iz teh sanj si je pomagal tako, da je začel pesniti. Dai Abu Soraka je dal pri poetiki učencem nalogo, da bi v verzih opevali osebnosti in dogodke, ki so bili za izmailstvo posebno pomembni. Pesnikovali naj bi o Preroku, Aliju, Izmailu, o slavnih mučencih in njihovih dejanjih.

Ibn Tahirju je bil Abi, Prerokov zet, najbolj pri srcu. O njem je zložil pesem, ki je navdušila Abu Soraka tako, da jo bo pokazal Seidunu. Naučili so se je tudi součenci in kmalu je Ibn Tahir zaslovel po vsem Alamutu kot pesnik.

ALI

Za Hadidžem je prvi Preroka spoznal,

Biló komaj deset mu je let.

V vseh bitkah zvestó mu ob strani je stal,

Ni nehal zanj krvavet.

Sam Prerok mu hčer je v zakon dal,

Fatimo, najlepšo ženó.

Za prestol kalifski ga je odbral,

Da umrl bi z mirno vestjo.

Sramotno izdan in ogoljufan pravic

Po smrti Preroka je bil.

Še mera ni polna bila krivic:

Kri svojo zaklan je prelil.

V Nedžefu truplo mu sveto leži,

Pokrito s kupólo zlató.

Tam verniku zdaj, ki mučenca slavi,

Solzé polnijo oko.

Opogumljen po prvem uspehu je Ibn Tahir nadaljeval s pesniškimi poizkusi. In nenadoma se mu je zazdelo, da je v tem našel sredstvo, da izrazi nekaj od onega neznanskega, ki ga je plašilo ob večerih, in se ga s tem obenem iznebi. Vse, kar se mu je videlo tuje in nejasno, je skušal stisniti v verze in si tako to postaviti nazorno pred oči. Nekateri taki poizkusi so potem prešli na Alamutu v splošno last in mnogi so jih znali na izust. Pesmi o Alamutu in o Seidunu sta najbolj ugajali.

ALAMUT

Tam, kjer se Elbrus dviga v nebo,

Tam mnoge divje vode teko.

Hudourniki tam izvirajo,

Ob skali mogočni se lomijo.

Na skali skrivnosten grad stoji.

Od deilemskih kraljev šteje dni.

Obzidje ga vsega obdaja trdnó.

Viharjem in strelam kljubuje drznó.

Nekdaj so tam orli gnezdili

In jastrebi s plenom počivali.

Vse ujede svoj dom so na skali našlé,

Zato je trdnjavi Alamut ime.

Grad štirje stolpi branijo,

Skrivnost veliko hranijo.

Da ne bi neposvečene roké

Predrzno in zlobno segle do njé.

SEIDUNA

Kakor orel v svojem gnezdu je

Na gradu mogočen vladar.

On vodi in sodi vernike.

Za sultana mu ni mar.

Neviden, neslišen, in vendar povsod

Občutiš njegovo rokó,

Ne veš, niti kdaj in niti od kod

Zadelo plačilo te bo.

Od Alaha izbran in poslan v svet

Pretrpel je mnogo gorjá,

Če odšteješ Preroka z Alijem vred,

Ni bilo tako svetega moža.

Krog njega se mnoga čuda godé,

Ne veroval bi ne jud ne kristjan.

Za vero, za vdanost, za muke bridké

Mu ključ je do raja bil dan.

S pesništvom so bile združene tudi vaje v govorništvu. Sulejman in Ibn Tahir sta se pred vsemi v njem kosala. Sulejman je govoril ognjeviteje, Ibn Tahir razumneje. Pri teh predmetih je bil najnesrečnejši Jusuf. Velikokrat je zatrjeval Ibn Tahirju, da bi rajši ves dan vadil na soncu pod strogim Minučeherjem ali se celo na Abdul Malikov ukaz bičal, skakal po razbeljeni plošči in izvrševal vso deseterico napornih dihalnih vaj, v katerih so se bili sčasoma utrdili. Samo nečesa se je še tako bal kakor pesništva, govorništva, slovnice in algebre: Abdul Malikovega posta. Tedaj je doživljal edine trenutke, ko se mu je zdelo življenje in vse, kar so na gradu počeli, nesmiselno in prazno. Obšla ga je želja, da bi legel in zaspal in se nikdar več ne prebudil.

Sicer pa ga niso mučila kakšna posebna vprašanja. Tudi čudil se je maločemu. Pred vsemi stvarmi nemara še najbolj Ibn Tahirjevi sposobnosti, da je umel zlagati pesmi, ki jih še nikjer ni čital ali mu jih ni nihče povedal. Na glas ga je imel za čarovnika, na tihem pa ga je njegova zemeljska pamet prepričevala, da mora imeti Ibn Tahir le nekje skrit vir, iz katerega je črpal svojo umetnost. Da so pesmi, ki jih je poznal, zložili pesniki, to mu je šlo v glavo.  Toda to je bilo v sivi pradavnini, takrat, ko so po svetu še hodili junaki in se borili z demoni in drugimi nadnaravnimi bitji. Da pa bi njegov tovariš, ki je spal na postelji zraven njega in ki je bil za glavo manjši in veliko šibkejši od njega, mogel biti tak pesnik, temu se je upiral njegov preprosti razum. Da je Seiduna velik prerok, čeprav je živel z njim na gradu, to mu je bilo še nekako razumljivo. Seiduna je bil neviden in ni imel za vredno, da bi se komurkoli izmed njih prikazal. Ibn Tahir pa se je z njim vsak dan prerekal in šalil. Kljub tem dvomom pa ga je v srcu občudoval in bil zelo ponosen na svoje prijateljstvo z njim.

Sulejman, čeprav sam neprekosljiv sabljač in metalec zanke ter vselej prvi pri slehernem nevarnem poizkusu, je bil rad ljubosumen na uspehe drugih. Ko so mu hvalili Jusufa in Ibn Tahirja, je dejal:

"Prvi je bedak, drugi pa domišljavec."

Kljub temu je tvoril z njima nerazdružljivo trojico. Če so drugi njegova tovariša napadali, ju je branil. Razhudil se je in jih zavrnil:

"Kadar boste vi tako daleč metali kopje in vzdržali toliko naporov kot Jusuf, boste lahko govorili."

Glede Ibn Tahirja pa takole:

"Če bi bilo v vaših glavah samo zrnce njegove pameti, bi ne bili samo domišljavi, marveč bi se bili že zdavnaj od napuha razpočili."

Vendar mu nihče ni zameril njegove zbadljivosti. Nista ga imela rada samo Ibn Tahir in Jusuf, marveč vsa šola z učitelji vred.

Za eno izmed najstrožjih prepovedi je veljala ona glede pogovora o ženskah in sploh o zadevah spolnosti. Zato je vsem učencem zastal dih, ko je pri neki uri Ibrahim nenadoma načel to kočljivo snov. Pripovedoval je bil pravkar o Prerokovih ženah. Kar se je suho odkašljal, za trenutek povesil pogled in ga potem trdno uprl v mladeniče pred seboj. Začel je z resnim glasom:

"Prerok sam ni bil prepovedal vernikom, da bi se ženili in se veselili v skupnem življenju z drugim spolom. Sam je podal primer čvrstega soproga in dobrega očeta. Vendar je z druge strani postavil vernikom svetel cilj: mučeništvo za sveto vero in najvišje plačilo za to žrtev: večne radosti v vrtovih raja. Prvi verniki, sledeč njegovemu vzvišenemu zgledu, so umeli združiti oboje: prijetno življenje z ženami in hrabro žrtvovanje za njegov nauk. Ko pa je Prerok umrl, so se začele med njegovimi verniki razprtije. Možje so se samo še valjali v haremih in se borili za oblast in druge zemeljske dobrine. Pozabljena je bila Prerokova zapoved, da se je treba za veliko stvar žrtvovati, boriti z mečem v roki ali celo zanjo umreti mučeniške smrti… Seiduna je sedaj postavil ločnico med to in med početje svoje. Na oni strani so Bagdad in seldžuški trinogi s svojimi razuzdanimi privrženci, na tej strani smo mi in vi. Vi, ki boste posvečeni v fedaije, ste izbrana četa, katere zadnji smoter sta žrtev in mučeništvo za sveto stvar. V vsem morate biti torej drugačni od onih. Zato je izdal Seiduna najstrožjo prepoved za vas: niti se ne boste ženili niti se kako drugače predajali razuzdanosti. Kakor da ste že prebivalci rajskih vrtov, ki so ustvarjeni za vas, vam je zabranjeno govoriti o nečistih stvareh. Zabranjeno vam je tudi o njih razmišljati ali se jim na skrivnem udajati v domišljiji. Alahu ne ostane nič prikrito! In Seiduna je bil od njega izbran in vam določen za vodja… Določene pa so za tistega, ki bi prekršil prepoved, tudi najstrožje kazni. Kdor bo zasačen pri nespodobnem pogovoru, bo pahnjen takoj med prostake. Enega od vas je bila ta kazen že doletela. Kdor pa bi se, ko boste posvečeni, spečal mimogrede z žensko ali se celo ženil, bo kaznovan z grozovito smrtjo. Rabelj mu bo najprej z žarečo palico iztaknil oči. Ko ga bodo minile najhujše bolečine, mu bodo z živega telesa odtrgani ostali udje. Te kazni je imel vrhovni poglavar za vredne onega, ki bo prekršil njegovo prepoved."

Učence je ob teh besedah spreletaval leden mraz po telesu. Drug drugemu si niso upali pogledati v oči. Nekateri so si v živi domišljiji predstavljali strahotne kazni. Zadrgovali so se in sem ter tja se je komu izvil iz prsi pritajen vzdih.

Ko je dai Ibrahim videl učinek svojega govora, mu je negibno lice spreletel neopazen nasmešek. Z veliko blažjim glasom je nadaljeval:

"Ne strašite se te Seidunove prepovedi. Samo na videz je tako okrutna. Zakaj kdo od vas bi samo pomislil na to, da bi zamenjal plačilo, ki ga čaka za njegove žrtve, z dvomljivim ugodjem, ki bi mu ga utegnila nuditi prekršitev Seidunove prepovedi? Zakaj vsi tisti, ki boste neomajno izpolnjevali, kar vam je bilo zapovedano, boste deležni večnih razkošij. In kakšnih razkošij! Mučenci za sveto stvar boste stopili v vrtove, kjer bodo žuboreli kristalno čisti studenci. Ležali boste sredi steklenih paviljonov na vzvišenih blazinah in se sprehajali po prekrasno urejenih gajih v senci košatih dreves. Obdajale vas bodo gredice, polne žlahtnih cvetic, ki bodo opojno drhtele. Deklice s črnimi, kakor mandeljni zarezanimi očmi in belimi udi vam bodo stregle z najizbranejšimi jedili in pijačami. Na uslugo vam bodo! Te deklice je Alah ustvaril na poseben način. Ohranile si bodo večno mladost in večno devištvo, kljub popolnemu predajanju vašim željam… Ko boste posvečeni, boste pripravljeni, da si zaslužite ta razkošja. Alah je izročil Seidunu ključ od vrtov, vam namenjenih. Kdor bo točno izpolnjeval zapovedi, temu bo Seiduna odprl rajska vrata. Ali more biti kaj, kar bi vas utegnilo odvrniti od poti do tega plačila?"

* * *

Zvečer so se zbrali učenci vrh strehe in Ibn Tahir je dejal:

"Učitelji so nam priporočili, da v prostih urah razpravljamo o vsem, česar smo se bili čez dan naučili. Danes nam je bil dai Ibrahim razložil, zakaj nam je Seiduna prepovedal nečistovati tako v dejanju kakor v pogovorih in mislih. Mislim, da ne prekršimo te prepovedi, če se kot navadno pogovorimo o vsem, kar smo slišali, in se sporazumemo, kako nam je ravnati, da se bomo tem laže izognili sleherni priložnosti in izkušnjavi."

Nekateri učenci so se prestrašili teh besed.

"Jaz sem proti temu," je dejal Naim. "Dai Ibrahim nam je prepovedal, pogovarjati se o nečistih stvareh. Saj si slišal, kakšne kazni bodo doletele krivce."

"Ne delaj iz kozla volka, Naim," ga je zavrnil Džafar. "O vsem onem se vendar smemo pogovoriti, kar so nam isti dan razlagali učitelji. Nihče nas ne more kaznovati, če razpravljamo pametno in stvarno o zadevi."

"Samo ne o ženskah in drugih nespodobnih stvareh!" se je razburjal Naim.

Jusuf je vzrojil.

"Malega čez nadzidke!"

Naim se je prestrašeno umaknil proti izhodu.

"Tu ostani!" je zavpil Sulejman nanj. "Da se ne boš pozneje izgovarjal, da te ni bilo zraven. Če pa boš še naprej sitnaril, boš slišal žvižganje, ko bo v spalnici tema!"

Ibn Tahir je začel:

"Govoril bom odkrito in naravnost, da si bomo enkrat o vseh teh stvareh na čistem. Prepričan sem, da nikomur izmed nas niti na misel ne pride, da bi se kdaj stvarno spozabil z žensko. Tudi pogovorov se bomo odslej izogibali. Svojim dejanjem, svojemu jeziku nam bo lahko ukazovati. Toda kako naj zapovedujemo svojim mislim, ki nas napadajo v slabih trenutkih, ali celo svojim sanjam? Iblis pač nima oblasti nad našo voljo, ima jo pa nad našo domišljijo in nad našimi sanjami. Jaz sem se na primer že večkrat namenoma vzdrževal vseh nespodobnih misli. Že se mi je zdelo, da bom ostal za vselej zmagovit. Pa ti pridejo kakor navdahnjene od zlega duha razvratne sanje in ves dan je bila potem še domišljija v njihovi sužnosti. Tako začenja človek zmerom znova, dokler spet ne pade. Prepoved pa je trda in ne pozna te prirodne slabosti. Kaj nam je torej ukreniti?"

Sulejman je odvrnil:

"Čemu si je treba s tem toliko beliti glavo? Sanje so pač sanje in kdo more biti klican zaradi njih na odgovornost? In vsaka misel, ki ti nehote uide, tudi še ne more biti tolikšen greh."

"Ta je prava!" se je razveselil Jusuf. "Kakor da bi mi pobral besede z jezika."

"Ne, ne vem, če bo to prav," je menil Ibn Tahir. "Prepoved je jasna in določna in nekje mora biti sredstvo, da bomo premagali svojo slabost."

Džafar se je oglasil:

"Povsem točno si povedal, Ibn Tahir. Če je prepoved taka, potem nam mora biti tudi dana možnost, da je ne kršimo. Vsakdo izmed nas se mora z vsemi silami upreti prišepetavanju hudobnega duha in osvoboditi svoje misli, pa tudi svoje sanje njegovega vpliva."

"Poizkusil sem to," je menil Ibn Tahir. "Toda človeška slabost je velika."

"Nespametno je, izzivati borbo z močnejšim nasprotnikom," je zamomljal Jusuf.

Tedaj se je Obeida, ki je ves čas molče poslušal, prevejano nasmehnil.

"Čemu toliko besedi in prerekanja, tovariši?" je dejal, "ko pa je vendar stvar veliko preprostejša. Ali mislite, da bi nam mogel Seiduna nekaj zapovedati, česar bi ne mogli izpolniti? Jaz menim, da ne. Zdaj pa poslušajte! Ali nam ni Seiduna obljubil za našo vzdržnost, za naše žrtve neko plačilo? Da, in sicer rajska razkošja v vrtovih onstranstva. Vprašam vas: ali se sme pravični veseliti bodočega plačila? Vsi boste dejali: gotovo! Torej se tudi mi z vso pravico lahko veselimo radosti, ki nam jih je bil Seiduna obljubil kot naš delež po smrti. Veselimo se lahko v mislih lepih vrtov in žuborečih studencev, predstavljamo si lahko izbrane jedi in pijače, ki so pripravljene za nas; in končno, v domišljiji tudi lahko uživamo objeme črnookih devic, ki so nam onkraj določene za postrežbo. Kje je tu kakšna nečistost? Če bi nas torej v bodoče kdaj napadel hudobni duh s svojimi zapeljivostmi, se mu bomo premeteno umaknili z mislimi v prekrasne rajske vrtove, kjer bomo po mili volji šahovali, ne da bi nam slaba vest grenila užitek. Tako bomo ugodili i Alahu, ki nam je rajske vrtove pripravil, i Seidunu, ki nam bo odprl za naše zasluge dohod vanje, i samim sebi, ker bomo pustili domišljiji prosto pot, ne da bi grešili."

Učenci so mu glasno in veselo pritrjevali.

"Od vraga si, Obeida!" je vzkliknil Jusuf. "Le kako, da se meni samemu ni kaj takega posvetilo?"

"Obeida je stvar zelo duhovito izvedel," je menil Ibn Tahir. "Formalno mu ni kaj oporekati. Toda po mojem ostane nečista želja kljub temu nespodobna, čeprav jo uokvirimo v rajske vrtove."

"Zdi se mi, da ti ni prav, da nisi sam prišel na to misel," se je jezil Obeida.

"Ne, Ibn Tahir ima prav," je dejal Džafar. "Greh ostane greh, kjerkoli ga počnemo, in z zvijačo se tako jasna prepoved, kot nam jo je bil Seiduna sporočil, ne dá obiti."

"Vse nam hočete s svojim oglodavanjem pokvariti," se je razhudil Jusuf. "Jaz že menim, da ima Obeida prav, in nihče nam ne more zabraniti, da bi se veselili plačila, ki ga hočemo pošteno zaslužiti."

"Kakor kdo more," je pripomnil Džafar in skomizgnil z rameni.

* * *

Ob večerih, ko so pred poslopjem vrhovnega poglavarja zaplapolali ognji bakel, ko se je zaslišalo daljno klokotanje Šah ruda in se je oglasil večerni rog, ki je pozival k molitvi in spanju, se je lotevala učencev bolestna otožnost. Dan trde šole, strogih preizkušenj in vklenjenega duha je bil za njimi in misli so se jim sprostile. Nekateri so se zatekali v samoto in se tam predajali domotožju, drugi spet so se menili, kako je bilo tam zunaj, kjer je potekalo življenje čisto drugače.

"Rad bi bil ptica," je nekoč dejal Sulejman. "Poletel bi in pogledal, kaj delata moji dve sestri. Naša mati je umrla in oče ima dve drugi ženi, ki imata tudi otroke. Moji sestri jima bosta v breme, gotovo grdo ravnata z njima. Iznebiti se ju bosta hoteli. Bojim se, da bosta pregovorili očeta, da ju proda prvemu snubcu. Uf, kako me vse to grize, grize!"

Stisnil je pesti in si z njima zakril obraz.

"A jaz imam mater, ki je stara," je menil Jusuf in si šel s svojo težko šapo čez oči. "Muči se z živino in njivami in bojim se, da jo sosedje goljufajo, ker je čisto sama. Le zakaj sem jo zapustil?"

"Da, zakaj?" je vprašal Ibn Tahir.

"Taka je bila njena želja. Rekla mi je: 'Silen pehlevan si, otrok moj, sam Prerok bi te bil vesel. In da živi še tvoj oče, ki je čez vse na svetu častil mučenca Alija, bi te gotovo poslal k enemu izmed daijev, ki so v službi pravega kalifa, da bi se pri njem izučil v pravem nauku…' Tedaj je potoval skozi naše kraje véliki dai Husein Alkeini in nabiral pristaše za Našega gospoda. Šel sem k njemu in on me je napotil sem, na Alamut."

"A ti, Naim, kako si ti zašel v to trdnjavo?" je dalje poizvedoval Ibn Tahir.

"Moja vas ni daleč od tega kraja," je odvrnil Naim. "Slišal sem, da zbira mogočni dai na Alamutu vojsko zoper krivoverskega sultana. Mi smo bili doma vsi pravoverni. Zato ni imel oče nič zoper to, da sem šel služit Seidunu."

"In ti, Sulejman?"

"Kaj je tu treba spraševati? Govorili so, da bo vojna in da se je véliki dai, ki je storil že mnogo čudežev, v imenu egiptovskega kalifa polastil Alamuta ter da misli od tam udariti na sultana. 'Tu se bo nekaj skuhalo, Sulejman,' sem si rekel. Skozi naš kraj je potoval dai Abdul Malik in pridružil sem se mu."

"Naš rod je bil od nekdaj vdan Alijevemu imenu," je dejal Obeida. "Bilo nas je devet bratov in nekdo je moral od doma. Prosil sem očeta in dal mi je blagoslov na pot."

"A ti, Džafar?"

"Vestno sem preučeval Koran, suno in zgodovino islama. Uvidel sem, da je bil Ali po krivem odstavljen od Prerokovega nasledstva in da sedi zato kalif v Bagdadu po krivici na namestniškem prestolu. V našem kraju se je ustavil neki izmailski dai, - bil je vprav naš predstojnik Abu Soraka - in z njim sva imela učene pogovore. Strinjal sem se z njegovim naukom in prosil očeta, da bi se smel pridružiti misijonarju. Ko je slišal, da kani moj učitelj na Alamut k Seidunu, je rad privolil. Saj so govorili o našem vrhovnem poglavarju, da je zelo svet mož."

Taki pogovori so jim pomagali prek domotožja in občutja osamljenosti in odrezanosti od sveta. Ko jih je prihodnje jutro vzdramil rog iz sna, so bila večerna mehka občutja pozabljena. Mrzla voda, v kateri so se umivali, jih je spomnila trdosti dneva, nalog in učenja. Spet so stali z obema nogama na Alamutu. Skrbelo jih je samo, če bodo dobro odgovarjali na vprašanja učiteljev in če zahteve predstojnikov ne bodo pretežke. Z vedrim pogumom so se predali delu za izmailsko stvar.

* * *

Neko jutro, ko so se učenci vrnili z Minučeherjem od vojaških vaj na Alamut, jim je Abu Soraka dejal:

"Danes imate prost dan. Prišli so daiji iz sosednjih trdnjav, da dobe od vrhovnega poglavarja navodila za nadaljnje delo. Prav tako bomo mi poročali o vaših uspehih in neuspehih. Zadržite se mirno in porabite čas za učenje."

Učence je prevzelo veliko veselje. Pohiteli so v spalnico po svoje tablice in zapiske. Nekateri so z njimi odšli na okope; drugi, radovednejši, so posedali po dvorišču v senci stavb in pozorno motrili poslopje vrhovnega poglavarja.

Straža pred vhodom je bila okrepljena. Črni kijonosci so stali nepremično kakor kipi. Od časa do časa je švignil mimo kak dai, zavit v svečano belo oblačilo. Učenci so si hitro pošepetali o njem, kar so vedeli. Če pa ga niso poznali, so ugibali, kdo bi utegnil biti.

Na spodnji terasi je pred stražarskim stolpom nastal hrup. Skozi vhodna vrata je prijezdila skupina jezdecev. Vojaki so priskočili k njim in jim pridržali konje, da so razjahali. Neznaten možiček v široki halji, ki se je bil zavihtel z nizkega, kosmatega belca, je pohitel naprej po stopnišču, obdan od ostalih, ki so mu z nekakšnim posebnim spoštovanjem sledili.

"Abu Ali! Véliki dai! Poznam ga," je vzkliknil Sulejman in se nehote dvignil.

"Izginimo!" je predlagal Jusuf.

"Ne, počakajmo!" je dejal Ibn Tahir. "Rad bi ga videl od blizu."

Medtem se jim je bila skupina že približala. Vojaki, ki so bili slučajno v bližini, so se obračali proti prišlecu in se spoštljivo priklanjali.

"Sami daiji," je šepetal Sulejman in glas mu je vročično trepetal. "Abu Ali jih je šel sam spremljat."

"Glej! Daija Ibrahim in Abdul Malik sta med njimi," je vzkliknil Jusuf.

Abu Ali je v svoji široki halji dostojanstveno koračil po terasi, svečano pozibavajoč se s celim telesom. Ljudomilo se je smehljal vojakom, ki so ga pozdravljali. Videti je bilo, da se zaveda milosti, ki jo pomeni za njegove privržence njegov prijazni nasmeh. Guba pri gubi je pokrivala njegov obraz. Redka, sivkasta brada in prav taki navzdol povešeni brki so obkrožali skoraj brezzoba usta. Ko je prišel mimo učencev, so se mu strumno priklonili. Majhne oči so mu radostno zažarele. Potegnil je roko izpod halje in z njo ljubeznivo pomahal v pozdrav. Videti je bil neverjetno podoben stari ženici.

Ko je bila skupina daijev mimo, so se učenci spet zravnali.

"Ali ste videli! Samo nam je pomahal z roko!" je vzkliknil Sulejman in glas se mu je tresel od veselja. "Abu Ali je prvi za Seidunom!"

"Škoda, da ni malo postavnejši," je menil Jusuf.

"Mar misliš, da je pamet odvisna od dolžine telesa?!" ga je zavrnil Naim.

"Če tebe vidim, bi skorajda verjel."

"Všeč mi je njegova preprostost," je dejal Ibn Tahir. "Smehljal se nam je, kot da smo mu vsi že stari znanci."

"Kljub temu je poln dostojanstva," je menil Naim.

"Učen in zaslužen mož je," je pripomnil Sulejman.

"Ne morem si pa misliti, da bi bil kaj prida vojak."

"Morda zato ne, ker ni pridrvel med nas s sabljo?" se je jezil Naim. "Večina daijev, kar sem jih videl, je na videz slabotnih. Oni so vodje, a telebanasti hrusti so jim pomagači."

"Privoščil bi ti, da bi te dobil Abdul Malik enkrat v pest," ga je zafrknil Sulejman.

"Potem bi videl, kako so daiji slabotni."

"Kakšen neki je Seiduna?" je vprašal Ibn Tahir.

Spogledali so se.

Naim je dejal:

"Tega nam ni še nihče povedal."

* * *

Velika zborovalnica je obsegala skoraj celo krilo v pritličju poslopja vrhovnega poglavarja. Vse jutro so se zbirali v njej učitelji, misijonarji in drugi izmailski dostojanstveniki. Prišli so iz Rudbarja in Kazvina, iz Damagana in Šahdurja in celo iz daljnega Kuzistana, kjer je vodil izmailsko stvar véliki dai Husein Alkeini. Pričakujoč navodila vrhovnega poglavarja, so se pogovarjali z domačini in med seboj izmenjavali novice.

Okna so bila zastrta s težkimi zavesami. Voščenke v številnih lestencih so razsvetljevale dvorano. V kotih so bile na visokih podstavkih ponve s smolo, ki je cvrčeč plapolala v ognju in širila naokrog prijetno omamen vonj.

Pod eno izmed teh luči se je zbralo nekaj ljudi okrog Grka Teodorosa. Bili so to vojaški poveljnik rudbarskega gradu stotnik Ibn Izmail, debeli veseljak dai Zuharuja in mladi Egipčan Obeidalah, ki je poznal zdravnika še izza njegovega bivanja v Kairu. Vsi so bili nagnjeni k šalam in smeh je pogostoma prekinjal njihov pogovor.

"Ti si prišel torej z Ibn Sabom na grad, moj doktor?" je vprašal Egipčan domačina. "Neverjetne vesti o zavzetju Alamuta so se raznašale po svetu. Pravili so, da je Ibn Saba speljal prejšnjega poveljnika utrdbe, da mu je prepustil trdnjavo. Potem spet, da ga je bil z denarjem podkupil. Resnice še danes ne vem."

Grk se je veselo zahahljal. Toda povedal ni ničesar.

Stotnik Ibn Izmail je pomignil možem, naj približajo glave. Dejal je:

"Mislim, da ne bo krivo, če pojasnim mladeniču, kako je Ibn Saba spravil Alamut v naše roke. Sam sicer nisem bil zraven, pač pa mi je zadevo pripovedoval eden od mojih podčastnikov, ki je takrat pomagal našemu poglavarju."

Obeidalah in debeli Zaharuja sta napeto prisluhnila. Teodoros se je porogljivo namrgodil in ostal v nazaupljivi razdalji.

"Kot vam je znano," je nadaljeval Ibn Izmail, "je bil sultanov namestnik na gradu Alamutu vrli stotnik Mehdi. Osebno ga sicer nisem poznal, toda slišal sem, da se ni ravno odlikoval s posebno duhovitostjo. Ibn Saba je bil srečno ušel zasedam vélikega vezirja in se naposled pretolkel do Raija, kjer mu je mestni načelnik Mucufer velik prijatelj. Ta mu je pomagal, da je zbral okrog sebe četico sedemdesetih mož, med katerimi je bil tudi podčastnik, ki mi je pripovedoval to zgodbo. Pa ti pride našemu vodju na misel, da bi se polastil Alamuta, ki je daleč naokrog najbolj utrjen grad. Posvetuje se z Mucuferjem in končno se domisli naslednje zvijače…"

Medtem ko sta Egipčan in debeli dai napeto sledila pripovedovanju, se je zdravnik ves čas dvoumno hahljal. Stotnik je to opazil; zmedlo ga je in obenem jezilo.

"Zakaj ne pripoveduješ ti, če veš bolje?" je užaljeno vprašal.

"Saj vidiš, da te vneto poslušam," se je ne brez porogljivosti opravičil Grk.

"Pusti ga, naj se mrgodi," je menil Egipčan, ki je postal nestrpen. "Poznamo ga. Zmerom bi hotel nekaj več vedeti od drugih."

Ibn Izmail je nadaljeval:

"Domisli se torej naš poglavar zvijače in obišče Mehdija na gradu Alamutu. Pravi mu: 'Dai sem in obredel sem pol sveta. Sedaj mi je potovanja dovolj in prišel sem si iskat miren kotiček. Prodaj mi zunaj svojih zidov toliko sveta, kolikor ga obseže volovska koža. Za zemljo ti dam pet tisoč zlatnikov.' Mehdi toliko da se ni razpočil od smeha. 'Če mi zares daš toliko denarja, ti na mestu odstopim zaželeno zemljo.' Nemogoče se mu je namreč zdelo, da bi mogel imeti siromašen dai tolikšno premoženje. Ibn Saba seže pod haljo, potegne izpod nje vrečo zlatnikov in začne naštevati denar. Mehdi ni verjel lastnim očem. Pa si misli: 'Navsezadnje, kaj more škodovati utrdbi, če prodam pod njenim obzidjem košček zemlje staremu daiju. Jaz pa bi tako čez noč obogatel.' Vzamejo torej volovsko kožo, poveznejo prek Šah ruda most in se z njega spustijo na skalovje pod obzidjem. Ibn Saba potegne izza pasa ostro rezilo in začne z njim rezati kožo v tanke jermene. Častniki in vojaki se jim drug za drugim pridružijo in strmijo v početje čudnega tujca. Nikomur se niti ne sanja, kaj namerava dai. Ko je bila koža razrezana, je Ibn Saba povezal jermene med seboj, zataknil v razpoko količek in obenj privezal en konec tako izdelanega motvoza. Z drugim koncem v roki pa je začel obkrožati utrdbo. Šele zdaj se je Mehdiju posvetilo v glavi. 'Lopov! Slepar!' se je zadrl na Ibn Saba in prijel za orožje. V tistem trenutku je zabobnelo nad njihovimi glavami. Prestrašeni so pogledali kvišku. Truma jezdecev je z golimi sabljami v rokah zgrmela čez most v utrdbo. Ibn Saba se je posmejal: 'Prepozno je, prijatelji,' je dejal. 'Grad je zdaj moj, in če bi se mi skrivil samo las, ne bo nihče od vas ušel smrti. Toda jaz spoštujem pogodbe, Mehdi! Vzemi pet tisoč zlatnikov in pojdi s svojimi ljudmi, kamor te je volja.'"

Al Hakim je prasnil v glasen smeh. Držal se je za rejeni trebušček in solze so mu tekle iz oči. Hihital se je, da ga je vse bolelo.

Tudi Egipčan in debeli dai sta se smejala, napol veselo, napol v zadregi. Nista namreč vedela, čemu se je Grk tako rogal. Samo stotnik Ibn Izmail je z besnim pogledom meril zdravnika.

"O ti sveta preprostost!" je zarigal Grk sredi smeha. "Tak si torej tudi ti nasedel, moj stari! In s Hasanom sva bila to slaščico pravzaprav samo sultanu namenila."

"Podčastnik me je bil torej navlekel?!" je vzrojil stotnik in kri mu je zalila lica in oči. Žila na čelu se mu je napela od jeze. "Zadavil ga bom, pretepel ga bom kakor psa!"

"Storil bi mu krivico, Ibn Izmail," je dejal Grk. "Zakaj kar ti je povedal, je čista resnica, namreč čista resnica zanj. Ne pa za tebe, ki si od višjih. Sam bi moral uganiti, kako je v resnici bilo."

"Čemu bi se kazal važnega? Povej rajši!" se je jezil stotnik.

"Najprej bi moral vedeti, da je Mehmed, bivši poveljnik tega gradu, iz Alijevega rodu. Da bi ga sultan pridobil za svojo stvar, mu je dal visok položaj svojega namestnika, ko še ni bil trideset let star. Da bi pa odvrnil morebitno nevarnost od sebe, ga je poslal na konec sveta, to se pravi: sem, na Alamut. In tu se je mladi, življenja željni mož, na smrt dolgočasil. S svojimi častniki in podčastniki je od jutra do večera popival, vadljal z njimi in se prepiral. Za noči si je nagrabil velik harem žensk, plesalk, pevk in igralk, in kar se je tam potem godilo, o tem so si v Raiju upali samo šepetaje govoriti. Ukrotil si je celo rejo sokolov in gepardov in z njimi lovil po okoliških gorah in gozdovih. Zraven je preklinjal sultana in kalifa in se zaklinjal, da se jima bo še krvavo maščeval. Gotovo so prišle tudi Maliku šahu vesti o njegovem početju na uho. Toda vladar si je mislil: Naj me še toliko preklinja: ko bodo udarili barbari čez mejo, se jim bo moral postaviti v bran, če mu je lastna glava draga. - O vseh teh stvareh je Mucufer pripovedoval Ibn Sabu, ko je prispel v Rai. Tudi jaz sem se znašel tam in nekoč smo se z Mucuferjevim posredovanjem sešli z Mehdijem na lovu. Hasan je bil od kairskega kalifa prejel lepo število zlatnikov. Ponudil jih je poveljniku pet tisoč, če bi mu prepustil grad. Z denarjem bi potem lahko potoval v Kairo, kjer bi ga Ibn Saba še posebej priporočil svojim prijateljem in kjer bi se mogel mladi veseljak udeleževati velikomestnega življenja. Mehdi je bil koj pripravljen. Treba je bilo najti samo način, kako bi se pred svojim moštvom opral, da bi sultan ne preganjal njegovega sorodstva. In prav sultanu je hotel Ibn Saba zaigrati spet eno od svojih starih burk. Dejal je: 'Hotel bi se polastiti Alamuta s kakšnim prav imenitnim, a pri tem smešnim udarcem, da bi o tem govoril ves Iran. Sultan bi se smejal ter si mislil: Ibn Saba je ostal stari pavliha. Kakor ga obrneš, povsod se pokaže njegova norčava plat. Naj ima za sedaj svoje veselje.' Rešetali smo deseterico možnosti. Kar mi pride na misel stara bajka, kako je Dido osvojila Kartago. Opomnim Hasana. Takoj je zagrabil. Vzkliknil je: 'E, brate, prav to sem potreboval!' In že sta z Mehdijem do podrobnosti skuhala načrt. Pri tem smo se vsi trije tako smejali, da se nam je zapovrstjo vsem trem zaletelo. Potem se je vse točno tako zgodilo, kakor ti je, ljubi moj stotnik, pripovedoval tvoj vrli vojak."

Ob tej pripovedi je vso družbo skoraj zlomil smeh.

"A kaj je bilo potem z Mehdijem?" je vprašal Egipčan, ko se je bila prva veselost polegla.

"Ti iz Kaira, on v Kairo," je odvrnil Grk. "In nemara šahuje prav ta trenutek pri devicah, pri katerih si se bil ti pred njim posladkal."

"Sto proti eni bi bil stavil," je dejal debeli dai, "da se je bil naš Ibn Saba, odkar ga je bil véliki vezir pregnal z dvora v Isfahanu, izpremenil v resnega moža. Saj povsod govore o njem samo z največjim strahospoštovanjem in mnogi ga imajo za živega svetnika. Po tem pa, kar si nam ti zdajle povedal, je ostal še zmerom stari šaljivec in burkež."

"Ni dobro, da bi o tem kaj preveč govorili," je dejal Grk mnogo tiše. "Je namreč neka sprememba v našem poglavarju, odkar se je bil na Alamutu usedel. Tiči noč in dan v svojem stolpu in nikogar ne sprejema, razen Abu Alija. Vsi ukazi gredo samo prek njega. Kar nekam neprijetno je človeku, ko nikoli ne ve, pri čem je."

V dvorano je stopil Abu Ali z novimi daiji. Vsi so se dvignili z blazin in se priklonili. Véliki dai se je prijazno nasmehnil in jim izrekel svoj pozdrav. Pozval jih je, naj se razporede tako, da ne bodo predaleč od njega. Potem jih je ogovoril:

"Častiti zbor izmailskih daijev in poglavarjev! Naš gospod Hasan Ibn Saba vam podeljuje svoj blagoslov. Obenem vas prosi, da blagovolite vzeti na znanje njegovo odsotnost. Urejevanje naše velike bratovščine, pisanje novih zakonov in odredb in pa njegova starost mu branijo, da bi se telesno udeležil našega zborovanja. Prisostvoval mu bo v duhu, z vsem pa, kar je važnega, je pooblastil mene. Jaz mu bom tudi poročal, o čem smo tu razpravljali in kakšne so bile vaše posebne želje."

Vest, da se vrhovni poglavar ne bo udeležil zborovanja, je mučno delovala na tuje daije. Zdelo se jim je, kot da jih omalovažuje, da je postavil pregrajo med nje in sebe in da se je sam nekam daleč in visoko odmaknil.

Debeli dai Zaharuja je šepnil Grku:

"Da ni to spet kakšna njegovih starih norčij?"

Grk mu je odvrnil:

"Ni izključeno. Samo bojim se, da gre pri tej norčiji za naše vratove."

Véliki dai je naprosil učitelje, da mu poročajo o svojih uspehih pri učencih. Šolski predstojnik Abu Soraka je začel prvi. Najprej je tujim poglavarjem razgrnil splošni učni načrt, potem je povedal, kaj so se bili do sedaj pri njem naučili.

"Vsem učencem prednjači," je dejal, "neki mladenič iz Save, vnuk onega Tahirja, ki ga je bil velel pred kakšnimi dvajsetimi leti obglaviti véliki vezir. Ni samo izredno bister in dobrega spomina, marveč je tudi obdarovan s pesniškim duhom. Za njim bi posebej omenil Džafarja, izredno resnega mladega moža, ki je vesten preučevalec Korana. Ostroumen, toda ne vselej zanesljiv je Obeida, marljiv je Naim…"

Abu Ali si je zapisal imena in jim pristavil kratko pripombo. Ibrahim je tudi postavil Ibn Tahirja na prvo mesto. Stotnik Minučeher pa je najbolj pohvalil Jusufa in Sulejmana. V očeh Abdul Malika je bil prvi Sulejman, takoj za njim pa Ibn Tahir. Zdravnik je bil na splošno z vsemi zadovoljen, ni pa imenoval posameznih imen.

Z začudenjem so poslušali tuji daiji o tako strogi in tako obsežni šoli. Kar so slišali, jih je navdajalo z rahlim nezaupanjem. Kajti zadnji pomen in namen te vzgoje jim je bil nerazumljiv.

Ko so učitelji končali s svojimi poročili, si je Abu Ali zadovoljno pomel roke.

"Kakor ste pravkar slišali, na Alamutu nikakor ne spimo. Vsi računi Našega gospoda, odkar si je bil pred dvema letoma prilastil ta grad, so se pokazali pravilni. Sultanu se še zmerom ne mudi, da bi nam kratil posest te trdnjave, prav kakor je bil Hasan Ibn Saba pred dvema letoma napovedal: barbarom od onstran meja je namreč vseeno, kdo je poglavar utrdbe. Če bi hoteli vdreti v državo, bi napadli prav tako nas kakor tudi sultanove. In prav kakor ti bi se morali tudi mi braniti. Ta čas pa, ki nam ga je pustil sultan iz takih razlogov, smo na gradu s pridom izrabili. Naš poglavar je izvršil popolno preureditev vsega izmailstva. Sleherni vernik se je izuril v železnega vojaka in sleherni vojak je obenem tudi najbolj goreč vernik. Toda med vsemi ukrepi ima naš poglavar za najvažnejšega onega, s katerim je bila ustanovljena šola za fedaije. Iz te šole bodo izšli izbranci, ki bodo pripravljeni za sleherno žrtev. Prezgodaj je še, da bi mogli spoznati vso daljnosežnost te ustanove. Samo to vam lahko rečem v imenu Našega gospoda: sekira, s katero bo izpodsekano drevo iz rodu Seldžukov, bo kmalu nabrušena. Morda ni več daleč trenutek, ko bo zapel prvi udarec. Vsa naša soseščina tja do Raija je danes izmailstvu prijazna. In če je res, kar nam poročajo odposlanci iz Kuzistana, da bo v kratkem zanetil véliki dai Husein Alkeini v vsej deželi splošen upor zoper sultana, tedaj lahko že približno vemo, kdaj bomo morali tudi mi postaviti našo moč na preizkušnjo. No, do tega je bržkone še nekaj časa in do takrat delujte, častiti daiji in poglavarji, kakor ste delovali doslej. Namreč, snubite pristaše za našo stvar od človeka do človeka."

Medtem ko je bil od začetka govoril z vsakdanjim, enakomernim glasom, se je začel sčasoma bolj in bolj razvnemati. Krilil je z rokami, zvito mežikal in se smehljal. Zdaj se je dvignil z blazin, na katerih je bil dotlej sedel na spodvitih nogah, in stopil naravnost v sredino daijev.

Nadaljeval je:

"Prijatelji moji! Posebno naročilo vam prinašam od Seiduna. Naj vam uspehi v pridobivanju somišljenikov ne zameglijo oči! Prav zdaj je važen vsak posameznik. Naj vas nikar ne zapelje veliko število sovernikov, da bi dejali: Čemu bi se trudili, da bi pridobili še tega ali onega posameznika? Saj nima niti ugleda niti premoženja. Morda je prav ta tisti, ki bo prevrnil tehtnico v našo korist. Ne strašite se truda! Hodite od človeka do človeka in skušajte ga pregovoriti. Zato je prvo, kar je potrebno, da si pridobite njegovo zaupanje. Ne smete biti enostranski, marveč spreminjajte svoj postopek od primera do primera. Če vidite, da je nekdo strogo veren in da ima neomejeno zaupanje v Koran, kažite se tudi vi take. Govorite mu, da vera pod seldžuškimi sultani propada in da je postal kalif v Bagdadu njegov hlapec. Če vam na to odvrne, da je imam v Kairu tujec in samozvanec, mu pritrdite, pač pa vztrajajte pri tem, da tudi z bagdadskim namestnikom ni vse v redu. – Lažje stališče boste imeli, če je predmet vašega snubljenja alijevec ali vsaj temu nauku prijazen. Če vidite, da je ponosen na svoje iranske prednike, mu recite, da nima naš pokret ničesar skupnega z egiptovsko vladavino. Če pa je doživel krivično zapostavljanje od domačinov, ga tolažite, da bo, če nam zavladajo egiptovski Fatimidi, deležen popolne pravičnosti. - Kjer naletite na razboritejšega moža, ki se naskrivaj ali celo javno posmehuje Koranu in verskim naukom, mu recite, da je izmailstvo v svojem jedru istovetno s svobodomiselstvom ter da je nauk o sedmerici imamov le pesek v oči in vaba za nevedne množice. - Tako obdelujte vsakega posameznika po njegovem značaju in njegovih nazorih in ga neopazno pripeljite do tega, da bo začel dvomiti v pravilnost obstoječega reda. Zraven se kažite skromne in z malim zadovoljne, ravnajte se po šegah in običajih tistega kraja in tistega staleža in se v vseh nebistvenih stvareh vdajte svojemu sobesedniku. Imeti mora vtis, da ste sicer učeni in izkušeni, da ga pa kljub temu visoko cenite in da vam je mnogo na tem, da bi prav njega pripeljali na pravo pot. - Ko ste si tako pridobili njegovo zaupanje, boste prešli k drugi točki svojega načrta. Razložili mu boste, da pripadate verski bratovščini, ki hoče na svetu vzpostaviti pravico in resnico in ki hoče obračunati s tujimi samodržci. Zapletite ga v ognjevite diskusije, zbudite v njem radovednost, kažite se skrivnostne, namigujte in obljubljajte, dokler ga niste popolnoma zmedli. Tedaj zahtevajte od njega prisego molčečnosti, razložite mu nauk o sedmerici imamov, zrušite, če veruje v Koran, njegovo vero, govorite o naši pripravljenosti in o železni vojski, ki čaka samo na ukaz, da se spoprime s sultanom. Prisilite ga k novim prisegam, zaupajte mu, da je na Alamutu velik prerok, kateremu se pokoravajo tisoči in tisoči vernikov, in ga tako pripravite, da se nam zaobljubi. Če je bogataš ali če živi vsaj v znosnih gospodarskih razmerah, izvlecite iz njega večje vsote denarja, da se bo čutil s tem obvezanega. Zakaj po stari izkušnji se človek rad drži tistega, za kar je založil svoj denar. Od teh sredstev podeljujte malenkostne vsote siromašnim pristašem, in to v daljših presledkih, da jih obdržite kakor na vrvici. Recite jim, da so to samo predujmi za plačilo, ki ga bodo prejeli za svojo vdanost izmailstvu od našega vrhovnega poglavarja. - Ko je posameznik tako ves v vaših rokah, ga zmerom trdneje zamotavajte v svoje mreže. Govorite mu o strahotnih kaznih, ki bodo doletele odpadnike, o svetniškem življenju našega vodja in o čudežih, ki se gode okrog njega. Od časa do časa se ponovno vrnite v tisti kraj in ne izpustite nobene od sklenjenih zvez. Zakaj, kot je dejal Naš gospod, nihče ni tako majhen, da bi ne mogel služiti naši stvari."

Daiji in poglavarji so z velikim zanimanjem poslušali njegov govor. Od časa do časa se je ozrl v tega ali onega in krilil pred njim z rokami, kot da bi samo njemu dopovedoval.

"Zdaj ali nikoli," je vzkliknil ob koncu. "To bodi naše geslo. Lovci in ribiči na duše ste. Za take vas je izbral Naš gospod in vas spet pošilja v svet, da izvršujete njegova navodila. Ne strašite se ničesar, zakaj za slehernim od vas stoji vsa naša moč, stoje vsi naši verniki in vojščaki."

Potem je prinesel skrinjo denarja in začel delati obračun. Abdul Malik je sedel poleg njega in odprl veliko knjigo, v kateri so bili zapisani zneski, koliko je bil kateri že prejel in kaj mu je bil vrhovni poglavar še posebej namenil.

"Odslej bo sleherni izmed vas prejemal stalno letno plačo," je dejal Abu Ali, "ki jo imejte za nagrado za svojo zvestobo in za svoje delo. Čim večji bodo uspehi in zasluge posameznika, tem višji bo znesek, ki mu bo dodeljen."

Poglavarji so prišli na dan s svojimi posebnimi željami. Ta je imel več žena in otrok, oni daljšo pot pred sabo. Tretji je hotel vzeti denar za svojega tovariša, ki ni mogel priti na zborovanje, četrti je spet živel v kraju, ki se je odlikoval po posebnem siromaštvu. Edini odposlanec kuzistanskega vélikega daija Huseina Alkeinija je bil prinesel s seboj cele tri vrečice zlatnikov in ni zahteval zase in za svojega predstojnika ničesar.

"Ta je, ki vam mora biti za zgled," je dejal Abu Ali in veselo objel kuzistanskega odposlanca.

"Od razbojnikovanja se dobro živi," je šepnil Al Hakim daiju Zaharuju in mu pomenljivo pomežiknil. Govorili so namreč, da preži Husein Alkeini ob poteh, ki vodijo iz Turkestana, na karavane, in sicer na povelje samega vrhovnega poglavarja ali pa vsaj z njegovo vednostjo, in jih ropa. To da je bil eden izmed virov, ki so omogočali Hasanu Ibn Sabu vzdrževanje njegove obsežne bratovščine.

Ko je bilo izplačevanje urejeno, so domači poglavarji pogostili prišlece s pečenko in vinom in se spustili z njimi v zaupnejše razgovore. Medsebojno so si potožili svoje skrbi in brige in mnogo jih je bilo, ki niso prav verjeli v končni uspeh izmailstva. Govorili so o svojih rodbinskih zadevah. Ta je imel na Alamutu hčer, oni nekje drugje sina in rešetali so, če bi se ne dala splesti kaka zakonska zveza. Vsakdo je hotel imeti svojo rodbino pod svojim okriljem in tako so se dolgo prepirali o tem, kdo naj pusti otroka od sebe. In ko so se stari znanci končno spet dovolj zbližali, so vzeli v pretres vrhovnega poglavarja in njegove osebne zadeve.

Abu Soraka je namreč imel v svojem haremu v varstvu obe Hasanovi hčeri, Hadidžo in Fatimo. Prvi je bilo trinajst, drugi enajst let. Nikoli ju ni Hasan zahteval k sebi in nikoli ni vprašal po njiju, odkar ju je bil prepustil Abu Soraku.

Dai je pripovedoval kuzistanskemu odposlancu, ki je bil njegov gost, da sta deklici čisto zastrašeni in da že vztrepetata, če samo slišita ime svojega očeta. Takega ravnanja Abu Soraka ni odobraval. Saj je bil sam zelo nežen oče. Kaj je s Hasanovimi ženami, ni nihče vedel. Na gradu jih ni bilo.

Odposlanec iz Kuzistana pa je pripovedoval, kako živi v Zur Gumbadanu, trdnjavi, ki jo je bil Husein Alkeini osvojil, poglavarjev sin Hosein. Sprl se je bil z očetom in ta ga je za kazen izročil kuzistanskemu vŽlikemu daiju, da bi mu služil kot navaden prostak.

"Zares, ta Hosein je divjaški kakor zver," je dejal odposlanec. "Vendar da sem mu jaz oče, bi ga bil obdržal pri sebi. Zakaj če ga imaš pred svojimi očmi, boš imel najlaže priložnost, da ga spreobrneš ali vsaj nekoliko poboljšaš. Hoseina pa je njegovo ponižanje samo utrdilo v njegovi trmoglavosti in zlobi. In Husein Alkeini ima z njim več kot zadosti preglavic."

Tri dni so ostali gostje na Alamutu, četrti dan ob zori so se odpravili vsak v svoj kraj.

Življenje na gradu se je vrnilo v svoj tir, dokler ga ni iz njega vrgel nepričakovan obisk.

PETO POGLAVJE

Sredi poletja je nekega vročega dne prijezdil pred Alamut v spremstvu petnajsterice jezdecev približno šestdesetleten starec. Straža pred vhodom v sotesko ga je ustavila in vprašala, kdo je in kaj ga je privedlo na grad. Povedal je, da je bivši isfahanski mestni načelnik Abul Fazel Lumbani, da prihaja iz Raija in da prinaša od ondotnega reisa izredno važno novico vrhovnemu poglavarju. Službujoči častnik je takoj pojezdil v utrdbo, da obvesti svojega predpostavljenega o prihodu tujcev.

Bilo je neposredno po tretji molitvi. Učenci so bili pravkar pri popoldanskem počitku, ko jih je klic roga pozval na zbor. Naglo so si pritrdili sandale, si prepasali haljo, pograbili za ščit in orožje in pohiteli na dvorišče. Stotnik Minučeher in daiji Abu Soraka, Ibrahim in Abdul Malik so že čakali na osedlanih konjih.

Tudi mladeniči so zajahali.

"Nekaj se pripravlja," je šepnil Sulejman svojemu sosedu in vsrkal zrak skozi nosnice. Oči so mu od pričakovanja vročično zasijale.

Vtem je prihitel Abu Ali in zajahal svojega nizkega, kosmatega belca. Kratke noge so se mu oklenile trebuha živali, kot bi bile k njemu prirasle. Pognal se je pred učence in jim zaklical:

"Mladeniči! Določil sem vas za častno nalogo, da boste sprejeli uglednega moža, ki je dober prijatelj Našega gospoda. Ta mož je bivši isfahanski reis Abul Fazel, ki je štiri mesece skrival našega vrhovnega poglavarja pred zalezovanjem vélikega vezirja. Spodobi se, da mu priredimo sprejem, ki bo primeren njegovi odličnosti in njegovim zaslugam za našo stvar."

Spodbodel je konja in oddirjal z vsem spremstvom čez most v sotesko.

Abul Fazel je bil medtem postal že precej nestrpen. Nemirno se je oziral proti soteski, kamor je bil izginil stražar. Njegov konj se je pod njim prestopical, kot da čuti razpoloženje svojega gospodarja.

Končno se je iz soteske usula tropa jezdecev. Prišlec je med njimi spoznal svojega starega prijatelja Abu Alija. Ta je skokoma prijezdil k njemu. Kar s sedla ga je objel.

"Srečen sem, da te morem sprejeti kot prvi na gradu Alamutu," je dejal.

"Hvala, tudi mene veseli," je odvrnil Abul Fazel. Glas mu je izražal rahlo nejevoljo. "Gori vam pa ne pod petami. Nekoč so drugi čakali tako na moj sprejem. Kot pač pravi pregovor: Danes meni, jutri tebi."

Abu Ali se je posmejal.

"Časi se spreminjajo," je pripomnil. "Pa nikar se ne srdi, moj stari. Hotel sem ti pripraviti sprejem, kot se tvojemu ugledu spodobi."

Abul Fazel se je vidno potolažil. Pogladil si je lepo srebrno brado in se rokoval z ostalimi daiji in z Minučeherjem.

Stotnik je zaklical povelje in četa učencev se je v krasnem redu zaprašila proti planoti. V določeni razdalji se je bliskovito razcepila v dvoje vrst, ki sta pojezdili vsaksebi in se potem na videz neurejeno razpršili. Oster žvižg in že sta bili spet strnjeni, čelna vodja sta zarjula ukaz in jezdeci so se s povešenimi sulicami pognali drug proti drugemu. Videti je bilo, kot da morajo trčiti in se natakniti na osti. Toda v najlepšem redu so zdrknili drug ob drugem, zaobrnili konje, se spet združili v eno vrsto in se vrnili k izhodni točki.

"Krasni dečki; vzorna četa," je priznavajoče vzkliknil Abul Fazel. "Kar pot me je oblil, ko so se zakadili drug proti drugemu."

Abu Ali se je vzveseljen namuznil.

Dal je ukaz. Krenili so skozi sotesko proti utrdbi.

* * *

Ko so prišli na Alamut, je stotnik Minučeher odpustil učence. Velel je tudi poskrbeti za reisovo spremstvo in njegove živali. Potem je šel za gostom in za daiji proti zborovalnici.

Abul Fazel si je spotoma ogledoval utrdbe in poslopja ter se čudil množici vojaštva in pasoče se živine.

"Saj to je pravcato vojno taborišče, prijatelj," je naposled dejal. "Mislil sem, da bom na gradu naletel na preroka, pa se bom menda srečal z vojskovodjem. Kar verjeti ne morem, da je to, kar vidim zdaj okrog sebe, delo mojega starega Ibn Saba."

"Ali ti nisem rekel, da te bo utegnilo še marsikaj presenetiti?" se je smejal véliki dai. "Sicer nas ni na Alamutu več kot tristo petdeset mož. Toda vojaki so, kot si videl, izurjeni, da je veselje, in tudi z živežem in vojnimi potrebščinami smo dobro preskrbljeni. V sosednjih utrdbah imamo tudi v vsaki po kakšnih dvesto zanesljivih borcev, ki vsi gorijo za našo stvar. Vsa okolica nam je prijazna in v primeru nevarnosti lahko zberemo na Alamutu v najkrajšem času do tisoč petsto mož."

"Kljub temu je to premalo, veliko premalo," je zamrmral Abul Fazel.

Abu Ali ga je presenečen pogledal.

"Kako to misliš?"

"Pa vendar se ne kanite upreti s to peščico celi sultanovi vojski?"

"Kajpada, to mislimo. Toda za sedaj menda še ni nevarnosti?"

Abul Fazel je zmajal z glavo.

"Govoril bom z Ibn Sabom," je dejal.

Daiji so se spogledali.

Prišli so na vrhnjo teraso in stopili mimo stražečih kijonoscev v poslopje vrhovnega poglavarja.

V zborovalnici so jih pričakovali ostali dostojanstveniki. Abul Fazel je zaman iskal z očmi med njimi svojega starega prijatelja.

"Kje je Ibn Saba?" je vprašal.

Abu Ali se je popraskal po bradi in odvrnil:

"Pojdem k njemu, da ga obvestim o tvojem prihodu. Daiji ti bodo ta čas postregli in ti družbovali."

Odhitel je, Abul Fazel pa je zaklical za njim:

"Reci mu, da nisem naredil te dolge poti za svojo zabavo. Reis Mucufer me pošilja z važnim sporočilom. Žal mu bo za vsak trenutek, ko me bo pustil čakati."

* * *

Nejevoljen se je zleknil na blazine. Daiji so posedli okrog njega, služabniki pa so mu postregli z jedjo in pijačo.

"Prav tako se mi zdi, kot da bi bil jaz tisti, ki mu bo storjena usluga," je mrmral napol zase.

"Ne jezi se, častiti šejk," je dejal Abu Soraka. "Taki so zdaj običaji na Alamutu."

"Vrhovni poglavar se še ni ganil iz svojih sob, odkar se je polastil gradu," je pojasnjeval Ibrahim. "Po dneve in tedne ne govori z nikomer, razen z vélikim daijem."

"Poznamo ta sredstva," je menil Abul Fazel. "Ko sem bil še reis v Isfahanu, sem pustil tistega, ki sem ga hotel prav posebno zmehčati, dolgo čakati pred svojimi vrati. Toda ta so bila dobrim prijateljem na stežaj odprta. Vprav Ibn Saba bi vedel o tem katero povedati."

"Slišali smo, častiti šejk, da si ga nekoč štiri mesece skrival v svoji hiši pred zasledovanjem vélikega vezirja," je dejal Grk in mu zvito pomežiknil.

Reis se je glasno posmejal.

"Kaj ti je pravil, kako sem ga imel za blaznega?" je vprašal. "Rad bi le vedel, kdo bi v moji koži takrat mogel soditi drugače?"

"Nekaj sem tudi jaz slišal o tej zgodbi," je pripomnil Abu Soraka. "Samo ne vem točno, kako je pravzaprav bilo."

"Če vas zanima, vam lahko povem," je dejal bivši reis in se odkašljal.

Daiji so mu hitro podložili še nekaj blazin, da bi mogel udobneje ležati. Potem so se še tesneje strnili okrog njega.

Začel je:

"Mnogo je let, kar se nisva videla z Ibn Sabom. Vse kaže, da se je bil od takrat precej izpremenil. Toda ko sem ga bil spoznal, je bil neprekosljiv šaljivec in zabavljač, da mu ga ni bilo para. Ves dvor se je smejal njegovim burkam. Če je bil sultan še tako slabe volje, mu jo je Ibn Saba z eno samo svojo norčijo takoj pregnal. Razumljivo, da je postal véliki vezir kmalu nanj ljubosumen in da mu jo je naposled temeljito zagodel. No, Hasan je srečno pobegnil v Egipt in čez leto dni so se na dvoru komaj še spominjali njegovega imena. Razen vélikega vezirja seveda, ki se je čisto po pravici bal njegovega maščevanja. Ko mu je tedaj prišlo na uho, da je Ibn Saba zapustil Egipt, je izdal tajen ukaz vsem svojim oglednikom v državi, da izvohajo njegovo bivališče, in če bi moža našli, da ga spravijo s poti. Toda bilo je, kot da se je bil udrl v zemljo… Lepega dne ti stopi izza zavese pri vratih moje sobe predme nekakšen šejk, ves povit v popotno haljo. Prestrašil sem se tako, da bi me skoraj kap zadela. Ko se zavem, zakričim služinčadi: 'Ej, tesla! Kdo je spustil tega moža v hišo?' Kar ti mož odgrne končič plašča izpred ust in vame se zareži, živ in zdrav in ves nasmejan, moj stari Hasan… Zdaj me je šele obšla groza. Brž potegnem dvojno zaveso čez vrata. 'Ali si znorel?' sem ga vprašal. 'Sto vezirjevih biričev stika za teboj, ti pa se prisprehajaš v sam Isfahan in padeš meni nič tebi nič poštenemu moslemu na vrat.' Posmejal se je in me po stari navadi potapljal po ramenu. 'E, moj reis,' je dejal. 'Veliko je bilo število mojih prijateljev, ko sem še sultanoval na dvoru. Zdaj pa, ko sem v nemilosti, zapirate vrata pred mano.' Kaj sem hotel? Rad sem ga imel in pridržal sem ga skrivaj v svoji hiši. Res da je moral venomer tičati v svoji sobi. Toda bil je potrpežljiv, čečkal je po cele dneve s peresom po nekih listih, sanjaril je, in če sem ga obiskal, me je zabaval z veselimi šalami in dovtipi… Nekoč pa me je presenetil z dokaj čudno izjavo. Da, to moram pripomniti: pri tem se je prav tako dvoumno in zvito hahljal kot vselej, ko je bril iz nekoga svoje norčije. Seveda sem mislil, da se tudi to pot šali in da se spodobi, če se mu smejem. Takole pa mi je dejal: 'Dragi prijatelj! Samo dva ali tri može potrebujem, na katere se morem brezpogojno zanesti, pa bom v manj kot enem letu zrušil sultana in njegovo cesarstvo.' Tako sem se smejal, da mi je kar pokalo po trebuhu. On pa se ti naenkrat zresni, pograbi me za ramena in mi prodirno pogleda v oči. Kar zagomazelo mi je po hrbtu, tako me je pogledal. Rekel mi je: 'Popolnoma resno sem mislil, reis Abul Fazel Lumbani.' Odskočil sem in strmel vanj kakor v deveto čudo. In kdo ne bi zijal, če bi mu nekdo, ki še povrhu ni nihče, dejal, da bo z dvema ali tremi možmi zrušil državo, ki sega od Antiohie do Indije in od Bagdada gor do Kaspijskega morja. Takoj mi je prišla misel, da se mu je od dolgega samotarjenja in od strahu zaradi preganjanja zmešalo. Rekel sem mu nekaj pomirljivih besed in se previdno izmuznil iz njegove sobe. Pohitel sem k zdravniku in ga prosil, naj mi dá zdravilo zoper blaznost. To zdravilo sem po različnih ljudeh sem ter tja ponudil Hasanu. Zavrnil ga je in tedaj sem čutil, da mi ni več zaupal."

Poglavarji so se zgodbi veselo smejali.

"Ta je res imenitna!" je vzkliknil Grk. "Ustrojena je čisto po njegovi koži."

"A kaj sodiš danes o onih Hasanovih besedah, častiti šejk?" je vprašal Abu Soraka.

"Bojim se, zares se bojim, da je mislil čisto resno." Šel je z očmi od obraza do obraza, zmajeval z glavo in se močno čudil.

* * *

Abu Ali se je vrnil in dejal gostu:

"Pojdiva! Ibn Saba te pričakuje."

Reis se je polagoma dvignil z blazin, se z rahlim poklonom poslovil in odšel za vélikim daijem.

Premerila sta dolg hodnik. Na vsakem koncu je stal črn velikan in se opiral na težak kij. Prišla sta do ozkega vijugastega stopnišča, ki se je strmo dvigalo proti vrhu stolpa. Začela sta se vzpenjati.

"Pa ne da bi si bil Ibn Saba izbral vrh stolpa za svoje bivališče?" je vprašal reis čez nekaj časa in si obrisal potno čelo.

"Pogodil si, častivredni prijatelj."

Stopnišče je postajalo vedno tesnejše in zmerom bolj strmo. Véliki dai je stopal, kot da bi mu bilo dvajset let. Zato pa je bivši reis tem huje sopihal.

"Postojva malo," je dejal naposled. "Zasopel sem se. Nisem več mlad."

Postala sta in reis si je oddahnil. Potem sta nadaljevala vzpenjanje.

Toda čez nekaj časa je Abul Fazel spet zarobantil:

"Pri bradi mojega očeta! Kaj ne bo še konca tega prekletega stopnišča? Ali si je stari lisjak izbral svoj brlog tako visoko, da bi spet uganjal iz nas svoje norčije?"

Abu Ali se je tiho hahljal. Ko sta dosegla vrh stopnišča, je bivši reis komaj še dihal. Glavo je imel povešeno in vse do konca ni opazil stražarja, ki je čuval dohod. Trčil je, ko je obvladal zadnje stopnice, skoraj z nosom v dvoje golih črnih nog. Presenečen je dvignil pogled. Od strahu je odskočil. Kakor bronast kip je stal pred njim napol gol zamorec, velik kakor gora in močan kakor bik. Ob nogah je držal težak kij, da bi si ga upal reis komaj z dvema rokama premakniti.

Abu Ali se je posmejal in podprl starca, da se ne bi zakotalil navzdol. Abul Fazel je previdno zavil okoli stražarja, ki je ostal nem in nepremičen na svojem mestu. Ko se je reis umaknil dalje v hodnik, se je še enkrat ozrl. Ujel je pogled, ki mu je sledil. Oči so se črncu zasukale za njim, da se je pokazala njih pošastna belina.

"Ne sultana ne šaha nisem videl," je zamrmral gost, "ki bi se bil tako zastražil. Neprijetna druščina, takle s kijem oborožen Afričan."

"Kalif v Kairu je poslal cel oddelek takih skopljencev Hasanu v dar," je dejal Abu Ali. "To je najzanesljivejša straža, ki si jo moreš zamisliti."

"Ne, tale vaš Alamut ni nič kaj po mojem okusu," je menil reis. "Udobnosti ni videti tod okrog kaj prida." Prišla sta do vrat, pred katerimi je stal prejšnjemu podoben stražar. Abu Ali je zamrmral nekaj besed in zamorec je dvignil zaveso.

Stopila sta v preprosto opremljeno predsobo. Véliki dai se je odkašljal. Za eno izmed preprog na steni se je nekaj zganilo. Nevidna roka jo je privzdignila in izpod nje se je prikazal vrhovni poglavar izmailcev, Hasan Ibn Saba. Oči so mu od veselega ganotja sijale. Pohitel je z naglimi koraki k svojemu staremu znancu in ga krepko potresel za roko.

"Glej, glej! Moj isfahanski gostitelj! Pa ne da si mi spet prinesel zdravilo za blaznost?"

Radostno se je smejal in povabil oba starca v svojo sobo.

Reis se je znašel v udobno opremljeni sobi, ki je v vsem spominjala na bivališče učenjaka. Nekaj polic ob strani je bilo obloženih s knjigami in spisi. Tla so bila pokrita s preprogami. Na njih so bila razprostrta različna zvezdarska orodja, inštrumenti za merjenje in računanje, tablice in risala, črnilnik in več gosjih peres za pisanje.

Vse to je gost začudeno objel s pogledom. Nikakor ni mogel spraviti v sklad tistega, kar je bil videl spodaj v utrdbi, s tem, kar je imel sedaj pred sabo.

"Zdravila za blaznost mi torej ne prinašaš?" se je dalje šalil Hasan in si muzaje gladil lepo, skoraj še čisto črno brado. "Kakšna človekoljubna namera te je sicer privedla sem na ta konec sveta?"

"Zdravila za blaznost ti res ne prinašam, moj Hasan," je naposled spregovoril reis. "Pač pa mi je Mucufer zate sporočil novico: sultan je izdal ukaz in emir Arslan Taš je udaril iz Hamadana z vojsko tridesetih tisočev mož proti Alamutu. Turška konjenica, njegova predstraža, utegne pridrveti že danes ali jutri pred Rudbar in potem bo v nekaj dneh pred tvojo trdnjavo."

Hasan in Abu Ali sta se na kratko spogledala. "Že?" je vprašal Hasan in se zamislil.

"S tako hitro odločitvijo nisem računal. Nekaj se je bilo moralo medtem na dvoru spremeniti."

Pozval je prijatelja, naj sedeta na blazine. Sam se je zavalil poleg in majaje z glavo razmišljal.

"Povedal ti bom vse, kar mi je znano," je dejal Abul Fazel. "Ti pa glej, da čimprej pripraviš vse za izpraznitev gradu."

Hasan je molčal. Reis si ga je naskrivaj ogledoval. Ni mu bilo videti, da bi imel že šestdeset let. Bil je še mladeniško prožen. Polt mu je bila sveža in velike, umne oči so gledale živo in prodirno. Rasti je bil prej srednje kot visoke. Ni bil niti suh niti debel. Nos mu je bil dolg in raven, usta polna in odločno zarisana. Govoril je glasno in naravnost in skoraj zmerom z nekakšnim šegavim prizvokom ali prikritim porogom. Kadar pa je razmišljal, se mu je obraz mučno izpremenil. Nasmeh je odmrl in nekaj mrkega, skoraj trdega se je prikazalo v njegovih potezah. Ali pa se je zdel odsoten in osredotočen v nekaj nevidnega, kot so včasih ljudje, ki so obdarjeni z močno domišljijo. Tak je nehote zbujal strah pri onih, ki so bili od njega odvisni. V splošnem bi se dalo reči, da je bil lep mož. Mnoge je motilo, da je pogostoma kazal, kot da se svojih prednosti zaveda.

"Pripoveduj, poslušam," je dejal gostu in nagubančil čelo.

"Če še ne veš," je počasi začel reis, "ti povem, da tvoj stari sovražnik Nizam al Mulk ni več véliki vezir."

Hasan se je zdrznil. Stresel se je po vsem telesu. "Kako si rekel?" je vprašal, kot da ne veruje lastnim ušesom.

"Sultan je odstavil Nizama al Mulka in imenoval začasno sultanjinega tajnika na njegovo mesto."

"Tadž al Mulka?" se je razveselil Abu Ali. "Saj ta je naš zaveznik."

"Zdaj ne več, ko se sultanja nadeja, da bo njen sinček po ustavi oklican za prestolonaslednika," je pojasnil reis.

"Podlo izdajstvo," je zamrmral vŽliki dai.

Hasan je molčal in razmišljal. Nagnil se je naprej in začel s prstom risati nekakšne kroge po preprogi.

Tudi starca sta umolknila. Sledila sta njegovim kretnjam in čakala, da bo kaj povedal.

"Če je prišel sultanjin tajnik na Nizam al Mulkovo mesto, potem je jasno, da se je naš položaj na dvoru v temeljih spremenil," je končno dejal Hasan. "To mi nekoliko križa račune. Menil sem, da bom imel mir do prihodnje pomladi. Tedaj bi bil s svojimi pripravami gotov… Treba jih bo pač pospešiti."

"Da, skoraj bi bil najvažnejše pozabil," mu je reis posegel v besedo. "Nizam al Mulk je sicer prišel ob vezirstvo, dobil pa je zato ukaz, da v najkrajšem času iztrebi izmailstvo."

"To pomeni borbo na življenje in smrt," je trdo dejal Abu Ali. "Isto je to za vélikega vezirja, kot če bi zaukazal volku, naj pospravi stajo ovac."

"Ne, staja ovac pa zares še nismo," se je posmejal Hasan. Pri sebi se je bil za nekaj odločil in prejšnja vedrost se mu je vrnila.

"Potrebni so nam nagli ukrepi," je povzel. "Kako sodi Mucufer? Ali nam je pripravljen pomagati?"

"Podrobno sva razpravljala o vsem mogočem," je odvrnil Abul Fazel. "Rad te ima in pripravljen je kriti tvoj umik pred turško konjenico. Proti jedru emirjeve vojske je seveda tudi sam brez moči."

"Razumem, razumem," je dejal Hasan. Okrog ust in okrog oči mu je zaigral njegov stari norčavi nasmešek. "Toda kam mi njegova svetlost svetuje, da bi se umaknil?"

"Prav o možnostih glede tega sva bila najbolj vneto rešetala," je menil reis. Delal se je, kot da ni opazil Hasanove prikrite hudomušnosti. "Samo dve poti sta ti odprti, krajša proti zahodu, ki pa vodi skozi dežele divjih Kurdov tja proti Bizancu in dalje proti Egiptu, in pa daljša proti Vzhodu. To ti Mucufer nasvetuje. Pri Mervu ali celo že pri Nišapurju bi se ti lahko pridružil Husein Alkeini s svojo vojsko in potem bi se lahko skupaj umikala dalje proti Kabulu in v Indijo, kjer bi vam kakšen izmed ondotnih knezov z veseljem nudil zatočišče."

"Imeniten načrt," je vzveseljeno dejal Hasan. "A kaj, če bi moja vojska ne bila proti sultanovi konjenici dovolj pokretna?"

"Tudi o tej možnosti sva govorila," je dejal reis in se primaknil čisto k Hasanu. "Če se ti zdi umik z vsemi tvojimi ljudmi nemogoč, tedaj ponuja Mucufer tebi in tvojim najbližjim pri sebi pribežališče. Vprav zato je bil mene poslal na grad."

"Mucufer je bister um in njegove naklonjenosti mu zlepa ne bom pozabil. Toda v mojo glavo, v moje srce ne vidi. "

Hasanov glas je postal nenadoma suh in stvaren.

"Alamut je nezavzeten," je nadaljeval. "Ostali bomo torej na gradu. Strli bomo turško konjenico, in preden bo prišlo jedro sultanove vojske pred utrdbo, bomo pripravljeni."

Abu Ali je pogledal Hasana s sijočimi očmi, z očmi, polnimi zaupanja. Abul Fazel pa se je prestrašil.

"Zmerom sem te imel, Hasan moj, za spretnega in okrutnega moža," je dejal. "Zadnje čase je tvoj ugled tako narasel, da govore o tebi po vsem Iranu. Dokazal si tudi s svojimi spletkami na dvoru, da si nadvse sposoben državnik. Toda to, kar zdaj nameravaš, me navdaja z iskreno skrbjo in bojaznijo."

"Moje delo je komaj napol končano," je odvrnil Hasan. "Doslej sem zaupal svoji državniški veščini. A zdaj bom preizkusil, kaj premore vera."

Zadnjo besedo je nekako pomembno poudaril. Okrenil se je k vélikemu daiju in mu dejal:

"Pojdi in skliči poglavarje na posvet. Moštvo mora takoj pod orožje. Učenci bodo morali jutri prestati preizkušnjo, da bodo lahko takoj posvečeni v fedaije. Vsi morajo vse znati… Namesto mene boš ti vodil veliki svet. Povedal boš poglavarjem, da se nam bliža obisk in da sem ukazal, da ga bomo pričakali na tem mestu. Vsakdo naj ti pove svoje mnenje. Ko boš vse slišal, se boš vrnil in mi o vsem poročal. Stotnik naj dá podrejenim ukaz, da pripravijo vse potrebno za obrambo utrdbe."

"Vse se bo izvršilo tako, kot si ukazal," je dejal véliki dai in odhitel iz sobe.

* * *

Ropotanje bobnov in trobljenje roga je poklicalo moštvo k orožju in poglavarje na zbor. Z resnim obrazom je čakal Abu Ali v zborovalnici. Prihajali so daiji in častniki.

Ko so bili zbrani, jih je véliki dai preletel z očmi in jim rekel:

"Sultan je odstavil vélikega vezirja in mu ukazal, naj zatre izmailstvo. Hamadanski emir Arslan Taš je udaril s trideset tisoč možmi proti Alamutu. Predstraža turške konjenice bo danes ali jutri pred Rudbarjem. V nekaj dneh utegnejo zaplapolati črni prapori pred vrati naše utrdbe. Mestni načelnik v Raiju Mucufer nam je obljubil pomoč. Toda še zanesljivejša je naša lastna pripravljenost. Seiduna me je poslal, da poizvem za vaše mišljenje, kako bi se najlaže zoperstavili navalu. Ko bo slišal vaše nasvete, bo izdal potrebne ukrepe."

Poglavarji so se, sedeč na blazinah, presenečeni spogledovali. Ta ali oni je šepnil pripombo svojemu sosedu, toda dolgo se ni nihče oglasil k besedi.

"Stotnik, ti si izkušen vojak," je končno dejal Abu Ali Minučeherju. "Kaj sodiš, da je zaenkrat najnujnejše?"

"Navala turške konjenice se nam ni bati," je odvrnil stotnik. "Trdnjava je zoper napad pripravljena in strahovito bi se opekel tisti, ki bi jo naskočil. Toda kako dolgo bi vzdržali oblego tridesetih tisočev mož, ki bi pripeljali s seboj stroje in naskakovalne priprave, je trdo vprašanje."

"Za koliko časa je neki hrane na gradu?" je vprašal Grk.

"Za dobrega pol leta," je odvrnil stotnik. "Toda če hitro pošljemo karavano v Rai, nas Mucufer lahko preskrbi še za drugega pol leta."

"To je važno," je menil Abu Ali in si nekaj zaznamoval na tablico.

Zdaj se je oglasil Abdul Malik.

"Tako menim," je dejal. "Na gradu se ne smemo dati prehitro zapreti. Turke lahko nakrešemo na odprtem polju, posebno če bi nam Mucufer zares poslal pomoč. Jedro sultanove vojske je še daleč."

Kar je bilo mladih častnikov, so bili vsi navdušeni za njegov načrt.

"Prenagliti se ne smemo," je menil Abu Soraka. "Pomisliti moramo, da imamo na gradu svoje žene in svoje otroke in da bi bilo po njih, če bi lahkomiselno tvegali poraz na odprtem polju."

"Kaj nisem zmerom dejal," je vzrojil Ibrahim, "da ne spadajo ženske in otroci med borce?"

"Nisem edini, ki ima svoje v trdnjavi," ga je zavrnil Abu Soraka. Mislil je pri tem na Hasanovi hčerki.

Dai Ibrahim je srdito stisnil ustnice.

"Dam vam sijajen nasvet," je dejal smejé Al Hakim. "Natovorimo žene in otročad na velblode in mezge in pošljimo jih k Mucuferju. Od tam bi pa s karavano, ki bi se vrnila, pripeljali potrebna živila na grad. To bi bili kar trije zadetki na en mah. V trdnjavi bi zmanjšali število jedcev, iznebili bi se mučnih skrbi za svojce in karavana bi ne naredila polovice poti zastonj."

"Pametna misel," je priznal Abu Ali in si napravil na tablico novo znamenje.

Razpravljanje je postajalo zmerom bolj vroče. Rešetali so, česa vsega jim še nedostaja na gradu, se prepirali o nalogah, ki naj pripadajo posameznim poglavarjem, svetovali ta to, oni ono.

Naposled je Abu Ali dal znamenje, naj bo zborovanja konec. Velel je poglavarjem, naj počakajo točnih odredb, in se vrnil k Hasanu na vrh stolpa.

* * *

Medtem je poizvedoval Hasan pri bivšem isfahanskem mestnem načelniku, kaj se je bilo na dvoru izpremenilo, da se je bil sultan odločil za tako nagle ukrepe. Z dvorskimi krogi je bil namreč doslej v zelo dobrih vezeh, saj je imel pri vezirju mlade sultanje Turkan Hatune, Tadž al Mulku, svojega zaupnika.

Sultan Malek šah je bil postavno določil svojega prvorojenca Barkiaroka, ki mu ga je bila rodila njegova prva žena, za prestolonaslednika. Prav takrat je dvajsetletni mladenič na bojnem pohodu pokoraval uporne kneze ob mejah Indije. Ta čas je skušala izkoristiti mlada sultanja, da bi zagotovila svojemu štiriletnemu sinčku Mohamedu iranski prestol. Temu načrtu se je najbolj upiral Nizam al Mulk. Vladar je podlegal zdaj vplivu svojega starega vezirja, zdaj čarom lepe žene. Véliki vezir je imel močno zaslombo predvsem v bagdadskem kalifu in v vsej sunitski duhovščini. Sultanjo pa so podpirali številni Nizamovi sovražniki in vsi oni, ki jih je potisnila njegova moč v brezpomembnost. Da pa bi imela njena stranka protiutež tudi zoper sunitsko duhovščino, je sultanjin vezir poiskal stike z alijevci, med katerimi je bila ločina izmailcev s Hasanom na čelu najvplivnejša. Ta spor na dvoru je bil za alamutskega gospodarja kakor nalašč. Zagotovil je sultanji, da bodo njegovi pristaši po vsem Iranu podpirali njeno stvar, Tadž al Mulk pa mu je obljubil, da bosta s Turkan Hatuno vplivala na vladarja, da se ne bo preveč brigal za njegove podvige na severu Irana.

V teku dveh let sta sultanja in njen tajnik dobro izpolnjevala svojo obljubo. Če je Nizam al Mulk prehudo pritiskal na sultana, da bi nekaj ukrenil proti izmailcem, sta pri njem omalovaževala njegove podvige, češ da je vse prizadevanje vélikega vezirja samo plod njegove osebne mržnje do Hasana Ibn Saba. To je sultan prav rad verjel. Ker se je, kar se prestolonasledstva tiče, nagibal bolj na Nizamovo stran, je v zadevi izmailcev tem rajši popustil sultanji in njenemu vezirju.

Zdaj je reis Abul Fazel pripovedoval Hasanu, kar je bil Mucuferju povedal njegov sel z isfahanskega dvora. Ko je Nizam al Mulk izvedel, da se je Husein Alkeini utrdil v trdnjavi Zur Gumbadan in dvignil v Hasanovem imenu ves Kuzistan zoper sultana, se je do smrti prestrašil. Vedel je, da imata s Hasanom še težak račun, in to ga je napotilo, da je poizkusil pri vladarju še zadnje sredstvo. Pred leti je namreč izigral Hasana pri sultanu s tem, da ga je prikazal, poslužujoč se zvijače, za neresnega burkeža, ki je bil njega, vezirja, nameraval s podlo prevaro pripraviti ob službo na dvoru. Sultan se je razsrdil in Hasan je moral čez noč pobegniti iz Isfahana. Od takrat ni mogel sultan imeti Hasanovih podvigov za resno zadevo. Zdaj mu je véliki vezir priznal, da je bil takrat Hasana zvijačno izigral in da je poglavar izmailcev v resnici nevarno sposoben mož. Sultan je prebledel od užaljenosti in jeze. Sunil je starca, ki je klečal ves skrušen pred njim na kolenih, od sebe in se umaknil v svoje prostore. Od tam je izdal ukaz, da je Nizam prenehal biti véliki vezir in da je začasno imenovan na to mesto sultanjin tajnik. Obenem je Nizam prejel najstrožje povelje, da mora v najkrajšem času premagati Hasana in iztrebiti izmailstvo. Razumljivo je bilo, da sta zdaj sultanja in njen tajnik zapustila dovčerajšnjega svojega zaveznika, saj je bil njun najhujši nasprotnik spravljen s poti in sta imela zdaj sama na sultana neomejen vpliv…

Po tako razburljivih dneh se je sultan z vsem svojim dvorom odpravil na potovanje proti Bagdadu, da bi obiskal tam svojo sestro in njenega moža, kalifa. Tega je namreč hotel ukloniti, da bi določil za svojega naslednika sinu, ki ga je imel prav z njegovo sestro.

Ko se je vrnil Abu Ali s poročilom, je bil Hasan poučen v vse podrobnosti spletk na isfahanskem dvoru. Pozorno je zdaj poslušal mnenja svojih poglavarjev. Ko je véliki dai končal, se je dvignil in začel koračiti po sobi gor in dol. V duhu je pregledal položaj in premislil, kaj mu je ukreniti.

Naposled je dejal Abu Aliju:

"Vzemi tablico in piši!"

Véliki dai je sedel na spodvite noge, si položil tablico na levo koleno in prijel za pisalo.

"Pripravljen sem, Ibn Saba," je dejal.

Hasan se je ustavil ob njem, da mu je videl prek hrbta, in začel, napol razlagajoč, narekovati odredbe.

"Kar se tiče sprejema turške konjenice," je dejal, "ima Abdul Malik prav. Ne smemo dopustiti, da bi nas prehitro obkolili na gradu. Pričakali jo bomo na odprtem polju in jo tam pobili. Poskrbeti moramo, da nam bo Mucufer pravočasno poslal svoje čete na pomoč. Ti, Abu Ali, boš prevzel vodstvo nad vojsko, ki bo sprejela sultanove predstraže. Minučeher pa se bo pobrigal za obrambo trdnjave. Malce se mu bo sicer pobesil nos, kajti ljubitelj je krvavih poljan, toda prav njegove sposobnosti so nam potrebne, da bo utrdba zadostno pripravljena za vse primere… Prihodnje, kar je zelo važno, je, da se čimprej iznebimo nepotrebnih jedcev in drugih pritiklin. Abdul Malik mora do noči natovoriti hareme z ženami in z otročadjo na živali in po poslednji molitvi kreniti s karavano na pot. Mucufer je dobra duša in hočeš nočeš bo moral sprejeti živi tovor na svoja pleča. Sel mora takoj v Rai, da ga o vsem vnaprej obvesti. Pripravil bo živež, ki ga bo vzela naša karavana nazaj gredé s seboj, in takoj odposlal moštvo, kolikor ga more pogrešati. Žene in otroke pa naj kar vpreže v delo, da ne bo po nepotrebnem trpel škode… A kaj nameravaš ti, moj Abul Fazel?"

S pikrim smehljajem je ošinil reisa.

"Mahnil jo bom z Abdul Malikovo karavano," je odvrnil bivši mestni poglavar. "Za vse na svetu ne bi hotel obtičati v tej mišnici, ko bo prišla sultanova vojska nad vas. Moji in Mucuferjevi nasveti niso zalegli. Storil sem svojo dolžnost in nič drugega mi ne preostane, kot da jo pravočasno popiham."

"Tvoja odločitev mi prihaja kakor nalašč," se je posmejal Hasan. "Tvoje spremstvo bo zadostovalo za zaščito karavane in Abdul Malik bo vzel lahko samo peščico mož s seboj. Nazaj gredé pa naj Mucufer dá od svojega nekaj ljudi za varstvo. Nate se tudi zanesem, da boš poskrbel za našo haremsko svojat."

Potem se je spet obrnil k Abu Aliju:

"Sel mora nemudoma v Rudbar s poveljem za Buzruk Umida, da pride na Alamut. Njega osebno potrebujem. Žal mi je, da je Kuzistan tako daleč in da ne bo mogel priti Husein Alkeini pravočasno na grad. Toda tudi on mora biti obveščen. Tu se bodo namreč vršile stvari, da bodo še pozni potomci nemeli od strmenja…"

Tiho se je zahahljal vase, zatopljen v svoje misli. Nekaj časa je molčal, potem je dejal reisu:

"Čuješ, Abul Fazel! Zdi se mi, da me imaš še zmerom za bedaka, kot si me imel v najinih isfahanskih dneh. Zakaj ti vidiš vojsko tridesetih tisočev mož, korakajočo proti nam, ki nas je peščica. Angelov pa, ki so zbrani v našo pomoč in ki nas bodo čuvali, kot so čuvali nekoč Preroka in njegove v bitki pri Bedru, ne vidiš."

"Šališ se, zmerom se šališ," je odvrnil Abul Fazel s kislim nasmehom. Malce je bil namreč užaljen, ker je mislil, da si ga je bil Hasan ponovno izposodil.

"Ne šalim se, ne, moj stari prijatelj," je veselo dejal Hasan. "Samo govorim nekoliko v prispodobah. Rečem ti, presenečenja vam pripravljam, da ne boste verjeli lastnim ušesom. Pokazati hočem, kakšne čudeže je sposobna delati vera."

Potem je nadaljeval s stvarnimi navodili. Končno je velel Abu Aliju:

"Sporoči vsem, kakšne naloge sem jim dodelil. Izberi sle in napiši potrebna povelja. Takoj morajo na pot. Abdul Malik naj privede, preden krene, moji hčerki k meni. Ko boš vse opravil, boš stopil pred zbrano moštvo in mu povedal, da je sultan začel vojno z nami. Velel boš učencem, naj se pripravijo. Zakaj jutri zarana boš začel s preizkušnjo. Bodi trd in strog z njimi, iztisni iz njih vse, kar znajo. Grozi jim, da ne bodo dosegli posvečenja. Toda zvečer jih boš zbral v molilnici in jih vse posvetil v fedaije. To naj jim pomeni najsvečanejši trenutek v življenju in najvišje, kar jim je bilo na tem svetu dano doseči. Vse to po vzorcu, ki sva ga bila sama v Kairu deležna… Ti je torej vse jasno?"

"Vse mi je jasno, Ibn Saba."

Hasan je odpustil oba starca. Zleknil se je na blazine in še enkrat razmislil, kar je bil ukrenil. Ko se je bil prepričal, da ni bil nič bistvenega izpustil, je spokojno zadremal.

* * *

Ves ta čas je čakalo moštvo pod pekočim soncem na dvorišču. Videli so starešine, ki so odhajali v poslopje vrhovnega vodje. Od tam jih dolgo ni bilo na spregled. Vojaki so komaj krotili svojo nestrpnost.

Učenci so stali v dvojni vrsti pred svojim poslopjem. Bili so zravnani kakor ciprese in srepo so gledali predse. Čast, da je bil vprav njim dodeljen sprejem starega dostojanstvenika, jih je še zmerom navdajala s ponosom. Toda polagoma je tudi nje začela minevati potrpežljivost.

Sulejman je prvi prelomil molk.

"Rad bi vedel, kaj se neki pripravlja," je dejal. "Morda bo pa enkrat konec tega prekletega šolanja."

"Zdi se mi, da bi rad nosil brado, še preden ti je pognal puh," se mu je Jusuf porogal.

Vrsti sta se zahihitali.

"Meni se pa dozdeva," ga je zavrnil Sulejman, "da je tebe strah, da bi se ti stalila maščoba na trebuhu. Zato nič kaj rad ne poslušaš, kadar zaropotajo bobni in zatrobi rog."

"Radoveden sem le, koga od naju bo sovražnik prej zagledal."

"Tebe, nedvomno. Na svojih dolgih krakih boš ponosno gledal izza mojega hrbta."

"Pustita prepir," se je vmešal Ibn Tahir. "Nič še ne vesta, kje je lev, da bi mu slekla kožo."

"Če bi se spremenil v muho, bi zdaj lahko poslušal, o čem se pogovarjajo poglavarji," je dejal Obeida.

"Kako rad bi se šele takrat spremenil v muho, ko bi se prikazal sovražnik," se mu je posmehnil Sulejman.

"Če bi junaki zmagovali s strupenim jezikom, potem bi bil ti prvi med njimi," ga je zavrnil Obeida.

"Vesoljni Iran bi trepetal pred teboj."

"E, kakšen Obeida bi trepetal tudi pred mojo pestjo," mu je vrnil Sulejman.

Desetnik Abuna je prihitel mimo. Šepnil je čakajočim:

"Kaže, da bo vroče, dečki. Sultanovi jo mahajo nad nas."

Umolknili so. Najprej jih je obšla tesnoba, ki pa se je stopnjevaje spreminjala v navdušenje in divjo radost.

"Vendar enkrat!" se je izvilo Sulejmanu iz dna srca.

Spogledali so se med seboj. Oči in lica so jim gorela. Zdaj pa zdaj se je ta ali oni nasmehnil. Domišljija je začela kuhati v njih. Pred seboj so videli junaška dejanja; premagovali so težavne naloge; zaslužili so si slavo in nesmrtnost.

"Prekleto! Ali še ne bo konec tega čakanja?!" je vzrojil Sulejman. Ni mogel več strpeti pri miru.

"Ukaz naj nam dajo, da zajahamo konje in udarimo na krivoverce."

Abuma je z dvema možema peljal tri konje čez dvorišče. Bila sta vranca in Abu Alijev belec.

Nekdo je zašepetal:

"Seiduna bo govoril."

V vrstah je završalo.

"Kaj? Kdo bo govoril?"

"Seiduna."

"Kdo to pravi? Belec je Abu Alijev, eden izmed vrancev pa pripada stotniku."

"Toda čigav je tretji?"

Straža pred vhodom poglavarstva se je strumno zravnala in dvignila orožje. Iz poslopja so stopili véliki dai in ostali poglavarji. Abu Ali, stotnik in dai Ibrahim so zajahali konje, ki jih je bil pripeljal desetnik. Drugi vodje so odšli vsak k svoji četi, se postavili prednje in zaukazali obrat s čelom proti vrhovnemu poglavarstvu.

Abu Ali je pojezdil s svojima spremljevalcema do roba vrhnje terase. Dvignil je roko v znamenje, da zahteva molk. Na obeh spodnjih dvoriščih je zavladala smrtna tišina. Véliki dai se je rahlo vzpel v stremenih. Zaklical je z močnim glasom:

"Verniki izmailci! V imenu Našega gospoda in našega vrhovnega poglavarja. Prišel je čas preizkušnje in odločnosti. Z orožjem v roki boste morali dokazati svojo vdanost in svojo ljubezen do svetih mučencev in do našega vodja. Na sultanov ukaz je padel njegov rabelj, pasji sin Arslan Taš, z veliko vojsko po pravovernih, da nas vse pokolje. V nekaj dneh bodo zatrobili rogovi njegove konjenice pred Alamutom in črni prapor psa Abasa bo zaplapolal pred našo utrdbo. Zato odrejam v imenu Našega gospoda: Nihče se od tega trenutka dalje ne bo ločil, ne podnevi ne ponoči, od svojega orožja. Kdor ne bo spoštoval ukaza, bo kot upornik usmrčen. Ko zatrobi rog, morate biti vsi v določenem času na svojih zbornih mestih. Vaši starešine vam bodo dali podrobna navodila…"

Zasukal je konja in pogledal proti učencem. Zaklical jim je:

"Vi, ki ste pripravljeni, da se žrtvujete, poslušajte ukaz Našega gospoda! Jutri boste poklicani na preizkušnjo. Kdor jo bo prestal, bo zvečer posvečen. Kličem vam: Zberite se v duhu, zakaj posvečenje v fedaije bo pomenilo za slehernega od vas najsvetlejši trenutek v življenju…"

Vnovič se je obrnil k celotni vojski. Njegov glas je zagrmel po vsem Alamutu.

"Borci za izmailsko stvar!" je vzkliknil. "Spomnite se besed Prerokovih: Borite se kakor levi. Zakaj strah ne bo rešil nikogar pred smrtjo! Alah je Alah in Mohamed je njegov Prerok! Pridi, Al Mahdi!"

Med učenci je završalo, kot da je treščilo mednje. Véliki dan preizkušnje je stopil prednje in nihče ni bil še nanj pripravljen. Bledi so se spogledovali med seboj, ko so se vračali v svoje prostore.

"Zdaj imamo šejtana!" je vzkliknil Sulejman. "Ničesar ne znamo in najbolje bo, da se sami javimo med prostake."

"Da, vsi se bomo javili in potem naj storijo z nami, kar hočejo," je pritrdil Obeida.

Jusuf je bil med vsemi najbolj malodušen. Venomer si je brisal potno čelo in na tihem upal, da bo od nekod vendarle še posijal žarek upanja.

"Ali bo res tako hudo?" je plaho vprašal.

"Ti boš cepnil, kot si dolg in širok," se mu je škodoželjno zarežal Sulejman.

Jusuf je milo zavzdihnil in si pokril obraz z rokama.

"Le kaj nam je narediti?" je vprašal Naim.

"Kar v Šah rud se vrzi. To bo zate najbolje," mu je dejal Sulejman.

Tedaj je spregovoril Ibn Tahir.

"Poslušajte, dečki. Kaj mislite, da nas je Naš gospod zato izbral za učence, da nas bo zdaj ponižal do prostakov? Nekaj pa vendarle znamo! Moj predlog je, da vzamemo naše zapiske in da skupno ponovimo vse, česar smo se bili do zdaj učili."

"Ti nam svetuj! Ti nam čitaj naprej!" so se oglašali učenci drug za drugim. Ibn Tahir jih je pozval na vrh strehe. Posedli so, vsak s svojimi tablicami in zapiski v rokah, po tleh, Ibn Tahir pa jim je zastavljal vprašanja in jim razlagal, kar jim je bilo nejasno. Polagoma so se pomirili. Samo od časa do časa je tega ali onega stresel mraz po hrbtu, ko se je spomnil prihodnjega dne. Vsi so še vedno globoko nekje v srcu trepetali pred preizkušnjo. Na sovražnika, ki se jim je bližal, so vsi pozabili.

* * *

Na spodnji terasi je bilo priključeno ob levi stražarski stolp z golobnjaki ter od topolov in gostega cipresja zakrito poslopje za hareme. Kakor jastreb je treščil Abdul Malik med žene in otroke in jih pozval, naj se pripravijo za takojšen odhod. Vpitje, vreščanje, jok in brezumno beganje so sledili njegovemu povelju. Skopljeni čuvarji so vse to gledali z brezbrižnim mirom, dokler jih ni dai nagnal, da so začeli pomagati ženam pri selitvi.

Deseterica gonjačev je bila medtem pripeljala velblode in mezge pred poslopje. Prišli so gospodarji in se začeli poslavljati od žena in otrok.

Abu Soraka je imel na gradu dve ženi. Prva je bila njegovih let, postarana in brezzoba ženica. Rodila mu je bila dve hčeri, ki sta bili v Nišapurju omoženi. Od svoje mladosti je bil dai navezan nanjo. Potreboval jo je kakor otrok mater.

Druga je bila mlajša in od nje je imel hčer in sina, ki ju je imel s Hasanovima otrokoma v svojem haremu. To ženo je nežno ljubil in zdaj, ko je odhajala, se je nenadoma zavedel, kako težko jo bo pogrešal. S težavo se je krotil, da ni pokazal svojih čustev…

Al Hakim je imel za ženo lepo Egipčanko. Pripeljal jo je bil s seboj iz Kaira. Ni mu dala otrok. Po haremih so govorili o njej, da je živela pred zakonom življenje javne ženske. Rad je pripovedoval drugim moškim o njeni lepoti, preklinjal svojo zasužnjenost in njeno oblast nad seboj, toda pri vseh karavanah, ki so prihajale na grad, je iskal, kaj bi ji kupil, da bi jo razveselil. Vse delo je namesto nje opravljala stara Etiopka. Sama je polegala po blazinah, se lepotičila in se odevala v svilo in po cele dneve sanjarila…

Stotnik Minučeher je imel na gradu eno ženo. Toda od dveh prejšnjih je bil pripeljal na grad troje otrok. Zdaj se je od vseh na kratko poslovil. Bal se je namreč, da bi se raznežil, če bi se predolgo zadržal…

Tako so se poslavljali možje, ki so imeli svojce na gradu, od svojih rodbin in se vračali k svojim moškim dolžnostim.

Abu Soraka in Al Hakim sta se spotoma srečala in se pomenkovala.

"Zdaj bo še bolj pusto in prazno na gradu," je menil Abu Soraka.

"Pohvaliti moram tiste filozofe, ki so trdili, da je poleg jedi in pijače naslada pri ženski še edino dobro, za katerim se nam splača v življenju stremeti," mu je odvrnil Grk.

"Toda naši vrhovni poglavarji izhajajo brez tega," ga je zavrnil dai.

Zdravnik se je porogljivo namrgodil. "Zares, kakor šolarček govoriš, moj stari."

Prijel je Abu Soraka za rokav in mu čisto tiho zašepetal:

"Kaj neki misliš, da skrivajo naši gospodarji tam za gradom? Menda ne rejo mačk? Pojdi, pojdi. Neumni bi bili, če bi si pošteno ne privoščili. Midva gotovo še nisva bila deležna takih tolstih gosi, kot jih pitajo tam zadaj."

Abu Soraka je sunkoma obstal.

"Ne, tega ti ne verjamem," je končno spravil iz sebe. "Vem, nekaj pripravljajo tam zadaj, toda prepričan sem, da ne v svojo zabavo, marveč v našo skupno korist."

"Če nočeš, pa ne verjemi," mu je odvrnil zdravnik skoraj užaljeno. "Samo na to te opozarjam, da skuha gospodar sebi zmerom najboljšo kašo."

* * *

"Skoraj bi bil nekaj pozabil," je dejal reis Abul Fazel, ko je prišel proti večeru k Hasanu po slovo. Zvito je pomežiknil in nadaljeval:

"Nekaj sem ti zares prinesel, čeprav ne zdravila za blaznost. Morda te bo razveselilo. Ali uganeš?"

Hasan se je v zadregi nasmehnil. Pogledal je najprej reisa, potem Abu Alija, ki je stal ob strani.

"Zares, ne bom uganil," je dejal.

"Toda jaz ti darilca ne izročim, dokler nisi sam pogodil," ga je mučil reis. "Bogastva imaš sam dovolj, nad lišpom si vzvišen. V vseh potrebah si skromen, razen v eni. Ali zdaj veš?"

"Morda si mi prinesel kakšno knjigo?"

"Dobro si meril, moj Hasan. Nekaj pisanega je. Toda od koga?"

"Kako naj uganem? Morda je kdo od starih? Ibn Sina? Ne? Torej kdo od mlajših? Pa ne, da je Al Gazali?"

"Ne, tega ti res nisem prinesel," se je zasmejal reis. "Ta bi bil zate vendarle nekoliko preveč pobožen… Vse bližji ti je tisti, čigar stvaritev ti prinašam."

"Pri Alahu, da ne vem, koga misliš."

Abu Ali se je nasmehnil in vprašal:

"Ali smem tudi jaz poizkusiti?"

"Radoveden sem, kar poizkusi," je dejal Hasan, ki mu je bil upadel pogum.

"Nekaj bi stavil, da ti prinaša reis kakšen spis tvojega starega prijatelja Omarja Hajama."

Reis se je pritrdilno zarežal, Hasan pa se je z roko lopnil po čelu.

"Da se sam nisem spomnil!" je vzkliknil.

"Štiri pesmi sem ti prinesel, ki jih je neki moj znanec prepisal v Nišapurju od Omarja samega. Mislil sem, da ti bom z njimi naredil veselje."

"Lepšega darila mi zares nisi mogel prinesti!" je dejal Hasan. "Zelo sem ti hvaležen za pozornost."

Abul Fazel je potegnil izpod halje omot in ga izročil Hasanu. Hasan ga je razvil in pogledal vanj.

Zamislil se je.

"To je čudno," je dejal čez nekaj časa. "Isti dan vesti od obeh sošolcev, od Nizama in od Hajama."

Skozi vhod je stopil skopljenec in javil prihod Abdul Malika in Hasanovih hčera.

"Pojdi zdaj, stari prijatelj," je dejal Hasan in objel reisa okrog ramen. "Pobrigaj se za naše ženske in za našo otročad. Morda boš kdaj česa potreboval. Tedaj se spomni name in vedi, da sem tvoj dolžnik."

Pomignil je tudi Abu Aliju in oba sta ga zapustila.

* * *

Abdul Malik je pridržal zaveso ob vhodu in Hasanovi hčerki Hadidža in Fatima sta plaho vstopili. Postavili sta se pri vratih ob steno, dai pa je pogumno stopil pred vrhovnega poglavarja.

"Tvoji hčerki sem ti privedel, Seiduna," je dejal.

Hasan je ošinil dekleti s srepim pogledom.

"Kaj ždita tam kakor dve politi kokoši! Stopita bliže!" je zavpil nanju. "Vajina mati mi je vaju poslala na vrat, da bi se ob pogledu na vaju spomnil nanjo in se jezil. Sprejel sem vaju, kot mi je velela moja očetovska dolžnost. Zdaj pa pojdeta z ostalimi haremskimi pritiklinami k Mucuferju v Rai."

Obrnil se je k Abdul Maliku in mu velel:

"Ti pa povej Mucuferju, da naj jima dá samo toliko jesti, kolikor si bosta s prejo zaslužili. Naj se nikar ne ozira na to, da sta moji hčeri. Če ne bosta poslušni, naj ju proda kot sužnji. Polovico izkupička naj si obdrži sam za stroške, ki jih bo imel z njima, drugo polovico pa naj pošlje meni… Tako! Zdaj k molitvi in potem na pot!"

Deklici sta kakor dve miški hušnili skozi vrata. Hasan je še za trenutek pridržal Abdul Malika.

"Mucufer bo že vedel, kako naj ravna z njima. Moder mož je in sam ima kopico otrok."

Deklici sta pred vhodom počakali daija. Obe sta jokali.

"Ali si videla, kako je lep?" je vprašala mlajša.

"Le zakaj naju nič ne ljubi?" je skozi solze zavzdihnila starejša.

Abdul Malik ju je odvedel s stolpa. Tolažeče jima je dejal:

"Nikar se ne bojta, prepeličici. Mucufer je zlata duša. Cel kup otrok ima in z njimi se bosta igrali in veselili."

ŠESTO POGLAVJE

Kuhar je prinesel večerjo, toda Hasan tega ni opazil. Zatopljen v svoje misli je izdrl baklo iz stojala ob steni in jo ob sveči prižgal. Z vajeno, previdno kretnjo je odgrnil stensko preprogo, da bi se ne vnela, in stopil skozi vhod v tesen hodniček, iz katerega je vodilo kratko stopnišče na vrh stolpa. Držeč baklo iznad glave, si je svetil pred seboj in prišel tako na vrhnjo ploščad. Vdihnil je sveži, hladni zrak ter stopil do nadzidkov. Visoko je dvignil gorečo trsko in zakolobaril z njo trikrat okrog glave.

Od spodaj, iz teme, je kmalu prejel podoben odziv. Še enkrat je zavihtel baklo v znamenje sporazuma, potem se je vrnil v svojo sobo. Pogasil je baklo, vtaknivši jo v nekakšen tul, in se tesno zavil v široki plašč. Spet je odgrnil pregrinjalo, zdaj na nasprotni steni, in stopil skozi nizek vhod v tesen, kletki podoben prostor, ki je bil ves zadelan z mehkimi preprogami. S tal je pobral težko tolkalo in zamahnil z njim po kovinasti pokrivači. Odjeknil je rezek zvok, ki je zdrknil po skriti vrvici do vznožja stolpa. Celica se je nenadoma zganila in se začela s Hasanom vred pogrezati na umno sestavljenem škripčevju, ki so ga od spodaj upravljale nevidne roke.

Dolga je bila pot do dna. Ob tej vožnji so Hasana vsakokrat obhajali tesnobni občutki. Kaj, če bi nenadoma popustil en člen v stroju ali če bi se odtrgal konopec in bi v tej tesni kletki zgrmel na kamnita tla? Kaj, če bi eden izmed črncev, na katere se je tako zanašal, nalašč pokvaril njegovo pripravo in ga tako poslal k vragu? Če bi se tak skopljenec v razsvetljenem trenutku zavedel svojega ponižanega človeškega dostojanstva in lopnil svojega gospodarja s kijem po glavi? Eden izmed teh strašnih egiptovskih stražarjev, ki jih je krotil kakor divje zveri s svojim pogledom in ki so bili zaverovani vanj kakor kače v zvoke piščali svojega mojstra. Vse je ukrenil, da bi jih utrdil v njihovi zvestobi. Na svetu niso bili pokorni nikomur, razen njemu. Kdor je moral mimo njih, je vztrepetal, in celo Abu Alija je spreletaval ob srečanju z njimi grozničav občutek. Oni so bili njegovo slepo orodje, zaradi katerega je bil strašen tudi svojim daijem in ostalim poglavarjem. Po njih je izvrševal na svoje podrejene pritisk od zgoraj. Da bi jih še od spodaj ukleščil, zato si je pripravljal zdaj fedaije. Ni se hotel varati: daiji in poglavarji niso v nič verovali in so iskali zvečine samo osebnih koristi. Ta človeški stroj je moral nehoté primerjati s škripčevjem, po katerem se je spuščal v globino. Če bi en sam člen odrekel, če bi bila ena sama predpostavka napačna, bi se vsa stavba porušila. En sam nepravilen račun, in njegovo življenjsko delo bi se sesulo v prah.

Stroj je prenehal delovati in celica je pristala na dnu stolpa. Črnec, ki je bil pravkar upravljal škripčevje, je privzdignil preprogo. Hasan je stopil v hladno vežo, v kateri je, plašen od neslišnega vetra, nemirno plapolal ogenj bakle. Srepo je zapičil svoj pogled v skopljenca. Spet je bil popolnoma miren.

"Spusti most!" je velel osorno.

"Kakor veliš, Seiduna."

Črnec je prijel za vzvod in se krepko uprl vanj. Ena izmed sten se je začela pogrezati. Zaslišalo se je klokotanje vode. V odprtini se je zasvetlikalo. Košček z zvezdami posutega neba se je prikazal. Most se je spustil prek hudournika. Na nasprotnem koncu je čakal mož z baklo.

Hasan je pohitel k njemu. Most se je spet dvignil za njim in dohod na grad se je zaprl.

"Kaj je novega, Adi?" je vprašal.

"Vse je v redu, Seiduna."

"Pripeljal boš Mirjam v levi paviljon, kjer jo bom čakal. Pozneje pojdeš po Apamo in spravil jo boš v desnega. Toda drugi o drugi niti besedice!"

"Kakor veliš, Seiduna."

Oba sta se posmejala.

Prišla sta po peščeni poti do prečnega prekopa. Sedla sta v čoln in Adi je zaveslal. Kmalu sta zavila v stranski rokav in obstala naposled ob peščenem nabrežju. Steza ju je peljala nekoliko navzgor in potem po ravnem med cvetočimi vrtovi do steklenega paviljona, ki se je lesketal v noči kakor kristalen grad.

Adi je odklenil vrata. Vstopil je in prižgal smolo v svetilkah, ki so bile postavljene v vsakem kotu. Sredi paviljona se je zasvetlikala voda v okroglem ribniku. Hasan je odprl pipo in vodni curek je brizgnil skoraj do stropa.

"Da mi ne bo dolgčas, ko bom čakal," je dejal in legel na blazine ob steni. "Zdaj pa pojdi po Mirjam."

Poslušal je žuborenje vodometa in curljanje vode. Tako je bil zatopljen v to prisluškovanje, da ni opazil, kdaj je vstopila Mirjam.

"Mir s tabo, vnuk Sabe," ga je pozdravila.

Zdrznil se je, potem ji je veselo pomahal k sebi.

Odložila je košarico z jedjo in pijačo, odpela plašč, da ji je zdrknil z ramen, in se spustila ob njem na kolena. Poljubila mu je roko, ki jo je malce v zadregi odtegnil.

"Kako napredujejo dekleta?" je vprašal.

"Po tvojih navodilih, Ibn Saba."

"Prav. Šole bo zdaj konec. Sultan je poslal vojsko proti nam. V nekaj dneh jo bomo videli pred gradom."

Oči so se Mirjam na široko razprle. Gledala je v Hasana, ki se je komaj opazno smehljal.

"In ti si pri tem tako miren?"

"Kaj pa hočem? Kar je sojeno, se bo zgodilo. Zato nikakor ne uvidim, čemú bi mi ne smela postreči z vinom, če si ga že prinesla s seboj."

Dvignila se je in pripravila dve čaši. Bila je v rožnati svileni halji, v kakršni je spala. Hasan jo je ogledoval. Njene bele, prosojne roke so nalivale iz vrča v čaši. Bila je kakor popolnost sama. Hasan je zatrl v sebi vzdih neke tuje bolečine, ki se je bila nenadoma prikradla vanj. Vedel je, da je star in da pride na svetu vse prepozno.

Ponudila mu je čašo. Nazdravila sta si. Še za trenutek je ujela v njegovih očeh vlažen lesket. Od daleč je zaslutila njegov pomen. Potem mu je okrog ustnic zakrožil stari, šegavi nasmeh.

Dejal je:

"Gotovo si bila že kdaj na tihem radovedna, čemú mi bodo ti razkošni vrtovi s steklenimi paviljoni in kaj bom počel s tolikimi mladimi dekleti, ki sem jih velel izšolati na tako, hm, svojevrsten način. Toda spraševala me nisi nikoli in verjemi, da znam ceniti to tvojo obzirnost."

Mirjam je vzela njegovo mehko, vendar krepko desnico v svoje roke, in ogledujoč jo, je dejala:

"Resnično, vnuk Sabe, nisem te spraševala, toda pri sebi sem si mislila marsikaj o tvojih namerah."

"Kraljestvo ti dam, če si pogodila."

Hasan se je smehljal napol porogljivo, napol dobrodušno.

"In če zares vem?"

"Kar povej."

"Ali nisi teh vrtov namenil svojim vernikom kot najvišjo nagrado za njihovo vdanost in požrtvovalnost?"

"Daleč je resnica, moja draga."

"Tako sem mislila. Drugega ne vem."

Mirjam je bila poparjena.

Hasan se je na tihem zabaval. Dejal je:

"Nekoč si mi tožila - se spominjaš? -, da ti je pod soncem grozen dolgčas in da te nič več ne more niti zanimati niti razveseliti. Jaz sem ti začel potem razlagati grške in naše filozofe, uvajati te v znanost o prirodi in o tajnih gibalih človeka in njegovih dejanj, razložil ti, po svojih močeh, sestav vesoljstva. Pripovedoval sem ti o svojih potovanjih, o svojih ponesrečenih podvigih, o knezih, šahih, sultanih in kalifih. Večkrat sem ti pri tem dejal, da bi ti imel povedati še neke stvari, da pa še ni prišel čas zanje. Nekoč sem te vprašal, če bi mi hotela pomagati zrušiti sultana Maleka šaha. Nasmehnila si se in mi odgovorila: 'Zakaj ne?' Ponudil sem ti roko v znak, da sprejemam tvoj pristanek. Morda si mislila, da sem se šalil. Nocoj sem prišel, da te primem za besedo."

Mirjam ga je gledala z vprašujočimi očmi. Ni vedela, kaj naj si misli o njegovih čudnih besedah.

"Še na nekaj bi te rad opomnil, draga moja. Mnogokrat si mi zatrjevala, da ti ni mogoče po vsem onem, kar te je bilo v življenju doletelo, v še kaj verovati. Odvrnil sem ti bil, da je mene prav tako življenje kakor tudi znanstveno preučevanje privedlo do istega zaključka. Vprašal sem te: 'Kaj je potemtakem dovoljeno človeku, ki je spoznal, da mu je resnica nedosegljiva in da je torej zanj ni?' Ali še veš, kaj si mi odvrnila?"

"Da, Ibn Saba. Rekla sem ti bila nekako takole: 'Če je nekdo spoznal, da je vse tisto, kar imenujejo ljudje sreča, ljubezen, veselje, samo zmoten račun, ki se gradi na krivih predpostavkah, potem mu postane strašno pusto pri srcu. Edino, kar bi ga še utegnilo zdramiti iz te omrtvičenosti, je tvegana igra s svojo in drugih usodo. Kdor to more, temu je vse dovoljeno.'"

Hasan je vzveseljeno požvižgnil.

"Lepo, draga moja. Nocoj ti prinašam možnost, da se poigraš s svojo in drugih usodo. Ali si zadovoljna?"

Mirjam je nekoliko odmaknila glavo in se mu resno zagledala v oči.

"Ali si mi prišel zastavljat uganke?"

"Ne. Prinesel sem ti samo nekaj pesmi Omarja Hajama, da bi mi jih čitala. Prav nocoj moram toliko misliti na svojega starega prijatelja. Kakor nalašč me je danes z njimi počastil tisti isfahanski reis, ki me je, kot sem ti pripovedoval, nekoč imel za blaznega. On je bil tudi, ki mi je povedal, da bomo dobili sovražni obisk."

Razvil je omot in ga izročil Mirjam.

"Vedno misliš, s čim bi me vzradostil, Ibn Saba."

"Ne, ne. Samo sebi sem hotel privoščiti veselje, da bi slišal tvoj glas. Veš, da sam nisem za take stvari."

"Torej naj čitam?"

"Da."

Naslonila je glavo ob njegovo koleno in čitala:

"Hajám! Si pijan? Zaljubljen? Se raduj!

Če dan, dva z vinom si se grel, ne obžaluj!

Kako potem bo z nama, ne sprašuj!

Zakaj ko si, ne veš, kdo si. Zdravstvuj!"

"Kako modro," je menil Hasan, ko je končala. "Mi vsi preveč mislimo na 'potem' in zato se nam 'zdaj' zmerom odteguje. V štirih vrsticah - cel pogled na svet… Toda nadaljuj! Nisem te hotel motiti."

Mirjam je čitala:

"Jutranja vojska že preganja noč.

Vstani! Nalij mi vina in poljub daj vroč!

Razpri zasanjanih narcis sijaj;

Dovolj si ob nogah bilá mi, vstani zdaj!"

Hasan se je posmejal, toda oči so mu bile vlažne.

"Moj stari ve, kaj je prijetno na svetu," je dejal. "Rahla omotičnost od vina že navsezgodaj in lepo dekle ob nogah. Potem si zares kakor kralj."

Mirjam je nadaljevala:

"Za rožnatim obrazom gre srcé;

Po čaši vina roka stega se

In v drobcu slehernem sem tudi jaz;

Vsi drobci skupaj so - en sam obraz."

"Vesoljstvo je v tebi in ti si vesoljstvo, da, tako je nekoč dejal Omar."

Hasan se je zamislil.

"Kako ga ljubim! Kako ga ljubim!" je šepetal napol zase.

Mirjam je povzela:

"Ko na spomlád nebeška deklica

Šumečega mi v čašo vina dá

- in naj se to prostaku krivo zdi -,

Od psa sem slabši, če me raj skrbi."

"Kakšna preprosta resnica!" je vzkliknil Hasan. "Cvetoča pomlad in deklica, ki ti naliva vina v čašo. Kakšen raj je tu še potreben! Toda nam je sojeno, da se preganjamo s sultanom in da kujemo mračne načrte."

Oba sta nekaj časa molčala.

"Prej si mi hotel nekaj povedati, Ibn Saba," je končno spregovorila Mirjam.

Hasan se je nasmehnil.

"Da, nekaj bi ti rad povedal, pa ne vem, kako bi začel, da bi me bolje razumela. Dvajset let sem nosil skrivnost v sebi, zaklepal jo pred svetom in zdaj, naenkrat, ko je prišel čas, da bi jo moral prvemu bitju zaupati, mi je zmanjkalo besed."

"Zmerom bolj nerazumljiv se mi zdiš. Dvajset let, praviš, da si nosil skrivnost v sebi? In ta skrivnost se tiče teh vrtov? Zrušitve iranskega cesarstva? Vse to je zelo nejasno."

"Vem. Dokler ti vsega ne razložim, ne moreš razumeti. Ti vrtovi, ta dekleta, Apama in njena šola, in navsezadnje: ti in jaz, grad Alamut in ono, kar se skriva za njim, vse to so sestavni deli nekega daljnega načrta, ki sem jih iz domišljije pretvoril v resničnost. Zdaj se bo moralo pokazati, ali so bile moje predpostavke pravilne. Potrebujem te. Pred velikim poizkusom smo. Zame ni nobene poti nazaj. Težko prihajam z besedo na dan."

"Zmerom me presenečaš, moj Hasan. Govôri, pazno te bom poslušala."

"Da me boš laže umela, bom posegel daleč nazaj v svojo mladost. Kot veš, sem bil rojen v Tusu in mojemu očetu je bilo ime Ali. Bil je nasprotnik Bagdada in sune in doma sem pogostokrat slišal razpravljati o teh stvareh. Vsi ti verski spori okrog Preroka in njegovih naslednikov so se mi zdeli močno zagonetni in so me z neko čudno silo privlačevali. Med vsemi borci za moslemski nauk mi je bil po srcu najbližji mučenec Ali. Vse okrog njega in njegovega rodu je bilo polno skrivnosti. Najbolj pa me je pretresla napoved, da bo Alah poslal na svet nekoga iz njegovega rodu kot Mahdija, ki bo poslednji in največji izmed prerokov. Spraševal sem očeta, spraševal njegove sorodnike in prijatelje, naj mi povedo, s kakšnimi znamenji se bo prikazal Al Mahdi in kako ga bomo spoznali. Niso mi vedeli povedati nič določenega. Moja domišljija je bila razgreta: zdaj sem videl Mahdija v tem ali onem daiju ali verniku, v tem ali onem vrstniku, in v samotnih nočeh sem se celo spraševal, če nisem nemara jaz sam pričakovani odrešenik. Žgalo me je, neznansko me je žgalo, da bi kaj več izvedel o tem nauku… Tedaj sem slišal, da se skriva v našem mestu neki dai po imenu Amireh Zarab, ki je dodobra uveden v vse skrivnosti o Mahdijevem prihodu. Poizvedoval sem po njem in neki starejši bratranec, ki ni bil posebno prijazen alijevstvu, mi je dejal, da pripada omenjeni dai izmailski ločini in da so privrženci te ločine prikriti sofiji in brezbožni svobodomisleci. To me je šele prav podžgalo. Še ne dvanajst let star sem ga poiskal in ga takoj naskočil s svojimi vprašanji. Hotel sem izvedeti iz njegovih ust, da-li je izmailski nauk zares samo prikrito svobodomiselstvo in kaj da je potem z Mahdijevim prihodom. Amireh Zarab mi je z neskončno vzvišenim posmehom začel razlagati zunanji nauk izmailstva. Ali da je bil edini pravomočni Prerokov naslednik in da se bo Izmailov sin Mohamed, osmi iz Alijevega rodu, nekoč povrnil na svet kot Al Mahdi. Potem je dlakocepil o drugih alijevskih ločinah in preklinjal one, ki so trdili, da se bo dvanajsti imam, ki pa ne bo iz Izmailove veje, prikazal vernikom kot Al Mahdi. Vse to prerekanje okrog oseb se mi je zdelo klavrno in malenkostno. O kaki skrivnosti ni bilo ne duha ne sluha. Nezadovoljen sem se vrnil domov. Sklenil sem, da se ne bom odslej več brigal za te verske spore, marveč da se bom kakor moji vrstniki veselil laže dosegljivih stvari. Nemara bi mi bilo to tudi uspelo, da ni prišel kako leto nato v naš kraj neki drugi izmailski refik, namreč Abu Nedžm Saradž. Poiskal sem ga, in še ves srdit nad njegovim prednikom, ki mi ni mogel razodeti skrivnosti, sem ga začel zasmehovati zavoljo pikolovstva njegovega nauka, ki da je prav tako smešen kakor sunitski. Da ne vedo ne on ne njegovi verski pajdaši ničesar zanesljivega o Mahdijevem prihodu in da vlečejo samo vernike, ki so žejni resnice, za nos… Ves čas, ko sem sipal nanj to ploho, sem pričakoval, da bo planil name in me treščil skozi vrata. Toda refik me je mirno poslušal. Opazil sem, da mu je krožil tedaj okrog ust nekakšen zadovoljen smehljaj. Ko mi je končno zmanjkalo besed, je dejal: 'Izkušnjo si odlično prestal, mladi prijatelj. Prerokujem ti, da boš postal nekoč še velik in mogočen dai. Dozorel si, da ti razkrijem pravi izmailski nauk. Prej pa se mi moraš zaobljubiti, da ga ne boš nikomur zaupal, dokler ne boš posvečen.' Te besede so me pogodile v živo. Torej je bila moja slutnja vendarle pravilna, da obstaja neka skrivnost? S tresočim se glasom sem se mu zaobljubil. Rekel mi je: 'Nauk o Aliju in Mehdiju je samo slepilo za množice vernikov, ki jim je ime Prerokovega zeta sveto in ki sovražijo Bagdad. Kdor pa more razumeti, temu povemo, kot je ustanovil že kalif Al Hakim, da je Koran proizvod zmešanih možganov. Resnice ne moremo spoznati. Zatorej ne verujemo v nič in smemo vse storiti.' Bil sem kakor od strele zadet. Prerok je bil mož z zmedenimi možgani! Njegov zet Ali je bil bedak, ker mu je verjel! In nauk o Mahdijevem prihodu, prekrasni, skrivnosti polni nauk o prihodu odrešenika, je bil samo bajka, izmišljotina za preprosto množico! Zakričal sem: 'Počemu potemtakem sleparite ljudi?!' Trdo me je pogledal. 'Mar ne vidiš, da smo postali hlapci Turkov?' je dejal. 'Da je Bagdad potegnil z njimi in da so množice nezadovoljne? Tem je ime Alija sveto. Poslužili smo se ga, da jih zberemo zoper sultana in kalifa.' Jezik se mi je prilepil k nebu. Kakor iz uma sem zbežal domov. Vrgel sem se na svoje ležišče in se razjokal. Zadnjič v življenju. Čaroben svet se mi je sesul v prah. Zbolel sem. Štirideset dni in noči sem visel med življenjem in smrtjo. Končno je vročica popustila. Moči so se mi vrnile. Toda v življenje se je prebudil povsem nov človek." Hasan se je zamislil in umolknil. Mirjam, ki ni bila ves čas odmaknila pogleda od njegovih ustnic, ga je tedaj vprašala:

"Kako je to, Ibn Saba, da si temu brezbožnemu nauku takoj verjel, medtem ko te je bil prejšnji učitelj povsem razočaral?"

"Poskusil bom, da ti to objasnim. Prvi dai res da je oznanjal neke povsem določene 'resnice', toda za njimi sem čutil nekaj, kar je zbujalo v meni sum vanje. Moje znatiželjnosti, mojega hrepenenja po resnici, po nekem višjem spoznanju niso utešile. Trudil sem se, da bi jih sprejel vase kot prave resnice, toda srce jih je odklonilo. Da, tudi onega, kar mi je bil povedal drugi učitelj, nisem takoj razumel. Toda ta nauk je legel na mojo dušo kot neka daljna slutnja nečesa temnega in strašnega, kar se bo nekoč še odprlo mojemu spoznanju. Razum ga je hotel odkloniti, toda srce ga je sprejelo vase. Ko sem si opomogel od bolezni, sem sklenil uravnati vse svoje življenje tako, da bom dozorel in se dvignil do takega stanja, da mi bo postala refikova trditev samoumevna ali pa da bom jasno spoznal njeno zmotnost. 'V resničnem življenju je treba preizkusiti,' sem si rekel, 'ali refikove trditve držijo.' Sklenil sem, da se bom učil vsega in ne bom ničesar izpustil, kar ljudje vedo. Prilika se mi je kmalu nudila. Kakršna je pač mladost, mi ni dalo, da bi bil molčal. Z vsakomer, ki me je hotel poslušati, sem začel razpravljati o stvareh, ki so vznemirjale mojega duha. Oče, ki je bil itak na glasu, da je prikrit alijevec, se je prestrašil. Da bi odvrnil od sebe sum krivoverstva, me je poslal v Nišapur v šolo k Muvafiku Edinu. Slovel je takrat ta mož kot učen pravnik in sunitski dogmatik. Pri njem sem spoznal Omarja Hajama in poznejšega vélikega vezirja Nizama al Mulka… O našem učitelju ni, da bi veliko govoril. Citiral je sicer mnoge avtorje in Koran je znal od prve pa do zadnje sure na pamet. Toda niti s kapljico ni mogel utešiti moje strasti po spoznanju… Tem silneje je delovalo name srečanje z mojima sošolcema. Poznejši vezir je bil prav kakor jaz iz Tusa in tudi isto ime je imel kakor jaz: Hasan ben Ali. Bil je osem ali deset let starejši od mene in njegovo znanje je bilo, posebno v astronomiji in matematiki, že zelo obširno. Toda verska vprašanja, iskanje resnice same po sebi, vse to ga ni zanimalo. Takrat se mi je prvič posvetilo, kakšni prepadi so med posamezniki. Nikoli ni bil slišal, da so potovali skozi Tus kakšni izmailski učitelji in nikoli ni bil zašel v kakšno umsko krizo, ki bi bila skoraj pomenila njegovo smrt, kot je bilo pri meni. In vendar je bil njegov razum silen in druge nadkriljujoč… Omar je bil spet povsem drugačen. Bil je v Nišapurju doma in na videz je bil krotek in miren. Toda ko smo bili sami, se je iz vsega norčeval in nikomur ni prav verjel. Bil je izredno muhast, včasih neverjetno duhovit, da bi ga človek noč in dan poslušal, potem spet sanjav ali čemeren. Zelo se nama je bil priljubil. Shajali smo se vsak večer na vrtu njegovega očeta in kovali velike načrte za bodočnost. Jasmin je širil svoj duh in iz njegovih cvetov so srkali med večerni metulji. Mi pa smo sedeli pod grmičevjem in predli svojo usodo… Nekoč, spominjam se, kot da je bilo sinoči, sem v navalu neke želje, da bi se pred njima postavil, dejal, da sem član tajne izmailske bratovščine. Pripovedoval sem jima o svojem srečanju z onima učiteljema in jima razložil izmailski nauk. Za njegovo jedro sem označil borbo zoper seldžuške vladarje in zoper bagdadskega kalifa, ki je postal njihov hlapec. Ko sem videl njuno začudenje, sem jima zaklical: 'Ali hočete, da se mi, potomci Kozrovov in iranskih kraljev, Rustama, Ferhada in Firduzija, udinjamo tem konjskim tatovom iz Turkestana?! Če je njihov prapor črn, tedaj bodi naš bel. Zakaj samo to je sramotno: klečeplaziti pred tujci in se klanjati barbarstvu!' Pogodil sem ju v občutljivo točko. 'Kaj nam je storiti?' je vprašal Omar. Odvrnil sem: 'Skušati moramo, da se čimprej vzpnemo po družabni lestvici navzgor. Kdor prvi uspe, je dolžan pomagati ostalima dvema.' Pristala sta. Vsi trije smo se svečano zaobljubili."

Umolknil je in Mirjam se je tesneje privila k njemu. "Resnično, življenje je kakor bajka," je dejala z zamišljenim glasom.

"Toda meni," je povzel Hasan, "je bilo nekje na dnu srca še zmerom dolgčas po onih bajkah iz prve mladosti, po nepreboleni veri v Mahdijev prihod in v velike skrivnosti okrog Prerokovega nasledstva. Ta rana je še zmerom skrivaj krvavela, še zmerom je skelelo prvo veliko razočaranje. Toda dokazi za nauk, da ni nič resnično, so se začeli kopičiti! Zakaj prav kakor so alijevci zagovarjali svoje trditve, so zagovarjali tudi suniti svoje. Prav tako so se vnemali za svoje nauke kristjani vseh ločin, židje, brahmani, budisti, častilci ognja in pogani. Filozofi vseh smeri so trdili svoje, drug drugega so pobijali, ta je verjel, da je en bog, drugi, da jih je mnogo, tretji spet, da ni boga in da je vse golo naključje. Vse bolj in bolj sem začel razumevati vzvišeno modrost izmailskih daijev. Resnica nam je nedostopna, resnice za nas ni. Kakšno je tedaj pravilno ravnanje? Če si doumel, da ne moreš ničesar spoznati, če ne veruješ v nič, tedaj ti je vse dovoljeno, tedaj sledi svojim strastem. Ali je to zares poslednje še možno spoznanje? Učiti se, po vsem poizvedovati, to je bila moja prva strast. Bil sem v Bagdadu, Basri, Aleksandriji, Kairu. Preučil sem vse vede: matematiko, zvezdoslovje, filozofijo, kemijo, fiziko, prirodopis. Prodrl sem v tuje jezike, v tuje narode in v tuje miselnosti. Zmerom bližji mi je postajal izmailski nauk… Toda bil sem še mlad in vznemirjati me je začelo, da blodi ogromna večina človeštva v zmotah in se predaja neumnim izmišljotinam in lažem. Zazdelo se mi je, da je moja naloga na tem svetu, da začnem sejati resnico, da odprem človeštvu oči in da ga osvobodim njegovih zmot in rešim sleparjev, ki so ga s temi polnili. Izmailstvo mi je postalo prapor za borbo proti lažem in zmotam in samega sebe sem čutil kot silnega baklonosca, ki naj sveti človeštvu naprej skozi temo njegovega neznanja. Kako bridko sem se zopet urezal! Vse naše bratovščine so me sicer sprejemale kot velikega borca za izmailstvo, toda ko sem voditeljem razložil svoj načrt, razsvetljevati množice, so zmajevali z glavami in me svarili. Povsod so me izpodrivali in tedaj se mi je zazdelo, da poglavarji nalašč prikrivajo ljudstvu resnico in ga iz sebičnih namenov držijo v zmoti. Zatorej sem se začel na svojih potovanjih obračati naravnost na množice. Govoril sem jim na bazarjih, v karavanskih serajih in na romanjih, da je vse, v kar verujejo, zmotno in da bodo, če se ne bodo otresli vseh teh bajk in laži, umrli žejni in oropani resnice. Posledica je bila, da sem moral bežati pred točo kamenja in grdih psovk. Tedaj sem poskušal, da bi bistrejšim posameznikom odprl oči. Mnogi so me pozorno poslušali. Toda ko sem končal, so mi odvrnili, da so sicer tudi sami že kdaj podvomili, da pa se jim vendarle zdi koristneje, držati se nečesa trdnega kot pa tavati v večni negotovosti in v neprestanem zanikovanju. Ne samo preprostim ljudem iz množice, marveč tudi višjim duhovom je bila otipljiva laž ljubša, kot pa je neprijemljiva resnica. Vsi poizkusi, da bi privedel bodisi posameznika bodisi množice do spoznanja, so spodleteli. Zakaj resnica, ki je bila zame na vrhuncu vseh vrednot, je bila za ostalo človeštvo stvar brez cene. Odrekel sem se torej svojemu namišljenemu poslanstvu in se vdal. S temi poizkusi sem bil zapravil mnogo let. Pogledal sem torej, kaj sta bila medtem dosegla moja sošolca. Videl sem, da sem daleč zaostal za njima. Moj soimenjak iz Tusa je stopil v službo nekega seldžuškega kneza in prav takrat ga je tedanji sultan Alp Arslan šah zaradi njegovih državniških sposobnosti pozval za vezirja na svoj dvor. Omar je zaslovel kot matematik in zvezdoslovec in Nizam al Mulk mu je, zvest svoji mladostni zaobljubi, priskrbel iz državne blagajne letno podporo tisoč dvesto zlatnikov. Zahotelo se mi je, da bi Omarja obiskal na njegovem posestvu v Nišapurju. Odpravil sem se na pot, od tega bo zdaj kakšnih dvajset let, in presenetil svojega starega sošolca sredi vina, deklet in knjig. V obraz bržkone nisem zbujal posebnega zaupanja. Zakaj celo ta ravnodušni mož se je zdrznil, ko me je zagledal. 'Kakšen pa si?!' je vzkliknil, ko me je spoznal. 'Človek bi si mislil, da prihajaš naravnost iz pekla, tako si ves izsušen in ožgan…' Objel me je in me povabil, da ostanem pri njem kot njegov gost. Zavalil sem se v njegovo udobje in po dolgih letih končno užival mir ter duhovit in moder razgovor pri vinu. Vse, kar se nama je bilo pripetilo, sva si drug drugemu pripovedovala. Zaupala sva si tudi svoja umska dognanja in življenjske izkušnje in v najino obojestransko začudenje sva ugotovila, da sva bila prišla, vsak po svoji posebni poti, do presenetljivo sorodnih zaključkov. On ni bil skoraj niti za ped od doma, jaz sem bil preromal malone pol sveta. Dejal je: 'Če bi potreboval potrdilo, da sem pri svojem iskanju na pravi poti, potem sem ga danes prejel iz tvojih ust.' Jaz pa sem mu odvrnil: 'Zdaj, ko govorim s tabo in se tako dobro ujemava, se počutim kakor Pitagoras, ki je slišal, kako brnijo zvezde v vesoljstvu in se uglašajo v harmonijo sfer.' Govorila sva o možnosti spoznanja. Dejal je: 'Končno spoznanje je nemogoče, zakaj naši čuti lažejo. Oni pa so edini posrednik med stvarmi, ki nas obdajajo, in med mislijo, našim razumom.' – 'Prav isto trdita Demokrit in Protagoras,' sem mu pritrdil. 'Ljudje so ju zato obsodili za brezbožneža in skovali v zvezde Platona, ki jih je pital z bajkami.' – 'Množice so bile od nekdaj take,' je povzel Omar. 'Bojé se negotovosti in zato jim je laž, ki trdi nekaj določnega, ljubša od še tako vzvišenega spoznanja, ki jim ne nudi trdnega oprijema. Nič se tu ne dá pomagati. Kdor hoče biti množicam prerok, mora delati z njimi kakor starši z otroki: pitati jih mora z bajkami in izmišljotinami. Zato bo ostal modrijan zmerom daleč od njih.' – 'Toda Kristus in Mohamed sta vendar množicam hotela dobro?' – 'Da,' je odvrnil. 'Hotela sta jim dobro, toda spoznala sta tudi vso njihovo brezupno bedo. Usmiljenje ju je nagnilo, da sta jim pričarala bajko o raju, ki ga bodo prejeli kot plačilo za vse trpljenje na tem svetu v onstranstvu.' – 'Čemú, misliš, je Mohamed dopustil, da so tisoči padli za njegov nauk, ki je slonel na bajki?' – 'Mislim, da zato,' je dejal, 'ker je vedel, da bi se sicer poklali iz še nižjih nagibov. On jim je hotel ustvariti kraljestvo sreče na zemlji. Da bi to dosegel, si je izmislil svoje pogovore z nadangelom Gabrijelom, sicer bi mu ne bili verjeli. Obljubil jim je po smrti rajska razkošja in jih s tem naredil hrabre in nepremagljive.' – Pomislil sem in mu rekel: 'Zdi se mi, da bi danes nihče ne šel več z veseljem v smrt zgolj zaradi obljube, da bo prišel potem v raj.' – 'Tudi ljudstva se starajo,' je odvrnil. 'Misel na raj je v ljudeh otopela in ne zbuja več nekdanjega veselja. Ljudje verujejo vanj le še zato, ker so preleni, da bi se oprijeli nečesa novega.' – 'Torej misliš,' sem ga vprašal, 'da bi dandanes prerok, ki bi množicam oznanjal raj, da bi jih pridobil, slabo naletel?' - Omar se je posmejal. 'Zelo slabo. Zakaj niti ne pogori dvakrat ista bakla niti ne vzcvete ponovno oveli tulipan. Ljudstvo je zadovoljno s svojimi malimi ugodji. Če nimaš ključa, ki bi mu živemu odprl vrata v raj, je bolje, da opustiš vsako misel, da bi mu postal prerok.' Kakor od strele zadet sem se prijel za glavo. V šali je bil Omar izrekel misel, ki se je razplamtela v moji duši kakor požar. Da, ljudstva so hotela bajk in izmišljotin ter so ljubila slepoto, v kateri so blodila. Omar je pil vino. V meni pa se je v trenutku rodil načrt, ki se mi je zdel silen in neizmeren, kakor ga še ni videl svet. Preizkusiti človeško slepoto do njenih skrajnih meja! Doseči z njo najvišjo moč in neodvisnost od vsega sveta! Utelesiti bajko! Pretvoriti pravljico v resničnost, da bo o njej govorila še pozna zgodovina! Napraviti véliki poizkus s človekom!"

Hasan je odrinil Mirjam od sebe in planil pokonci. Razgret, kot ga še ni videla, je začel begati okrog bazena. Skoraj nekaj pošastnega je bilo v njem. Zazdelo se ji je, da je nemara blazen. Daljna slutnja jo je obšla o pomenu njegovih besed. Vprašala je s plahim glasom:

"In kaj si potem počel?"

Hasan je rezko obstal. Zbral se je, se obvladal in okrog ust mu je zakrožil napol šegav, napol porogljiv smehljaj.

"Kaj sem potem počel?" je ponovil za njo vprašanje. "Iskal sem možnost, da bi bil bajko uresničil. No, končno sem prišel na Alamut. Bajka je oživela in raj je ustvarjen ter čaka samo še svojih obiskovalcev."

Mirjam se je zamaknila vanj. Gledala mu je v obraz in počasi dejala:

"Ti utegneš biti tisti, o katerem se mi je nekoč sanjalo, da si."

Hasan se je vzveseljeno namuznil:

"In kdo sem torej?"

"Dovoli, da se izrazim nekoliko v prispodobi: strašni sanjač iz pekla."

Hasan je prasnil v čuden smeh.

"Zelo laskavo," je dejal. "Sedaj poznaš moje namere in čas je, da ti dam točna navodila. Kdorkoli izmed prebivalcev teh vrtov bi se proti obiskovalcem izdal, bo usmrčen. Ti boš o vsem molčala. Izjem ne bom delal. Upam, da si me razumela. Dekletom je treba dopovedati, da se morajo iz višjih razlogov vesti tako, kot da so v pravem raju. To je za sedaj tvoja naloga. Pripravi se nanjo. Jutri zvečer me spet pričakuj. Lahko noč!"

Nežno jo je poljubil, potem je z naglimi koraki odšel. Ob obrežju ga je čakal Adi s čolnom. Sedel je vanj in tiho ukazal:

"K Apami!"

* * *

Njegova stara prijateljica ga je pričakovala v paviljonu, ki je bil prejšnjemu povsem podoben. Zdaj je ležala veličastno zleknjena na blazinah, zdaj jo je spet premagala nestrpnost, da je vstala in začela begati po prostoru. Neprestano je pogledovala proti vratom, govorila sama s seboj, se jezila in polglasno preklinjala, z mahanjem rok nekaj dopovedujoč svojemu nevidnemu sobesedniku. Ko je zaslišala korake, se je dostojanstveno zravnala in stopila nekaj korakov proti vhodu.

Ko jo je Hasan zagledal, je komaj zatrl porogljiv smehljaj. Oblečena je bila v svojo najsvečanejšo obleko. Okrog vratu in v ušesih, na rokah in na nogah je nosila ves svoj nakit. Na glavi je imela krasen zlat diadem, posejan z lesketajočimi se dragulji. Skoraj prav tako je bila napravljena pred tridesetimi leti v Kabulu, ko jo je bil spoznal pri svečanosti nekega indijskega kneza. Toda kakšna razlika je bila med ono in sedanjo Apamo! Namesto polnih, napetih udov koščeno ogrodje, prevlečeno z uvelo, črnikasto in nagubančeno kožo. Upadla lica si je bila kričeče pordečila, prav tako ustnice. Lase, obrvi in veke si je bila popleskala s črnilom. Hasanu se je zdela živa podoba minljivosti vsega, kar je iz mesa in kosti.

Bežno mu je poljubila desnico in ga povabila, naj sede z njo na blazine. Potem je očitajoče dejala:

"Od one prihajaš. Nekoč me ne bi bil pustil čakati niti toliko, da bi bila sedla."

"Čenče," je dejal Hasan in nejevoljno trenil z očmi. "Pozval sem te zaradi važnih stvari. Pustiva preteklost, vzeti je nama itak nihče ne more."

"Ti je morda žal?"

"Ali sem kaj takega trdil?"

"Nisi. Toda…"

"Nobenega, 'toda'! Vprašam te, če je vse pripravljeno?"

"Vse je tako, kot si ukazal."

"Vrtovi bodo dobili goste. Hočem, da se nate popolnoma zanesem."

"O tem ne dvomi. Nikoli ti ne bom pozabila, da si me v teh letih potegnil iz bede."

"Prav. Kako napreduje šola?"

"Kakor sploh more, če sedijo v njej mlade gosi."

"Dobro."

"Za svojo dolžnost čutim, da te na nekaj opozorim. Tile tvoji skopljenci se mi ne zdijo dovolj zanesljivi."

Hasan se je posmejal.

"Stara pesem. Ali ne veš nič drugega?"

"Ne mislim tega tako, da bi se ne mogel zanesti nanje. Za to se preveč bojé. Pač pa sumim, da je nekaterim ostalo nekaj moškosti."

Hasan je postajal zmerom boljše volje.

"Mar si jih preizkusila?"

Ogorčeno se je odmaknila od njega. "Kaj misliš o meni? S takimi psi!"

"Kako si pa sicer prišla na to zabavno misel?"

"Okrog deklet se smukajo, in to sumljivo! Ne bodo se mi prikrili. Pa še nekaj…"

"No? "

"Zadnjič mi je Mustafa od daleč nekaj pokazal."

Hasan se je zvijal od tihega smeha.

"Ne nori. Stara si in krmežljava. Nekaj drugega ti je podtaknil, da bi se norčeval iz tebe. Mar misliš, da bi mu ob pogledu nate pognal trs?"

"Sramotiš me. Toda naj ti le izpridijo dekleta."

"Za kaj boljšega itak niso."

"Za eno bi ti pa morda bilo le malce hudo?"

"Pojdi, pojdi. Ali ne vidiš, da sem star?"

"Še zmerom ne toliko, da bi se ne bil do ušes zaljubil."

Hasan se je na tihem božansko zabaval.

"Če bi to bilo res, bi mi k temu lahko samo čestitala. Žal se sam počutim kakor ugasel ognjenik."

"Ne pretvarjaj se. Res pa je, da bi se tvojim letom bolje prileglo nekaj zrelejšega."

"Bržkone Apama? Aj, aj, moja stara. Z ljubeznijo je kakor s pečenko: Čim starejši so zobje, tem mlajša mora biti jagnjetina."

Apami so navrele solze v oči. Toda končno je junaško pogoltnila bodico.

"Čemú se držiš ene? Ali ne poznaš modrosti, da ohranja pogosto menjavanje moškega svežega in podjetnega? Sam Prerok je podal zgled. Zadnjič sem gledala v kopeli mlado prepeličko. Vse na njej je prožno in napeto. Takoj sem pomislila nate. Štirinajst let ji je komaj…"

"In se imenuje Halima. Vem, vem. Držal sem jo v rokah, še preden si jo ti videla. Jaz sem bil, ki jo je Adiju izročil. Toda povem ti, da je za modrijana še ena preveč. "

"Pa čemú bi bila prav ona? Ali se je še nisi preobjedel?"

Hasan se je neslišno zahahljal v trebuh.

"Modro je bilo rečeno: bodi skromen in ovsena pogača ti bo sleherni dan teknila bolje od rajske jedi."

"Da se ne naveličaš tistega nadutega neznanja!"

"Mlečna polt in rožnate ustnice odtehtajo v teh stvareh še tako temeljito znanje."

"Nekoč si mi rekel, vem še natančno, da si se bil v onih treh mesecih, ki sva jih preživela skupaj, več naučil kot prej v desetih letih."

"Mladosti se spodobi učenje, a starosti užitek poučevanja."

"Povej mi vendar, kaj je, kar te prav k oni toliko privlačuje?"

"Ne vem. Nemara neka daljna sorodnost src."

"To praviš, da bi me žalil."

"Še na misel mi ne pride."

"Potem me šele žališ!"

"Pojdi, pojdi! Na starost si preganjaš čas z ljubosumnostjo."

"Kako si dejal? Jaz - ljubosumna?! Apama, svečenica ljubezni, pred katero so klečali trije knezi, sedem kraljevičev, en bodoči kalif in čez dvesto vitezov in plemenitašev - ona da je zdaj ljubosumna, in še na kakšno teslo, na tisto krščeno cipo…?!"

Glas se ji je tresel od razjarjenosti.

Hasan ji je dejal:

"Draga moja, ti časi so bili! Od takrat je prešlo trideset let in tvoja usta so brez zob, tvoje kosti brez mesa, tvoja polt brez soka…"

Zahlipala je.

"Ali misliš, da si ti na boljšem od mene?"

"Sam Alah me obvaruj, da bi si kaj takega domišljal! Samo ta razlika je med nama: jaz sem star in sem se s tem stanjem spoprijaznil. Tudi ti si stara, pa si to tajiš."

"Prišel si, da bi me zasmehoval."

Debele solze so ji tekle po licih.

"Nikar, stara moja. Bodiva modra. Poslal sem pote, ker potrebujem tvoje izkušenosti in tvoje veščine. Sama si prejle dejala, da sem te potegnil iz bede, ko sem te povabil na svoj grad. Vsega ti dajem, kar si poželiš. Zmerom sem cenil samo tisto, s čimer se nekdo pred drugimi odlikuje. Zato visoko občudujem tvoje poznavanje ljubezenskih stvari. Izkazujem ti tudi svoje popolno zaupanje. Kaj hočeš več?"

Bila je ginjena in je jokala dalje. Hasan se je na tihem hahljal. Sklonil se je k njej in jo vprašal na uho:

"Ali si še zelo želiš…?"

Naglo ga je pogledala.

"Ne morem za to," je dejala in se ga oklenila. "Taka sem pač."

"Potem ti pošljem krepkega zamorca."

Užaljena se je potegnila od njega.

"Prav imaš. Pregrda sem in prestara. Samo tako neizrečeno me boli, da je za vedno prešlo toliko lepega."

Hasan se je dvignil. S stvarnim glasom je dejal:

"Pripravi paviljone za sprejem. Vse počisti in počedi. Pazi na dekleta, da ne bodo blebetala in poizvedovala. Pouka bo zdaj konec. Velike stvari se pripravljajo. Jutri me spet počakaj. Dal ti bom podrobna navodila. Ali imaš kakšno željo?"

"Nobene, moj gospod. Hvala ti. Ali bi morda vendarle ne hotel poizkusiti še s kakšno drugo?"

"Ne, hvala. Lahko noč!"

* * *

S težkim srcem se je vrnila Mirjam v svojo spalnico. Kar ji je bil nocoj Hasan povedal, je bilo preveč, da bi mogla tako hitro vse pregledati. Samo to je čutila, da je tu na delu strašen um, ki mu je vse, kar ga obdaja, ljudje, živali in mrtva priroda, samo sredstvo, da utelesi nekakšen mračen privid. Ljubila je tega duha, bala se ga je in ga po malem že sovražila. Močno si je želela, da bi se porazgovorila, da bi izmenjala vsaj nekaj besed z bitjem, ki je bilo brez zlega. Stopila je k Halimini postelji in jo skozi poltemo opazovala. Zazdelo se ji je, da se samo dela, kot da spi.

"Halima!" je šepnila in sedla na rob njenega ležišča. "Vem, potuhnila si se. Kar poglej me."

Halima je odprla oči in odrinila odejo s prsi.

"Kaj je?" je plaho vprašala.

"Ali znaš molčati?"

"Znam, Mirjam."

"Kakor grob?"

"Kakor grob."

"Če bi izvedeli, da sem ti povedala, bi nama obema odsekali glavo. Sultanove čete oblegajo grad…"

Halima je kriknila.

"Kaj bo z nami?"

"Pst. Tiho. Seiduna skrbi za nas. Od zdaj naprej se bo vsaka nepokorščina kaznovala s smrtjo. Čakajo nas težke preizkušnje. Da boš vedela: nikomur, kdor bi te spraševal, ne boš smela izdati, niti kje smo niti kdo smo."

Poljubila jo je na lica in legla v svojo posteljo.

Tisto noč nista obe zatisnili očesa. Mirjam je bilo, kot da se ji v glavi prevračajo gore. Vesoljni svet je obvisel na ostrini noža. Na katero stran se bo v prihodnjih dneh prevalil?

Halimo je stresala sladka groznica. Kako čarobna prigoda je bilo vse to življenje! Turki so oblegali grad in Seiduna ga je branil pred njimi, ne da bi kdo kaj videl ali slišal. In vendar je nanje prežala velika nevarnost. Kako skrivnostno lepo je bilo vse to!

SEDMO POGLAVJE

Navsezgodaj so prihodnje jutro mladeniči zajahali konje in poleteli s svojimi učitelji iz utrdbe. Po dva in dva so v krasnem redu zbobneli prek mostu in potem enako razporejeni predirjali sotesko. One, ki so jezdili ob robu hudournika, je ločilo komaj nekaj pedi od strmega pobočja. Vendar se ni nihče zvalil v strugo.

Na planoti jih je Minučeher zaustavil pod nizkim, položnim gričem. Učenci so drgetali od vročične napetosti. Njihov nemir se je prenesel tudi na živali, ki so pod njimi nestrpno hrzale. Končno je prijezdil Abu Ali v spremstvu daija Ibrahima. Na kratko se je pogovoril s stotnikom, potem je z daiji odjahal na vrh griča.

Minučeher je dal ukaz in dve bojni vrsti sta poleteli vsaksebi. Delali sta težke in zapletene obrate, se napadali in spet izbegavali, vse to v največji strnjenosti in v najlepšem redu.

Abu Ali je z griča opazoval na svojem nizkem, kosmatem belcu kretanje pod sabo in dajal daijem pripombe.

"Minučeher jih je dobro izuril," je dejal. "Ne bom tajil. Toda ne vem, če je ta turški način primeren za gorate kraje. Mi smo svojčas napadali vsakdo na svojo pest; podrli, kar nam je prišlo pod sablje, in se potem, kot bi trenil, spet razpršili. Dvakrat, trikrat smo ta polet ponovili in že ni bilo sovražnika nikjer več."

Ko pa so mladeniči pri prihodnji vaji spremenili način napada tako, da so razbili strnjenost vrst in poleteli posamič drug proti drugemu, so se mu od zadovoljstva zasvetile oči. Pogladil si je borno brado in priznavalno pokimaval. Razjahal je konja, ga potegnil za seboj z griča, razprostrl na senčni strani preprogo na tla in se spustil nanjo na spodvite noge. Daiji, ki so prišli za njim, so ga obstopili.

Stotnik je dal novo povelje. Učenci so poskakali s konj, slekli halje in obstali v lahkih, luskinastih oklepih. Namesto turbanov so si na glave pritrdili tesne bojne kape. Odložili so sulice in prijeli za ščit in kopje.

Kot pešci so se prav tako izkazali kakor kot konjeniki. Stotnik je naskrivaj ošinil vélikega daija. Videl je, da se je tiho smehljal.

Na vrsto so prišle posamezne bojne veščine. Postavili so v primerni razdalji tarče in začeli streljati vanje z loki. Ibn Tahir in Sulejman sta od desetih strelov zgrešila samo po enega. Drugi so le malo zaostajali za njima.

Za tem so se pomerili v metanju kopja. Kakor so bili spočetka spričo vélikega daija vsi kakor na trnju in so molčé izpolnjevali povelja, so se ob njegovem zadovoljnem prikimavanju polagoma sprostili in se razgreli. Začeli so se zbadati in izpodbadati. Vsakdo bi se rad posebej izkazal in dal od sebe najboljše, kar je zmogel. Jusuf je s svojim silnim zamahom vse posekal. Sulejman se ni hotel vdati. Bil je ves zaripel od napora.

"Še marsikaterega junca boš moral pospraviti," se mu je rogal Jusuf.

Sulejman je stisnil ustnice, zavihtel kopje in vzel nalet okrog svoje osi. Orožje je švisnilo skozi zrak. Toda Jusufa ni nadkrilil. Nasprotno, Jusuf je v prihodnjem metu prekosil samega sebe.

"Jako dobro," ga je pohvalil Abu Ali.

V sabljanju pa ni bil nihče kos Sulejmanu. Merili so se po dva in dva, in kdor je bil premagan, je iz nadaljnjega tekmovanja izpadel. Ibn Tahir je nadvladal Obeida in Ibn Vakasa. Potem pa je podlegel silnemu Jusufovemu navalu. Sulejman je zapovrstjo izrinil vse svoje tekmece. Naposled se je moral meriti še z Jusufom. Skril se je za ščit, toda njegove oči, ki so gledale iznad njega, so se posmehovale nasprotniku.

"Zdaj se izkaži, če si junak," ga je izzival.

"Nikar se prezgodaj ne veseli, skokonoga kobilica," ga je zavrnil Jusuf. "Pri metanju kopja se nisi posebno izkazal."

Pomerila sta se. Jusuf je vedel, da je njegova prednost v teži, zato je takoj z vso silo navalil na svojega tekmeca. Toda Sulejman se je na svojih dolgih krakih mogočno razkoračil in se napadom spretno izmikal s kretnjami svojega života, ne da bi se prestopil. Iznenada je z lažnim zamahom preslepil nasprotnika, da je nastavil ščit na napačno stran. Nakar ga je s prikupno kretnjo udaril čez prsni oklep.

Učenci in poglavarji so se zasmejali. Jusuf je prhnil od jeze.

"Še enkrat, če te je kaj!" je vzkliknil. "Zdaj me ne boš več preslepil."

Minučeher je hotel poseči mednju, toda Abu Ali mu je namignil, naj ju pusti. Vnovič sta križala sablji.

Jusuf je navalil kakor pobesnel bik in začel mahati po Sulejmanovem ščitu. Sulejman se mu je izza njega smejal. Stal je razčeperjen v dolgem koraku in spretno menjaval svoje težišče. Nenadoma se je nagnil daleč naprej in sunil Jusufa izpod njegovega ščita naravnost v prsi.

Žel je glasno odobravanje.

Abu Ali se je dvignil, vzel najbližjemu ščit in sabljo iz rok in pozval Sulejmana, naj se pomeri z njim.

Vse oči so se obrnile vanju. Abu Ali je bil starec in nihče mu ne bi pripisal, da se je še zmožen boriti. Sulejman je v zadregi pogledal stotnika.

"Izpolni ukaz," je dejal ta.

Sulejman je oklevajoč zavzel svoje mesto.

"Nikar naj te ne moti, če me vidiš brez oklepa, moj dečko," je dejal dobrohotno véliki dai. "Preizkusil bi rad, če sem še kaj v vaji. Utegnilo mi bo priti nemara še prav."

Zamahnil je proti Sulejmanovemu ščitu, da bi izzval tekmeca. Toda Sulejman očitno ni vedel, kaj naj stori.

"Čemú oklevaš? Udari vendar!" se je razjezil véliki dai.

Sulejman se je pripravil za napad. Toda še preden se je prav zavedel, mu je odletela sablja iz roke. Izpod nasprotnikove halje se je bil izprožil komolec, katerega zglob je bil debel za otroško glavo.

Šepet začudenja je šel skozi vrste. Abu Ali se je hudomušno smehljal.

"Ali bi se poizkusila še enkrat?" je vprašal.

Zdaj se je Sulejman resno pripravil. Dvignil je ščit do oči in izza njega pozorno motril svojega nevarnega tekmeca.

Spoprijela sta se. Abu Ali je nekaj časa vešče odbijal napade. Potem je sam silovito navalil. Sulejman se mu je začel umikati, hoteč ga preslepiti s svojimi zvijačami. Toda starec je bil na vse pripravljen. Naposled je nepričakovano zamahnil in Sulejmanu je vdrugič odletelo orožje iz roke.

Abu Ali je z zadovoljnim nasmehom vrnil sabljo in ščit.

"Dober borec boš, Sulejman moj," je dejal, "ko boš imel pol stotine bitk in bojev za sabo, kot jih imam jaz."

Pomahal je z roko Minučeherju v znamenje, da je z uspehom zadovoljen. Nato se je obrnil k učencem, ki so stali v dveh strumnih vrstah, in jim rekel:

"Zdaj boste pokazali, kako ste napredovali v trdnosti volje. Abdul Malik, vaš učitelj, je na poti in namesto njega vas bom jaz preizkusil."

Stopil je prednje, jih hladno premeril z očmi in ukazal:

"Pridržite dih!"

S pogledom se je sprehajal od obraza do obraza. Videl je, kako so učenci postajali zaripli, kako so jim nabrekale žile na vratu in sencih in kako so jim polagoma izstopale oči. Iznenada se je prvi prekopicnil. Stopil je tik obenj in ga z zanimanjem opazoval. Ko je videl, da je spet zadihal, je zadovoljno prikimal.

Drug za drugim so se zvračali učenci na tla. Abu Ali je pogledal daije in stotnika in porogljivo pripomnil:

"Zares! Kakor hruške v jeseni."

Naposled so ostali samo še trije: Jusuf, Sulejman in Ibn Tahir. Véliki dai je stopil tik do njih in jim pozorno motril nosnice in usta.

"Ne, ne dihajo," je dejal tiho.

Tedaj se je Jusuf zazibal. Najprej je lahno klecnil v kolenih, potem je trdo telebnil na tla. Zadihal je, odprl oči in debelo pogledal okrog sebe.

Nenadoma, kakor izpodžagano drevo, se je zrušil Sulejman.

Ibn Tahir je vztrajal še nekaj trenutkov. Abu Ali in Minučeher sta se priznavajoče spogledala. Končno se je tudi on zamajal in se prevrnil.

Že je Abu Ali hotel dati ukaz za prihodnjo vajo, ko je prijezdil v divjem diru sel z gradu in ga pozval, naj pohiti takoj k vrhovnemu poglavarju. Z izpiti da bo nadaljeval popoldne v šolskem poslopju.

Véliki dai je velel zajahati konje in se nato prvi zaprašil skozi sotesko.

* * *

Kmalu potem, ko so bili zjutraj učenci odjahali z gradu, je stražar vrhu stolpa opazil, da obletava tuj golob golobnjak. Obvestil je upravnika golobov slov, ki je prihitel na stolp z napetim lokom. Toda živalca se je bila medtem pomirila in se je dala krotko prijeti. Okrog ene izmed nožic je imela ovit svilen omot. Upravnik golobnjakov je stekel do vrhovnega poglavarstva in predal goloba enemu izmed Hasanovih telesnih stražarjev.

Hasan je odvil omot in čital:

"Hasanu Ibn Sabu, poglavarju izmailcev, pozdrav! Hamadanski emir Arslan Taš je padel z veliko vojsko po naših. Utrdbe zahodno od Rudbarja so se mu vdale. Mi smo se pripravili in odbili napad konjenice, ki je oddirjala dalje proti Alamutu. Oblegovalna vojska se bliža utrdbi. Pričakujem naglih povelj. Buzruk Umid."

"Golob je bil spuščen, preden je prijezdil moj sel v Rudbar," je pomislil Hasan. "Ali pa so sla spotoma ujeli Turki. Bojni ples se je torej začel."

Nasmehnil se je svojemu miru.

"Ko bi le bili mladeniči posvečeni," si je rekel.

Vzel je iz neke skrinje podoben košček svile, kakršnega je imel golob okrog nožice, in napisal nanj ukaz, naj Buzruk Umid takoj pojezdi na Alamut. Že je hotel poslati po enega izmed rudbarskih golobov, ko je spet stražar prinesel operjenega sla, ki je imel upravnikovo puščico v grlu. Hasan mu je odvzel pismo z nožice. Na njem je bilo napisano z drobno pisavo:

"Hasanu Ibn Sabu, poglavarju izmailcev, pozdrav! Emir Kizil Sarik je udaril z vso horasansko in kuzistansko vojsko proti nam. Manjše utrdbe so se mu predale in verniki so se zatekli k nam v Zur Gumbadan. Tu nas sovražnik oblega. Vročina je pritisnila in voda nam bo pošla. Tudi živil ni zadosti. Jaz sem ukazal vztrajati, tvoj sin Hosein pa pregovarja naše, da bi prepustili trdnjavo sultanovim in dobili zato prost odhod. Pričakujem odločnih povelj. Husein Alkeini."

Hasan je posinjel v obraz. Ustnice so se mu skrčile od strahovitega srda. Streslo ga je po vsem telesu. Kakor obseden je začel letati po sobi.

"Zločinski sin!" je vpil. "V okove ga bom vrgel, z lastno roko ga bom zadavil!"

* * *

Ko je prišel véliki dai, mu je brez besed izročil obe pismi. Abu Ali ju je pazno prečital. Dejal je:

"Po svoji pameti ne vidim za ti dve utrdbi nobene rešitve. Toda ti si dejal, da imaš pripravljeno učinkovito orožje, in jaz ti zaupam."

"Tako je prav," je odvrnil Hasan. "Poslal bom v Rudbar in v Zur Gumbadan nekaj golobov z navodili. Moj izdajalski sin in vsi nezadovoljneži morajo v okove. Puste naj jih stradati in trpeti žejo. Ostali morajo vztrajati do zadnjega."

Napisal je še drugo pismo in poslal po golobe za obe utrdbi. Z Abu Alijem sta jim pritrdila svilene krpice z ukazi okrog nožic, potem jih je Hasan sam nesel vrh svojega stolpa in jih izpustil.

Vrnivši se je dejal vélikemu daiju:

"Prvo je, da bodo učenci posvečeni. Oni so skala, na kateri hočem zgraditi trdnjavo naše moči. Kako so se izkazali pri preizkušnji?"

"Zadovoljen sem z njimi," je odvrnil Abu Ali. "Minučeher in Abdul Malik sta napravila iz njih vojščake, da jim zlepa ni enakih."

"Ko bi le že bil Buzruk Umid tu," je napol zase zamomljal Hasan. "Potem bosta videla, kakšno presenečenje sem vama pripravil."

"Zares, predolgo že moram krotiti svojo radovednost," je smejé dejal Abu Ali.

* * *

Po tretji molitvi so učenci nadaljevali z izpiti. Zbrali so se s svojimi učitelji v jedilnici, in ko je prišel Abu Ali, se je izpraševanje začelo.

Takoj so opazili, da se je bil véliki dai od jutra sem izpremenil. Sedel je naslonjen ob steno na blazinah in mrko strmel predse v tla. Zdelo se je, da ne posluša, kar so govorili učenci, marveč da razmišlja nekaj povsem drugega.

Abu Soraka je začel z izpraševanjem zgodovine izmailstva. Prvi štirje so že odgovorili in zdelo se je, da bodo izpiti potekali prav tako gladko kot zjutraj. Toda pri petem je véliki dai nenadoma posegel v besedo in začel sam stavljati vprašanja.

"Slabo," je dejal, ko ni prejel povsem točnega odgovora.

Abu Soraka se je naglo zatekel k Ibn Tahirju, ki je na vse dobro odgovarjal.

"Pojdiva dalje," je velel véliki dai. "Slišal bi rad tudi one, ki so manj podkovani."

Džafar in Obeida sta srečno prebrodila nevarnost. Ko je Abu Soraka poklical Sulejmana, se je Abu Ali porogljivo zahahljal v brado.

Sulejman je odgovarjal kratko in odsekano, kakor bi bil v vsem nezmotljiv. Toda skoraj vse, kar je povedal, je bilo pomanjkljivo ali celo povsem narobe.

"Slabo se sabljaš z resnico, moj dečko," je kimaje z glavo dejal Abu Ali. "Fedai pa mora imeti um, ki ne pogreši nikoli."

Ves obupan je Sulejman odstopil.

Končno je tudi Jusuf prišel na vrsto. Čeprav so se učenci bali zanj, so se vendarle na tihem muzali.

Abu Soraka mu je bil prihranil najlažje vprašanje. Našteti je moral imame od Alija do Izmaila. Toda Jusuf je bil tako razburjen, da mu je že ime tretjega obtičalo v grlu.

"Pri bradi Alija mučenca!" je vzkliknil véliki dai. "Jaz si umijem roke nad tolikšnim neznanjem."

Abu Soraka je divje pogledal Jusufa, ki se je napol mrtev sesedel.

Laže se je izmotal iz zagate Al Hakim, ki je sledil Abu Soraku. Vedel je, da Abu Ali ne pozna njegovih filozofskih razlag o ustroju človeka, in zato je prikimal slehernemu odgovoru, naj je bil še tako napačen.

V zemljepisu so bili učenci trdno podkovani. Stotnik se je zadovoljno smehljal in Abu Ali je hitro prešel ta predmet.

Tudi slovnica, računovodstvo in pesništvo so bili kmalu odpravljeni. Šele pri dogmatiki se je véliki dai vnovič zaustavil. Na ta nauk je polagal največjo važnost. Ibrahim je stavljal svoja jasna in preprosta vprašanja in učenci so mu nanje zvečine dobro odgovarjali.

"Preizkusimo zdaj še, kolikšna je prirojena bistrost naših učencev," je posegel Abu Ali v izpraševanje. "Jusuf, ki si véliki junak v metanju kopja, nam boš povedal, kdo je Alahu bližji: ali Prerok ali nadangel Gabrijel?"

Jusuf je vstal in strmel vanj z obupanim pogledom. Abu Ali je spraševal zapovrstjo njegove sosede. Ta je imenoval prvega, oni drugega. Toda nihče ni vedel utemeljiti svoje trditve.

Véliki dai se je hudobno režal.

"Ti odloči, Ibn Tahir," je naposled dejal.

Ibn Tahir se je dvignil. Mirno je odvrnil:

"Alah je poslal nadangela Gabrijela k Mohamedu z oznanilom, da je bil odbran za Preroka. Če bi ne bil Alah imel namena, da bi vprav Mohameda odlikoval pred vsemi, bi bil lahko zaupal preroško poslanstvo neposredno svojemu angelu. Ker tega ni storil, je zdaj Mohamed v raju pred nadangelom Gabrijelom."

"To je pravilen odgovor," je dejal Abu Ali. "Zdaj nam razloži še to: V kakšnem medsebojnem razmerju sta Prerok in Seiduna?"

Ibn Tahir se je nasmehnil. Pomislil je in potem odgovoril:

"Razmerje Seiduna do Preroka je razmerje mlajšega do starejšega."

"Prav. Toda kdo ima zdaj večjo oblast nad verniki?"

"Seiduna. Zakaj on ima ključ, ki odpira vrata v raj."

Abu Ali se je dvignil in za njim so se dvignili vsi ostali. S pogledom je šel od učenca do učenca. Potem je dejal s svečanim glasom:

"Pojdite ter se skopljite in se oblecite v slavnostna oblačila. Bodite srečni. Največji trenutek v vašem življenju se bliža. Ob času pete molitve boste vsi posvečeni."

Priklonil se je z rahlim nasmeškom, potem je z naglimi koraki zapustil sobo.

* * *

Pridrvel je sel iz Raija in javil Hasanu, da je konjenica, ki mu jo pošilja Mucufer, že na potu. Na gradu naj jo pričakujejo še to noč. Tik za njim je prijezdil eden izmed oglednikov in obvestil Hasana, da se turške predstraže z veliko naglico bližajo Alamutu in da bi utegnile biti pred njim že proti koncu noči ali v prvih jutranjih urah.

Hasan je takoj velel poklicati Abu Alija in Minučeherja. Sprejel ju je v predsobi in jima povedal novice. Razgrnil je zemljevid po tleh in vsi trije so prerešetali možnosti, kako bi najlaže sultanovim pokazali zobe.

"Poslal bom Mucuferjevim ljudem sla naproti," je dejal Hasan. "Najbolje bo, da sploh ne krenejo k nam na grad, marveč Abdul Malik naj jih popelje proti poti, ki vodi iz Rudbarja. Tam naj v zasedi počakajo, da prijezdijo Turki mimo. Potem naj jim v primerni razdalji sledijo. Mi bomo sovražnike sprejeli pred Alamutom, oni pa jih bodo pritisnili od zadaj. Tako jih bomo zgnetli kakor med mlinskima kamnoma."

Abu Ali in stotnik sta se strinjala z načrtom. Določili so častnika, ki naj pojezdi z nekaj možmi Mucuferjevim ljudem naproti. Minučeher je odšel, da dá potrebne odredbe, Hasan pa je vprašal vélikega daija, kako je z učenci.

"Prerok ravno ne tiči v vsakem," se je posmejal Abu Ali. "Toda vsi so polni vneme in njihova vera je neomajna."

"To je glavno, da, to je najvažnejše," je odvrnil Hasan in si pomel roke. Obeh se je začela lotevati vročičnost ob zavesti, da se bližajo odločilni dogodki.

"Zdaj pojdeš, da podeliš učencem posvečenje. Glej, tu sem ti sestavil besedilo zaobljube. Govoril jim boš o svečanosti nocojšnjega trenutka, govoril jim boš o junaštvih mučencev, vroče, zaneseno, razpihal jim boš mlade duše in vlil vanje gorečnost in odločnost. Grozil jim boš s strahotnimi kaznimi, grozil s pogubljenjem, če nam ne bodo v vsem poslušni. Koliko let sem sanjal, da si bom vzgojil take učence po svoji zamisli, preustrojil njihovo naravo v svoje namene, da bi lahko na njih zgradil moč svoje ustanove! Končno končno sem to dočakal!"

"Veš, da sem zmerom zaupal tvoji modrosti," je dejal na to Abu Ali. "Prepričan sem, da imaš tudi za sedanje svoje ravnanje svoje razloge. Vendar se ne morem ubraniti misli, da bi bilo pametneje, če bi sam učencem podelil posvečenje. Poglej! Tako hrepené, da bi te enkrat videli, da bi se jim prikazal, da bi občutili, da si živ človek in ne samo neka nevidna sila, kateri so dolžni poslušnost. Trenutek posvečenja bi s tem neizmerno povzdignil."

"Res je to, in vendar tega ne bom storil."

Hasan se je zamislil in dolgo gledal predse v tla. Potem je pristavil:

"Vem, kaj delam. Če se hočeš ljudi posluževati kot sredstev, potem je bolje, da ti ostanejo tuje njihove brige. Važno je, da si pri velikih ukrepih svoboden in od svojega srca neodvisen. Ko bo prišel Buzruk Umid, vama bom vse obrazložil. Prapor, ki ga boš izročil fedaijem, je pripravljen. Pojdi in izpolni, kar sem ti naročil. Posvečenje je važnejše od zmage nad Turki."

* * *

Vélika zborovalnica v poslopju vrhovnega poglavarja je bila za tisti večer spremenjena v molilnico. Prvikrat je bilo učencem dovoljeno, da so stopili v ta del utrdbe. Straža skopljenih kijonoscev je bila pomnožena. Črnci so bili v polni bojni opremi, z oklepom, s šlemom in s ščitom. Čustva tesnobe so obdajala učence, ki so se znašli v prostoru, ki je bil svečano prazen in ves zagrnjen z belimi pregrinjali. Bili so v belih haljah in visokih belih fesih ter bosi, kakor je velela zapoved. V belem so bili tudi daiji. Razporedili so učence po skupinah in jim šepetaje dajali navodila, kako se jim je vesti med slavnostnim obredom. Učenci so drgetali od razburjenja, bili so bledi in izmučeni in nekatere je obhajala slabost.

Rog je zatrobil k poslednji molitvi. Vstopil je Abu Ali, tudi sam v široki beli halji in z visokim belim fesom na glavi. Šel je naravnost skozi dvorano in obstal naposled pred učenci. Poglavarji so se postavili ob njem v dve vrsti. Svečanost se je začela.

Abu Ali je najprej z enakomernim glasom opravil večerno molitev. Potem se je obrnil k učencem in jim začel govoriti o smislu nocojšnjega posvečenja, o radosti, ki jih mora pri tem navdajati, o pokorščini, ki so jo dolžni Seidunu in njegovim namestnikom. Pripovedoval jim je o blaženosti mučencev in o vrednosti njihovega zgleda, ki jim mora postati najvišji cilj.

"Bliža se najsvetlejši trenutek v vašem življenju," je dejal. "Postali boste izbrana četa, fedaiji, to so tisti, ki se za sveto stvar žrtvujejo. Te časti boste deležni izmed stotisočev vernikov samo vi, vas dvajseterica. Toda bliža se tudi dan preizkušnje, ko boste morali z orožjem v roki dokazati svojo vero in svojo vdanost do Seiduna. Sovražnik hiti proti Alamutu. Ali je kdo med vami, ki bo v odločilnem trenutku okleval? Ali je kdo, ki si hoče zaslužiti kazen sramotne smrti za izdajstvo? Vem, da takega ni med vami. Govoril sem za vas pri Seidunu in ga prosil, da vas vse pripusti k posvečenju. Uslišal me je v svoji dobrotljivosti. Ali se hočete izkazati nevredne njegove dobrote in mojega zaupanja? Glejte, v njegovem imenu vas vse posvečujem v fedaije! Govoril vam bom zaobljubo in vsi jo boste, imenujoč svoje ime, ponavljali za menoj. Ko se boste zaobljubili, se bo v vas izvršila velika izprememba. Prenehali boste biti učenci in postali boste odbranci Našega gospoda. Zdaj poslušajte in izgovarjajte za menoj sleherno besedo!"

Razširil je svoje ogromne lopataste roke in dvignil pogled proti stropu. Z zamaknjenim glasom je spregovoril:

"Jaz… se pri Alahu, Mohamedu Preroku, Aliju in pri vseh mučencih svečano zaobljubljam, da bom brez oklevanja izvršil sleherni ukaz Našega gospoda ali njegovega namestnika. Obvezujem se, da bom s svojim življenjem do poslednjega diha branil belo zastavo izmailstva. S to zaobljubo sem prejel posvečenje v fedaija in me od te zaobljube ne more nihče razvezati, razen Seiduna. Kakor je Alah Bog in Mohamed njegov Prerok. Pridi, Al Mahdi!"

Učenci so bili od svečanosti trenutka pretreseni. Obrazi so jim bili kakor iz voska in oči so jim sijale kakor v vročici. Okrog ust jim je igral blažen nasmešek. Neizrečena sladkost jih je navdajala. Cilj dolgega in vztrajnega prizadevanja je bil dosežen. Prejeli so posvečenje, po katerem so tako vroče hrepeneli.

Abu Ali je pomignil Ibrahimu, ki mu je izročil prapor. Véliki dai ga je razvil in na beli ploskvi so se zasvetile zlato vezene besede četrtega verza osemindvajsete sure: 'Mi pa bomo dali svojo milost šibkim na zemlji in naredili bomo iz njih zglede in dediče kraljestva…'

"Ibn Tahir!" je zaklical. "Stopi bliže! Ti, ki si bil prvi med izbranimi, v tvoje roke izročam ta prapor. Ta bela zastava postani prispodoba vaše časti in vašega ponosa. Ako dopustite, da jo sovražnik potepta, ste dopustili, da je poteptal vaš ponos in vašo čast. Zato jo boste čuvali bolj kakor punčico svojega očesa. Dokler je en sam fedai živ, je sovražnik ne sme dobiti v roke. Pot do nje vodi samo prek trupel vas vseh. Izberite peterico najmočnejših iz svojih vrst. Žreb naj izmed njih določi zastavonošo."

Kakor v sanjah je Ibn Tahir vzel prapor iz njegovih rok. Vrnil se je in obstal z njim na čelu fedaijev. Trenutek, ki je pomenil višek v njegovem življenju, se je oddaljeval in neizrečena sladkost, ki ga je bila takrat izpolnjevala, se je začela pretvarjati v skelečo bolečino za nečim izgubljenim, prekrasnim. Zavedel se je: trenutek, ki ga je bil pravkar doživel in ki je bil tako obupno kratek, se ne bo povrnil nikdar več.

* * *

Medtem so na grad prihajali in z njega odhajali sli. Abdul Malik je bil pravočasno obveščen in je z Mucuferjevo četo krenil proti poti, po kateri so pričakovali turško konjenico. Ogledniki so bili poslani naproti sovražniku in so tvorili nepretrgano verigo, ki se je mogla med seboj sporazumevati z dogovorjenimi znamenji. Izvidniška služba je delovala v vzornem redu.

Ko se je vrnil Abu Ali od posvečenja, je Hasan olajšano dejal:

"Da je le to opravljeno."

Potem je velel vélikemu daiju, naj zbere potrebne čete in naj krene z njimi na planoto pred sotesko, da pričaka sultanove predstraže.

"Kaj bo s fedaiji?" je vprašal Abu Ali.

"Kakor nalašč bo zanje ta bitka," je odvrnil Hasan. "Vzel jih boš s seboj in Abu Soraka naj bo tudi sedaj njihov načelnik. Toda pazita, da mi jih ne pobijejo. Prihraniti jih hočem za višje namene. Zato jih ne izpostavljaj preveliki nevarnosti. Pač pa jim zaupaj odlične naloge. Izstrelijo naj na primer prve puščice in začnejo s tem boj. Toda prvi udar moža ob moža naj izvedejo stari vojaki. Fedaije pošlji v boj, ko bo zmaga že odločena, ali pa seveda, v primeru skrajne nevarnosti. Njih določi, če bo priložnost, da iztržejo sovražno zastavo. Zanesem se nate. Ti si steber, na katerega gradim našo skupno bodočnost."

* * *

Ko je odslovil Abu Alija, je odšel v vrtove za gradom…

"Pelji me v Mirjamin paviljon in potem privedi še Apamo tja," je velel Adiju. "Zdaj ni čas za razprtije."

Mirjam mu je prišla naproti. Povedal ji je, da je poslal po Apamo.

"Zelo čudno se vede od sinoči ta ženska," je dejala z rahlo prizadetostjo. "Zdi se mi, da si ji dal neka posebna navodila."

"Čas igračkanja je minil," je odvrnil Hasan. "Zdaj moramo vsi, ki nosimo odgovornost, napeti vse sile, če naj načrt uspe in če naj bo sovražnik ugonobljen."

Adi je pripeljal Apamo. Z ljubosumnim očesom si je ogledovala ureditev paviljona.

"Lepo gnezdece sta si spletla," je dejala porogljivo. "Kakor prava golobčka."

"Abu Ali je odjezdil z vojsko pred grad, ki ga utegnejo sultanove čete vsak trenutek naskočiti," je začel Hasan, kot da je bil popolnoma preslišal Apamine besede. Pokazal je ženama na blazine in sam legel nanje.

Starka se je močno prestrašila. S pogledom je šla od Hasana do Mirjam.

"Kaj bo potem z nami?" je vprašala z jecljajočim glasom.

"Vse bo dobro, če se bodo moja povelja do pičice izpolnjevala. V nasprotnem primeru bo nad nami izvršen pokol, kot ga še ni videl svet."

"Vse bom storila, kar boš ukazal, moj gospod," je zatrdila Apama in mu natočila vina v čašo.

"To tudi od tebe in Mirjam zahtevam. Poslušajta dobro. Prvo, kar je potrebno, je, da dobe vrtovi videz nečesa nadzemskega. Z drugimi besedami, da bodo vzbudili v preprostem in nepoučenem obiskovalcu vtis pravega raja. Seveda ne čez dan, zakaj tedaj bi bila njihova lega z okolico vred le preveč izdajalska. Pač pa ponoči. Zato nam je v prvi vrsti potrebna mogočna razsvetljava. V tej bi se videla sleherna podrobnost vrtov v neki posebni luči, vse okrog njih pa bi bilo pogreznjeno v neprodirno temo. Ali se spominjaš, Apama, neke noči, ki jo je bil tebi na čast priredil tvoj indijski knez v Kabulu?"

"Oh, gospod! Kako bi bila pozabila, ko je takrat blestela najina mladost!?"

"Gre namreč samo za neke podrobnosti. Ali še veš, kako si se čudila prekrasnim pisanim svetilkam iz Kitajske, ki so napravile v vrtovih iz noči najčarobnejši dan? Ko je bilo vse svetlo, in vendar povsem tuje, novo in izpremenjeno?"

"Da, ko so bili naši obrazi zdaj rumeni, zdaj rdeči, zeleni, modri, potem pisani in vseh barv. Božansko je bilo. In sredi vsega tega najina vroča strasta…"

"Jako hvale vredno, res. Toda rad bi izvedel od tebe, če imaš tiste svetilke še toliko v spominu, da bi znala izdelati podobne."

"Prav imaš. Kar je bilo, je bilo. O tem se ne izplača več govoriti. Zdaj so druge na vrsti. Po tistih svetilkah me sprašuješ? Seveda bi jih znala posneti, da imam le pergament in barve."

"To dobiš. Ali bi jih znala tudi okrasiti s primernimi risbami?"

"Imamo dekle, ki je mojstrica v takih stvareh."

"To je Fatima," je pristavila Mirjam, ki je bila tiho muzaje se poslušala dvogovor. "Vse bi Apami lahko pri delu pomagale."

"To bo tudi potrebno. Zakaj do jutrišnjega večera mora biti vse nared. Skopljenci naj pripravijo jedi in pijačo. Upam, da je vina še zmerom dovolj v kleteh?"

"Več kot dovolj."

"Prav. Jutri bom med drugo in tretjo molitvijo obiskal vrtove. Pokazati se hočem dekletom, da podnetim njihovo vnemo. Pa tudi, da jim sam dam navodila, kako se jim bo vesti nasproti obiskovalcem. Šale ne bom poznal. Tista, ki bi se kakorkoli izdala, da ni ena od hurij in da vrtovi niso pravi raj, bo brezpogojno pogubljena. Mislim, da jim to ne bo pretežko."

"Vsaka si itak umišlja, da je kraljična," je pristavila Apama.

"Morali jih bova tudi sami pripraviti do tega, da se bodo v svojo vlogo prav vživele," je zaskrbljeno menila Mirjam.

"Grožnja s smrtjo bo opravila svoje," je dejal Hasan. "Vsi trije paviljoni morajo biti jutri v vsem pripravljeni za sprejem. Dekleta, ki bodo razpoložena, morajo biti obnovljena od glave do peta. Vsa v svili, zlatu in draguljih. Nalepotičena tako, da jim ne bo težko, vmisliti se, da so zares rajske deklice. Upam, da je v tem pogledu šola storila svoje."

"Za to se ne boj, moj gospod. Z Mirjam bova za vse poskrbeli."

"Povejta mi, ki se razumeta na to, kakšen naj se prikažem tem opicam, da bom nanje naredil čim globlji vtis?"

"Priti moraš kot kakšen kralj," je odvrnila Mirjam. "Deklice si te takega predstavljajo in želijo."

"Spremstvo boš moral vzeti s seboj," je dodala Apama, "da bo svečanejši tvoj prihod."

"Razen skopljenih stražarjev in mojih dveh podpoglavarjev ne sme biti nihče posvečen v skrivnost teh vrtov. Moral se bom pač z njimi zadovoljiti. Toda kakšnega si neki te kokodajsice predstavljajo kralja?"

"Dostojanstvena hoja in vzvišen izraz v obrazu - tak mora biti njihov kralj," je s smehljajem dejala Mirjam. "In predvsem: v škrlatnem plašču in z zlato tiaro na glavi."

"Zares je zabavno. Modrijan se mora našemiti, če hoče priti pri ljudstvu do ugleda in veljave."

"Tak je svet," je pristavila Apama.

"No, takih cunj in priveskov imamo na gradu dovolj. Za vse je bilo pravočasno poskrbljeno."

Hasan se je posmejal. Sklonil se je k Apami in jo vprašal na uho:

"Ali si pripravila tisto kislico, ki povzroča krčenje kože? Obiskovalci morajo namreč dobiti vtis, da imajo večno devištvo poleg sebe."

Apama se je zarežala in prikimala. Mirjam, ki je ujela le zadnje besede, je zardela.

"Kopeli so-li z vsem, kar spada zraven, pripravljene?"

"Vse je nared, moj gospod."

"Dobro. Jutri zarana resno na delo in potem me z dekleti pričakujte. Lahko noč."

Adi ga je spet neslišno odpeljal iz vrtov.

* * *

Zdaj, ko je bil sam v svojih prostorih, je vse še enkrat dobro premislil. Dvajset let se je vztrajno in neomajno pripravljal na ta trenutek. Dvajset dolgih let. Nikoli ni okleval in pred ničimer se ni strašil. Trd in neizprosen je bil nasproti sebi. Trd in neizprosen je bil tudi nasproti drugim. Vse samo zato, da bi uresničil svoj cilj, da bi utelesil svoje sanje.

Kakšna bajka je bilo življenje! Mladost polna sanj, moška doba polna nemirnega iskanja. In zdaj, v zrelih letih, so se začele davne sanje pretvarjati v resnico. Bil je gospodar nad trideseterico utrjenih gradov. Bil je poglavar nad tisoči vernikov. Samo še eno sredstvo mu je manjkalo, da bi si pridobil najvišjo oblast. Da bi postal strašen vsem mogočnikom in tujim trinogom daleč naokoli. To sredstvo je bil načrt, ki je stal zdaj tik pred uresničenjem. Načrt, zgrajen na podrobnem poznavanju prirode in človeške slabosti. Divji in blazen načrt. Načrt, izračunan v številu in v meri.

Nenadoma mu je prišlo na misel, da je bil vendarle nemara prezrl kakšno malenkost, ki bi mu utegnila podreti vso zamisel. Čuden strah ga je popadel. Da se ni bil kje uračunal?

Zaman se je trudil, da bi se rešil v spanec. Vznemirjala ga je čudna negotovost. Pravzaprav ni bil nikoli resno pomislil, kaj bi bilo potem, če bi mu ves njegov sestav izpodletel. Saj je bil vendar z vsemi možnostmi računal. Zdaj ga je plašila ta bojazen.

"Samo to noč da še prebijem," si je rekel. "Potem bo dobro."

Primanjkovalo mu je zraka. Vstal je in šel na vrh stolpa. Tam zgoraj je bil neizmerni zvezdnati obok. Pod njim je bučal hudournik. Ob njem so bili vrtovi s svojim čudnim življenjem. Prva utelesitev njegovih čudnih sanj. Tam zunaj, pred gradom, je čakala njegova vojska na prihod sultanovih predstraž. Vse je bilo brezmejno zaverovano vanj. Vsi so se brez pridržkov prepustili njegovemu vodstvu. Ali kdo sluti, kam jih bo vodil?

Na misel mu je prišlo, da bi vsemu izbegnil. Pognal da bi se čez nadzidek ter izginil v Šah rudu. Konec bi bilo za vselej njegove odgovornosti. Rešen bi bil vsega. Kaj bi bilo potem z njegovimi? Nemara bi Abu Ali razglasil, da je bil vrhovni poglavar živ sprejet v nebo. Kakor Empedokles. In častili bi ga kot vélikega preroka in svetnika. Morda bi našli njegovo truplo. Kaj bi potem dejali?

Začutil je neznansko privlačnost globine. Krčevito se je oprijel nadzidkov. Skoraj skoraj bi ga bila zvabila v prepad.

Oddahnil se je šele, ko se je vrnil v svojo sobo. Kmalu ga je obvladal spanec.

Sanjalo se mu je, da je še vedno na dvoru v Isfahanu kot takrat pred osemnajstimi leti. Vélika sprejemnica. Krog in krog sami velikaši in dostojanstveniki. Na vzvišenem prostoru napol leži, napol sedi sultan Malek šah in posluša njegovo poročilo. Viha si dolge, redke brke in srka vino. Ob njem stoji véliki vezir, Hasanov nekdanji sošolec, in mu hudobno mežika. On, Hasan, bere poročilo in obrača liste. Kar naenkrat so vse pole bele. Ne more naprej. Jezik se mu zatakne. Začne brezvezno jecljati. Sultan upre vanj dvoje trdih, mrzlih oči. "Dovolj!" zavpije ter pokaže z roko proti vratom. Kolena mu klecnejo. Dvorano pretrese peklenski krohot vélikega vezirjaa…

Planil je iz sanj. Ves je bil prepoten. Drgetal je po celem telesu.

"Alahu hvala," je sproščeno zašepetal. "Samo sanjalo se mi je."

Potem je pomirjen trdno zaspal.

OSMO POGLAVJE

Bila je jasna zvezdnata noč, ena od onih, v katerih se nam zdi, da smo prisluhnili srčnemu utripu vesoljstva. Od elbruških sten in od Demavenda je vel snežen hlad in se boril s toploto, ki je žehtela iz zemlje, še vse od sonca razgrete.

Drug za drugim so jezdili borci skozi sotesko. Abu Ali jih je vodil. Vsak peti je vihtel baklo nad glavo in svetil na pot tistim, ki so prihajali za njim. Vešče so švigale okrog plamenov, se zaganjale vanje in se sežigale. Peket konjskih kopit je odmeval od skalnatih pobočij. Povelja častnikov in desetnikov, vpitje velblodjih gonjačev, rezgetanje živali, vse to se je stapljalo v mogočen hrup, ki je pregluševal bučanje hudournika.

Fedaiji so se utaborili za stražarskim gričem. Bili so dobro kriti. Razpeli so šotore, zakurili ognje in postavili stražo. Kakih dvesto korakov od njih so se vrh z goščavo porasle vzpetine ugnezdili ostali borci, jezdeci, suličarji in lokostrelci. Sredi majhne kotline so si zanetili nizke ognje, se ob njih greli in si pekli celega vola. Pritajeno so se pogovarjali in se razburjeno smejali. Nemirno so pogledovali na postavo vrh stražarskega stolpa, ki se je nepremično kakor kip črtala na obzorju. Tisti, ki so bili določeni za stražo ali za obhodne oddelke, so se zavili v plašče in legli, da bi se prej še naspali.

Fedaije je po naporih izpitov in po razburjenju ob posvečenju premagala utrujenost. Po nasvetu Abu Soraka so se zgodaj zjutraj zavili v plahte, ki so jih bili prinesli s seboj, in skušali zaspati. Zadnja dva dni so se bili že tako privadili presenečenjem, da jih bitka, ki jih je predvidoma čakala, ni posebno vznemirjala. Nekatere je kmalu prevzel spanec, drugi so se spet izmotali iz plaht in začeli drezati v skoraj ugasle ognje.

"Alahu hvala, da imamo šolo za seboj," je menil Sulejman. "Vse kaj drugega je, ponoči prežati na sovražnika, kakor pa čez dan brusiti zadnjico ob pete in škripati s pisalom po tablici."

"Vprašanje je, če bo hotel sovražnik sploh priti," je skrbelo Ibn Vakasa. V šoli je bil med tišjimi in manj opaznimi, spričo nevarnosti pa se je v njem nenadoma predramila bojna vročica.

"Ta bi bila lepa," je rekel Jusuf. "Da bi bile vse te priprave in vse to razburjenje zastonj in da bi nam Turek sploh ne prišel pred sablje."

"Še bolj zabavno bi bilo, če bi jim po vseh teh trudih in naporih, ki jih imaš za seboj, ti prišel pod sablje," se je pošalil Sulejman.

"Naša usoda je zapisana v knjigi Alahovi," je menil ravnodušno Džafar. Žreb je bil njega določil za zastavonoša. Nečimrnost, ki se je zaradi tega hotela oglasiti v njem, je krotil s svojo predanostjo v usodo.

"Vendar bi le bilo neumno, če bi se bili toliko mučili v šoli samo zato, da nas posadi prvi pesjan na oni svet," je pristavil Obeida.

"Strahopetni umira tisočkrat, hrabri enkrat," je pomodroval Džafar.

"Misliš, da sem zato strahopetec, če se mi upira, da bi že nocoj poginil?" se je jezil Obeida.

"Nikar se ne zbadajta," ju je miril Jusuf. "Poglejta Ibn Tahirja, kako strmi v zvezde. Morda si misli, da jih gleda zdaj zadnjikrat."

"Jusuf postaja modrijan," se je posmejal Sulejman.

Ibn Tahir je ležal nekaj korakov od tovarišev in zavit v plahto strmel v nebo.

"Kako čudovito je to moje življenje," je govoril pri sebi. "Kakor izpolnitev nekih davnih sanj." Spominjal se je svojih otroških let v domači hiši, kako je prisluškoval pogovorom mož, ki so se zbirali okrog njegovega očeta. Rešetali so vprašanja pravega kalifa, se sklicevali na Koran, zavračali suno in si šepetaje pripovedovali o skrivnostnem Mahdiju iz Alijevega rodu, ki bo prišel, da odreši svet od laži in krivice. "O da bi hotel priti, ko jaz še živim," je takrat hrepenel. Videl se je kot njegovega zaščitnika, kakršen je bil Ali Preroku. Nehoté se je zmerom primerjal z Mohamedovim zetom. Bil je najvnetejši Prerokov pristaš, od svojih otroških let se je boril in je krvavel zanj, in kljub temu je bil po njegovi smrti izrinjen od nasledstva. In ko ga je naposled le ljudstvo izbralo, je bil zavratno umorjen. Prav zaradi teh okoliščin ga je Ibn Tahir najbolj vzljubil. Bil mu je svetel zgled in vzor, kateremu se mora skušati čimbolj približati.

Kako mu je trepetalo srce, ko ga je oče poslal na Alamut, da stopi v službo Seiduna! Slišal je o tem možu, da je svetnik in da ga imajo mnogi za preroka. Nekaj mu je od vsega početka govorilo: To je tvoj Al Mahdi, to je tisti, ki ga pričakuješ in kateremu služiti si tako hrepenel. Toda čemú se nikomur ne pokaže? Čemú jih ni on posvetil v fedaije? Čemú si je izbral za posrednika tega brezzobega starca, ki je skoraj bolj podoben stari ženici kot pa možu in borcu? Do zdaj, do tega trenutka mu še nikoli ni prišlo na misel, da bi podvomil v to, da je Seiduna zares na gradu. V tem razsvetljenem trenutku pa se je zgrozil ob misli, da je morda živel v prevari, da Hasana Ibn Saba sploh ni na Alamutu ali pa da sploh ne živi več. Tedaj bi bil Abu Ali tisti, ki vodi izmailstvo, in vsi daiji in poglavarji bi bili z njim v nekakšnem tajnem sporazumu. Abu Ali - prerok? Ne, tak ni mogel, ni smel biti prerok! Morda so si prav zato izmislili Seiduna, nevidnega in neslišnega, da bi ne odbili vernikov. Zakaj kdo bi hotel priznati Abu Alija za vrhovnega poglavarja izmailstva?

Velika skrivnost je bila na gradu, to je čutil. Nocoj, to noč, ga je začela peči kot še nikoli. Ali mu bo kdaj dano, da sname zastor z nje, da ji pogleda v obraz? Ali bo kdaj videl pravega, živega Seiduna?

Slišal je konjski topot. Nehoté je pograbil za orožje. Dvignil se je in pogledal okrog sebe. Njegovi tovariši so spali, tesno zaviti v plahte. Sel je prijezdil. Videl je, kako sta se šepetaje pogovarjala z Abu Alijem. Padlo je kratko povelje in straže so pogasile zadnje ostanke ognjev.

Bližal se je sovražnik.

Obšel ga je spokojen mir. Gledal je v zvezde, ki so se drobno in ostro bliskale nad njim. Zavedel se je svoje majhnosti in izgubljenosti v vesoljstvu. In bilo mu je skoraj prijetno ob tej zavesti. - "Nekoč bom morda prišel v raj," je pomislil. - "O da bi res prišel!" je goreče zašepetal pri sebi. - "Tam me bodo čakale rajske deklice s črnimi očmi in belimi udi." Spomnil se je žena, ki jih je poznal, matere, sester in drugih iz sorodstva. "Hurije morajo biti vse drugačne," si je mislil - "Take, da se izplača izkrvaveti zanje na tem svetu."

Predstavljal si je, da je zares prišel v raj. Skozi rešetkasta, z bršljanom obrasla vrata. Oziral se je naokrog in iskal z očmi vseh onih stvari, ki jih je obljubljal Koran. Tesneje se je zavil v plahto. Zdaj je bil zares v raju. Prekrasna deklica mu je prišla naproti. Napol se je zavedal, da zapada v sanje. Toda prijetno mu je bilo in bal se je, da ne bi pretrgal nežnih nitk. Tako je naposled zaspal.

* * *

Bojni rog je zateglo zatrobil. Zaropotali so bobni in vojska je planila na noge. Fedaiji so si v naglici pripasali sablje, si pričvrstili bojne kape in zagrabili za kopje in ščit. Postavili so se v vrste in se, še ne prav predramljeni, vprašujoče spogledovali.

"Pravkar je javil sel, da se bližajo sultanovi," je dejal Ibn Vakas, ki je zadnji imel stražo.

Abu Soraka je stopil prednje in jim velel, naj pripravijo loke in tule. Potem jih je popeljal na vrh griča in jih razporedil po tleh ob stražarnici. Nekaj časa so čakali z zadržanim dihom, ko pa ni bilo sovražnika na spregled, so začeli segati v bisage in žvečiti suhe fige, dateljne in kose trde pogače.

Konji so ostali pod gričem. Dva vojaka sta pazila nanje. Od časa do časa sta se zaslišala hrzanje in nemiren rezget.

Začelo se je svitati. Fedaiji so pogledali proti vzpetini, na kateri je taborila ostala vojska. Abu Ali je razvrstil jezdece za grmičevjem. Stali so ob svojih konjih s sulico ali sabljo v roki in z eno nogo v stremenu. Vrh grička so prežali strelci z napetimi loki.

Véliki dai je obhodil čete, da se prepriča o njihovi pripravljenosti. Vojak je stopal za njim in vodil njegovega konja za vajeti. Končno sta prišla tudi k fedaijem in Abu Ali je zlezel vrh stolpa.

Kmalu zatem se je na obzorju prikazala drobna bela točka. Abu Ali je priletel iz stražarnice in ves zasopel pokazal Abu Soraku nanjo.

"Napnite loke!" je velel dai.

Bela točka je vidoma rasla in iz nje se je izmotal en sam jezdec. Videlo se je, kako je divje poganjal konja. Abu Ali je gledal, mežikal in zatiskal oči. Končno je zaklical:

"Ne streljajte! To je naš človek."

Zajahal je konja in se na njem pognal z griča. Pomignil je nekaterim konjenikom, da se mu pridružijo. Enemu izmed njih je iztrgal zastavo iz rok in oddirjal, mahajoč z njo, proti bližajočemu se jezdecu.

Ta je osupel, prestrašen zaokrenil konja vstran. Ko pa je zagledal belo zastavo, je pognal žival proti Abu Aliju.

V tem trenutku ga je ta spoznal.

"Buzruk Umid!" je zaklical.

"Abu Ali!" Jezdec je pokazal z roko izza sebe.

Oči vseh so pogledale proti obzorju. Črna črta se je prikazala na njem, se čudno vijugala in stalno večala. Že so se razločili posamezni jezdeci. Nad njihovimi glavami so zavihrale črne zastave bagdadskega kalifa.

"Napnite loke!" je vnovič velel Abu Soraka.

Abu Ali in Buzruk Umid sta se pridružila vojakom na vzpetini. Vse je drgetalo od bojnega razburjenja, pripravljeno za naskok.

"Vsak naj poišče svojega moža!" je padel ukaz lokostrelcem.

Sovražni jezdeci so bili že čisto blizu. Eden je jezdil pred njimi in jim kazal pot. Krenili so proti vhodu v sotesko.

"Sprožite!"

Puščice so švignile proti Turkom. Nekaj konj in jezdecev se je zavalilo na tla. Za trenutek je konjenica obstala, potem je njen poveljnik, vsem viden po mogočni perjanici, ki mu je vihrala s šlema, zaklical:

"V sotesko!"

V tistem trenutku je dal Abu Ali znak. Vsem na čelu se je zaprašil po vzpetini pred vhod v sotesko in zaprl Turkom pot. Sulice so švignile ob sulicah in nad glavami so se zabliskale sablje. Bele zastave so se pomešale s črnimi.

Fedaiji so z vrha griča gledali boj. Nepopisno razburjenje jih je prevzelo. Sulejman je zavpil:

"Naprej! H konjem! V boj!"

Že se je pognal navzdol proti konjem, ko se je Abu Soraka vrgel nanj in ga zadržal.

"Kaj si znorel!? Mar nisi slišal ukaza?"

Sulejman je zatulil od brezmočne jeze. Zagnal je lok in sulico od sebe in se vrgel na tla. Kakor iz uma se je začel premetavati. Grizel si je prste in jokal.

Turki, ki jih je bil nepričakovani napad razpršil, so se spet zbrali in se vnovič zakadili proti soteski, da bi si izsilili dohod. Njihov poveljnik je sklepal, da je vsa izmailska vojska pred gradom in da mora biti ta le malo zaščiten. Z grozničavim trepetom so videli fedaiji, kako so se zrušile prve žrtve iz alamutskih vrst. Neznosno jim je bilo, da so morali gledati boj s prekrižanimi rokami.

Abu Soraka se je neprestano oziral proti obzorju. Končno, končno se je tam prikazala nova bojna črta. Fedaiji je niso opazili. Pač pa je Abu Soraku od veselja zatrepetalo srce, ko so zavihrale nad prihajajočimi bele zastave mučenca Alija.

Zdaj je prišel trenutek, ko lahko pošlje fedaije v boj. Z očmi je poiskal sovražno polkovno zastavo in jim jo pokazal.

"Na konje in po polkovno zastavo sovražnika! Vsi hrabro v boj!"

Mladeniči so zavriskali od veselja. Poleteli so z griča, in kakor bi trenil, so poskakali na konje. Zavihteli so gole sablje in Džafar je visoko dvignil belo zastavo. Vsi hkrati so se zaprašili v sovražnika in ga s prvim sunkom potisnili proti hudourniku.

Med Turki je nastala zmeda. Sulejman je s stisnjenimi ustnicami podrl prvega nasprotnika. Džafar je poletel z zastavo v nastalo vrzel in ostali fedaiji so pritisnili za njim. Jusuf je rjovel in divje bil okrog sebe, da so se mu Turki splašeni umikali. Ibn Tahir je neutrudno sekal po majhnem okroglem ščitu, izza katerega se je skrival krivonog Tatar. Ta je bil izpustil nerabno sulico iz rok in se krčevito trudil, da bi pravočasno izdrl težko sabljo iz nožnice. Končno mu je roka, ki je držala ščit, omagala. Ves krvav se je skušal izmuzniti iz boja.

Sulejman in tisti, ki so bili ob njem, so zvrnili spet nekaj sovražnikov s konj. Bela zastava se je zmerom bolj približevala črni.

Turški polkovnik je končno pogodil, kaj nameravajo fedaiji.

"Branite polkovno zastavo!" je zatulil, da so ga slišali prijatelji in sovražniki.

"Udarimo na polkovnika!" je zaklical Ibn Tahir.

Turki so se zgrnili okrog svoje zastave in svojega poveljnika. V tistem trenutku je treščil vanje Abdul Malik z Mucuferjevimi ljudmi. Trčenje je bilo strahovito. Turki so se ob njem razpršili na vse strani kakor pleve.

Sulejman ni izpustil iz oči sovražnega zastavonoša, Ibn Tahir polkovnika.

Ta je zavpil:

"Nazaj! Vsaksebi! Rešite zastavo!"

Tedaj je že bil Ibn Tahir pri njem. Njuni sablji sta se križali. Pridrveli pa so Mucuferjevi ljudje. Nekaj Turkov jih je skušalo zadržati. Nastal je obupen klobčič in zasul polkovnika in njegovega konja pod sabo. Ibn Tahir se je izmotal iz njega. Ozrl se je za sovražnim zastavonošem. Zagledal ga je, kako dirja ob hudourniku. Sulejman ga je podil. Pognal se je za njim, da bi mu pomagal. Nekaj tovarišev mu je sledilo.

Sulejman je bil že tik ob zastavonošu. Turek je divje priganjal konja. Molel je sulico poprek, da bi držal zasledovalca čim dalje od sebe. Sulejman je že jahal z njim vštric. Nenadoma je nasprotnik zasukal konja. Sulejman se je zadel ob sulico. Nepričakovani sunek je bil tako močan, da ga je vrglo iz sedla.

Ibn Tahir je zatulil. Spodbodel je konja in v trenutku je bil ob zastavonošu. Bledo se je zavedal, da je Sulejman na tleh, morda mrtev. Toda zdaj je bilo važno samo eno: izpolniti dano nalogo, iztrgati sovražno zastavo.

Pritisnil je Turka tik do roba hudournika. Nenadoma se je konju utrgal plaz zemlje pod nogami. Zgrmel je z zastavonošem vred v deročo reko.

Ibn Tahir je za trenutek okleval. Potem se je pognal po strmem pobočju v strugo. Voda je za hip zagrnila njega in žival. Takoj nato sta spet prišla na površje. Zaplavala sta za Turkom, ki je molel zastavo iz vode. Dohitela sta ga. Ibn Tahir je s sabljo usekal po njegovi glavi. Roka z zastavo je omahnila in Turek je izginil pod valovi. Črni prapor je zavihral v Ibn Tahirjevih rokah.

Od brega ga je pozdravilo zmagoslavno vpitje. Voda ga je z veliko naglico zanašala zmerom niže. Konj pod njim se je že začel daviti. Fedaiji so dirjali vštric ob obrežju in ga spodbujali, naj vztraja.

Z naporom vseh sil je končno pritiral konja do brega. Žival je otipala trdna tla pod nogami, toda tok jo je še zmerom vlekel s seboj. Eden izmed fedaijev je skočil s konja, se vrgel na trebuh in pomolil proti Ibn Tahirju dolgo sulico. Medtem so drugi razmotali zanke in jih vrgli tovarišu, da je privezal nanje žival. Tako so oba potegnili iz struge.

"Kaj je s Sulejmanom?" je vprašal, ko je stal spet vrh obrežja. Kakor brez misli je stisnil sovražni prapor Ibn Vakasu v roke.

Fedaiji so se spogledali.

"Da, kaj je z njim?"

Ozrli so se nazaj. Da, od tam je počasi prihajal Sulejman ves pobit in vlekel za seboj svojega konja.

Ibn Tahir je pohitel k njemu.

"Samo tvoja zasluga je, da smo iztrgali sovražnikom zastavo."

Sulejman je zamahnil z roko.

"Kaj bi to. Enkrat se mi je nudila priložnost, da izvršim veliko dejanje, pa sem jo polomil. Vidim, usoda je proti meni."

Prijel se je za nogo in zaklel. Tovariši so mu pomagali na konja. Vrnili so se proti svojemu taborišču.

* * *

Zmaga nad Turki je bila popolna. Sovražni poveljnik je padel in z njim sto dvanajst mož. Zajeli so šestintrideset ranjencev. Ostali so se razbežali proti vsem vetrovom. Zasledovalci so se vračali drug za drugim in poročali, koliko so jih bili pri zasledovanju pobili. Izmailcev samih je padlo šestindvajset. Nekaj več kot toliko je bilo ranjenih.

Abu Ali je velel izkopati pod gričem veliko jamo, kamor so zmetali mrtve sovražnike. Turškemu polkovniku je dal odsekati glavo in jo natakniti na sulico vrh stražarskega stolpa. Z gradu je prišel Minučeher s svojimi možmi, ki so žalostni poslušali hrupno pripovedovanje zmagovalcev o poteku bitke. Al Hakim je s svojimi pomočniki za silo obvezal ranjence in jih velel na nosilih prenesti na Alamut. Vedel je, da ga čaka tam z njimi še trdo delo.

Ko je bilo delo z ranjenci in s sovražnikovimi mrliči opravljeno, je Abu Ali ukazal zatrobiti k povratku. Vojaki so naložili padle tovariše in plen na velblode in mezge, zajahali konje in se z burnim vzklikanjem vrnili na grad.

* * *

Hasan je bil s svojega stolpa opazoval potek bitke. Videl je, kako so Turki navalili in kako jim je Abu Ali zastavil pot. Videl je, kako so fedaiji posegli v boj in kako je Abdul Malik z Mucuferjevimi jezdeci odločil zmago. Bil je izredno zadovoljen.

Udarec na pokrivači mu je naznanil, da so prišle zanj novice. Na njegov stolp ni smel pod smrtno kaznijo nihče, tudi njegovi skopljenci ne. Vrnil se je v svojo sobo. Tam ga je čakal Buzruk Umid.

Hasan je planil k njemu in ga pritisnil na svoje prsi. "Zdaj sem popolnoma srečen!" je vzkliknil.

Buzruk Umid je bil v nasprotju z Abu Alijem mož odlične zunanjosti. Bil je visokorasel in močan ter plemenito rezanega obraza. Krasna črna brada mu je bila nakodrana in le sem ter tja prevlečena s srebrnimi nitkami. Oči so gledale živo in so izražale voljo in odločnost. Ustnice so mu bile polne in lepo potegnjene, samo včasih, ko se je posmejal, so kazale na neupogljivost in celo na krutost. Oblečen je bil kot ostali vodje po arabsko v belo haljo in pokrit je bil z belim turbanom, izpod katerega mu je na ramena padala široka ruta. Toda obleka mu je bila iz izbranega blaga in stasu primerno prikrojena. Celo zdaj, ko je imel dolgo in naporno ježo za sabo, je bil videti, kot bi se bil opravil nalašč za sprejem.

"Skoraj bi bil prišel Turkom pod sablje," je pripovedoval smejé. "Včeraj po tretji molitvi mi je tvoj golobji sel prinesel ukaz, in komaj sem izdal vsa navodila za čas svoje odsotnosti, je priplaval po Kraljevi reki še tvoj odposlanec z novico. Turki so namreč pustili pred gradom močan oddelek in tvoj mož je moral s konjem vred v vodo, da ga niso prestregli."

Potem je pravil, kako je ubral krajšo pot po drugi strani reke in kako je končno prehitel Turke. Komaj nekaj sto korakov pred njimi je vnovič prebrodil hudournik in obšel ga je peklenski strah, da mu Hasanovi ne bodo mogli več spustiti mostu, ali pa če bi že to storili, da ne bi Turki istočasno z njim vdrli v trdnjavo.

Hasan si je od veselja mel roke.

"Vse gre kakor po olju," je dejal. "Videl boš, kaj sem vama z Abu Alijem pripravil. Oči boš vrtel, tako se boš čudil."

Abu Ali se je vrnil in Hasan ga je ves nasmejan objel. "Resnično, nisem se motil v tebi," je dejal.

Dal si je pripovedovati podroben potek bitke. Posebno fedaiji so ga zanimali.

"Torej vnuk Tahirjev, naš pesnik, je iztrgal polkovno zastavo? Imenitno, imenitno."

"Sulejman je bil že tik za zastavonošem, toda prevrnil se je in Ibn Tahir je dokončal delo," je pojasnjeval Abu Ali. "Turek je s konjem zdrknil v hudournik in pesnik se je pognal za njim in mu odvzel prapor."

Potem je naštel žrtve boja in popisal plen.

"Pojdimo v zborovalnico," je dejal Hasan. "Sam hočem čestitati svojim ljudem k srečni zmagi."

* * *

Al Hakim je dodelil svojim pomočnikom nekaj fedaijev, da bi na živih primerih videli, kako se strežejo in zdravijo ranjenci. Pomagali so mu pri naravnavanju polomljenih udov in pri previjanju. Nekaterim je moral izžigati velike rane, da je po vsej bolniški sobi zadišalo po zažganem mesu. Ranjenci so tulili in kričali in njihovo vpitje se je slišalo po vsej trdnjavi. Tisti, ki jim je moral odžagati kakšen ud, so padali iz nezavesti v nezavest in najobupneje rjoveli.

"To je grozno," je sam zase šepetal Ibn Tahir.

"Kakšna sreča, da smo fedaiji vsi odnesli zdravo kožo," je menil Jusuf.

"Vojska je nekaj strašnega," je dejal Naim.

"Vsekakor ni za golobčke tvoje vrste," se je posmejal Sulejman.

"Pusti Naima," ga je zavrnil Jusuf. "Ves čas je bil ob moji strani in jaz nisem bil med zadnjimi."

"Tako si rjovel, da so si Turki mašili ušesa, namesto da bi se borili," se je šalil Sulejman. "Kaj čuda, če se je naš cvrček zatekel pod tvoje okrilje."

"Do turške zastave le nisi prišel, čeprav si se tako zelo napenjal," ga je zafrknil Obeida.

Sulejman je prebledel. Ni rekel besede, samo sledil je Hakimu, ki je stopil k novemu ranjencu.

Grk je bil vešč zdravnik. Jok in stok ranjencev ga nista prav nič ganila. Sem ter tja je trpečega potolažil s spodbudno besedo, sicer pa je opravljal svoj posel spretno in stvarno, kot opravlja svojega kak obrtnik. Zraven je razlagal fedaijem osnove ranocelništva in svoje besede zabeljeval s svojo osebno modrostjo.

Desetniku Abunu je bil Turek nalomil roko. Al Hakim je prišel do njega, mu snel zasilno obvezo, vzel fedaiju deščico iz rok in ob njej naravnal in pričvrstil nalomljeni ud.

Medtem ko je desetnik škripal z zobmi od bolečine, je Grk dejal fedaijem: "Težnja po soskladju je v človeškem telesu tako močna, da se posamezni deli polomljenega uda s hrepenenjem spet združijo in zarastejo. Moč te strasti po vzpostavitvi celote je tolikšna, da se celo napačno zloženi deli spojijo med seboj. Veščina dobrega zdravnika je prav v tem, da se, poznavajoč pravi ustroj telesa, izogne taki nepravilnosti in posamezne dele pokvarjenega uda prirodi primerno sestavi."

Ko je končal z izmailskimi ranjenci, je bil do smrti utrujen. Videl je, koliko ranjenih Turkov je še čakalo nanj, in je poslal Ibn Tahirja vprašat k Abu Aliju, kaj naj stori z njimi. Na tihem je upal, da jih bo lahko bolj na kratko opravil, teže ranjene morda celo "pozdravil" s kakšnim zanesljivim strupom.

Ibn Tahir je naletel na Abu Soraka in ta je šel povprašat vélikega daija.

Ukaz je bil:

"Turke je treba skrbno negovati, kot da so prijatelji. Potrebni so nam za talce."

Zdravnik je zaklel in se vnovič vrgel na posel. Zdaj ni več bodril stokajočih s spodbudnimi besedami, pa tudi fedaijem ni več razlagal. Manjša dela je prepustil pomočnikom; od fedaijev se je za najspretnejšega izkazal Obeida.

Šele pozno popoldne je bil z obvezovanjem in naravnavanjem udov gotov. Dal je svojim pomočnikom potrebne ukaze, sam pa je odšel, da poišče poglavarje.

Medtem so se poglavarji v zborovalnici pri pojedini in vinu pogovarjali o dejanjih današnjega dne. Ugibali so, kaj bo ukrenil vrhovni poglavar in kakšne koristi jim utegne prinesti današnja zmaga. Vse je hvalilo Abdul Malika, ki je tako odlično izvršil dodeljeno mu nalogo.

Razpoloženje je doseglo višek, ko se je v dvorani prikazal Hasan z vélikima daijema. Njegov obraz je sijal od zadovoljstva, in ko se je pozdravljal s posameznimi poglavarji, so mu lica podrgetavala od veselega nasmeška.

"Odlične pomočnike imam v vas," je dejal, ko so posedli okrog krožnikov in vrčev. Posebej je pohvalil Abu Alija, ki je vodil celo podjetje. Potem se je obrnil k Abdul Maliku in ga povprašal, kako je opravil pri Mucuferju s haremi. Priznal je njegov uspešni posežek v boj in se mu zanj zahvalil. Pohvalil je tudi Abu Soraka, ki je poveljeval fedaijem in tako točno izvršil njegov ukaz. Potem je pogledal stotnika Minučeherja. Obraz mu je spreletel hudomušen nasmešek.

Minučeher se ni udeleževal pogovorov. Ozlovoljen je bil, da je moral držati roke križem, ko so si drugi pridobivali bojnih lovorik. Mrko je gledal predse, jedel malo in mnogo pil. Njegovo orjaško telo je vzdrgetalo, ko ga je zadel Hasanov nasmejani pogled.

"Dva sta med nami," je dejal Hasan in glas se mu je rahlo stresal od pritajene hudomušnosti, "ki sta danes zaslužila za svojo žrtev najvišje priznanje. Za pravega vojaka je najvišja čast, če se more pomeriti s sovražnikom. Pa ne samo najvišja čast, marveč tudi največje veselje. Kdor je iz višjih razlogov prisiljen, da se tej časti in temu veselju odreče, je s tem dokazal, da je cel mož. On zasluži odločno spoštovanje."

Pogledal je po začudenih obrazih okrog sebe. Potem je resnobno nadaljeval:

"Dva sta med nami, sem dejal, ki sta se morala danes odreči tej časti in temu veselju, čeprav sta po svojem srcu vojščaka. To sva jaz in Minučeher. Razlogi, zakaj sva to morala storiti, so jasni. Jaz imam zadoščenje, da ste se vi, ki ste se udeležili boja, odlično izkazali. Minučeherja je doletela čast, da sem ga imenoval za emirja in poveljnika nad vsemi posadkami izmailskih gradov."

Dvignil se je in stopil k Minučeherju, ki je ves rdeč od presenečenja in zadrege vstal.

"Izvoliš se šaliti, Seiduna," je zajecljal.

"Nikakor ne, moj dragi," je odvrnil Hasan in ga objel. "Ukaz je podpisan in Abu Ali ti ga bo izročil."

Odobravajoče mrmranje je završalo med poglavarji.

"Poleg tega ti bo pripadel enak delež plena kakor ostalim poglavarjem," je dodal. "Da, o razdelitvi plena bomo zdaj rešetali."

Abu Ali je pojasnil, koliko živali in orožja, koliko denarja in drugih vrednot jim je bilo zjutraj padlo v roke.

"Minučeher in vsak izmed poglavarjev, ki so se udeležili boja, prejme po enega konja in po eno bojno opremo," je odločeval Hasan. "Poleg tega mu pripade še deset zlatnikov. Prav tako dobe Mucuferjevi ljudje vsak po deset zlatnikov, častniki in desetniki pa še opremo povrhu. Mucuferju pošljemo deset konj in deset velblodov ter dvesto zlatnikov v zahvalo, da nam je poslal pomoč. Rodbine padlih prejmejo po petdeset zlatnikov. Ostali plen bomo razdelili med naše moštvo. Fedaiji ne prejmejo ničesar, zakaj zanje pomeni milost, da so se smeli danes boriti."

Ko so tako razdelili plen, je dejal Hasan:

"Kujmo železo, dokler je vroče. Vest o porazu turških predstraž bo šla kakor veter skozi Iran. Dvignila bo pogum naših sovernikov in prijateljev in utrdila omahljivce. Mnogi, ki so na tihem odobravali naše početje, bodo zdaj ohrabreni, da se odkrito odločijo za nas. Naši v obleganih utrdbah bodo spodbodeni k vztrajnosti. Naši sovražniki pa bodo prisiljeni resno računati z nami in nekaterim bo zatrepetalo srce v izdajalskih prsih."

Mislil je pri tem na vélikega vezirja in poglavarji so prikimali v znak, da so razumeli.

"Zdaj, po zmagi, lahko računamo z velikim dotokom novih vernikov," je nadaljeval. "Vse rudbarsko okrožje nam je prijazno in očetje bodo pošiljali svoje sinove na grad, da se uvrstijo med borce za izmailstvo. Ti, Abu Soraka, jih boš sprejemal in izbiral, kakor si to delal doslej. Najmlajši in najkrepkejši, ki so bistrega duha, naj postanejo fedaiji. Toda pogoj ostane, da so neoženjeni in da niso živeli razuzdano. Skratka, ne smejo poznati ženske in njenih sladkosti. Vsi ostali, ki so sposobni za boj, naj se uvrstijo med prostake. Izpopolnili bomo stara pravila in dodali nove odredbe. Kdor je bil pred bitko na gradu, bo deležen nekih prednosti. Tiste, ki so se odlikovali, bomo povišali v službi. Točno bodo določeni stopnja, področje, pravice in dolžnosti slehernega posameznika. Napisali bomo strožje zakone. Vsakdo mora biti vojak in vernik obenem. Vsa posvetna poželenja bomo iztrebili. Danes naj se prvič in zadnjič dovoli vojakom vino, ker so Mucuferjevi ljudje na gradu. Naj spoznajo, da smo mi gospodarji tistega, kar je in kar ni dovoljeno. Poslej bodo nevedé delali za nas. Da, pridobivanje novih pristašev bodi odslej ena od naših prvih skrbi. Kakor čebelji roj bomo izpustili fedaije v deželo, da bodo govorili in pričali za nas. Tudi ujetnike bomo obdelovali. Zato naj skrbijo zanje. Sultanova vojska se nam približuje in morda ne bo več dolgo, da nas bo obkolila. Zato so nam potrebni ljudje, ki se v njej spoznajo. Med moštvo pojdejo, da zanesejo vanj našo vero in našo gorečnost. Tako moramo skušati zrahljati njene temelje in ostalo se bo odmotavalo samo od sebe."

Abdul Maliku je dal ukaz, naj si izbere zadostno število mož in naj udari z njimi prihodnje jutro zarana proti utrdbi Rudbar, da prežene turško predstražo, če bi bila še tam. Potem naj preleti s četo vse okrožje do Kazvina in do Raija ter ga otrebi ostankov sovražnika. Nakar naj pošlje oglednike sultanovi vojski naproti.

Nato se je poslovil od poglavarjev, pomignil vélikima daijema in odšel z njima v svoje prostore.

* * *

Ves ta čas so alamutski in Mucuferjevi ljudje glasno in s smehom praznovali današnjo zmago. Na spodnji in srednji terasi so v naglici zakurili ognje, nad katerimi so na ražnjih cvrli debele vole in tolste janjce. Čepeli so okrog njih ali pa sedeli na spodvitih nogah in nestrpno čakali na pečenko. Prijeten vonj po cvrtju je dražil nosnice. Da bi za silo utolažili prebujeni tek, so drobili pogačo in jo moleli pod ražnje, da se je kapljajoča mast ocejala nanjo in se vanjo vpijala. Hrupno so se pogovarjali o svojih jutranjih dejanjih, drug drugega so skušali prekositi in preimenitniti, bahali so se z resničnimi in namišljenimi junaštvi ter pretiravali število ubitih sovražnikov. Prišlo je do zmerjanja in do prepirov. Kadar je bil kakšen janjec ali vol pečen, so navalili z noži nanj. Vsakdo je hotel dobiti najboljši delež. Začeli so si groziti s pestmi in celo z orožjem. Desetniki so imeli polne roke dela, da so jih krotili. Končno so le uvideli, da bo pečenke za vse dovolj in da se zato ne izplača puliti se zanjo.

Na osličih so tedaj pripeljali med vojake velike mehove. Skupine po deset in deset so prejele globoke vrče in vanje so jim desetniki začeli točiti vino.

"Kdo nam je dovolil piti vino?" so spraševali.

"Seiduna," so odgovarjali desetniki. "On je poglavar izmailcev in novi prerok."

"Ali sme dovoliti, kar je bil Prerok prepovedal?"

"Seveda sme. Alah mu je dal oblast, da daje zapovedi in prepovedi. Tudi ključ mu je izročil, ki odpira vrata v raj."

Nevajeni vina so se vojaki kmalu opili. Vzklikali so vrhovnemu poglavarju in izmailstvu, rešetali so in se prepirali o njem in njegovem nauku in vpraševali alamutske ljudi za pojasnila. Mnogi so sklenili, da bodo prešli, ko bodo odslužili pri Mucuferju, k Hasanu na grad.

Fedaiji so se zbrali na strehi šolskega poslopja in opazovali hrupno vrvenje pod sabo. Spekli so si janjca, in ko so se nasitili, so nadaljevali svoje pomenke o današnjem dnevu. Vina niso pili. Čutili so, da so izbrana četa. Nehoté jih je obšel prezir do moštva, ki je divje rajalo okrog ognjev. Tisti, ki so pomagali zdravniku pri obvezovanju ranjencev, so pripovedovali, ko so se vrnili, o svojih vtisih. Ugrabitev zastave pa je še dolgo ostala središče pogovora in rešetanja.

DEVETO POGLAVJE

Isti čas, ko se je alamutska vojska borila s sultanovimi predstražami, je v vrtovih za gradom zavrelo kakor v mravljišču.

Ob prvem svitu je bil Adi prepeljal Apamo k deklicam. Starka je bila besna, ko je videla, da še vse spijo. Pograbila je za tolkalo in začela divje razbijati po pokrivači.

Deklice so vse prestrašene pohitele iz svojih spalnic. Toča psovk jih je sprejela.

"Lene opice! Vsak čas bo prišel Seiduna, ve se pa valjate po posteljah, kot da bi bil svetek. Vas in mene bo dal ob glavo, če vas tako zaloti."

Hitro so se napravile. Grozničava čustva so jih spreletavala ob vesti, da bo njihov gospodar obiskal vrtove. Apama in Mirjam sta jim odkazali delo. Z vnemo so se spravile nanj.

Apama je letala med njimi kakor obsedena.

"Ko bi jim smela povedati, kaj jih čaka," je mrmrala tako na glas, da so jo slišale najbližje. Zanesla je mednje pravo zmedo in Mirjam se je morala pošteno truditi, da je obdržala red.

Hasan je poslal z gradu pergament, barve, sveče in vse, kar je bilo potrebno za izdelavo svetilk. Apama je objasnila Fatimi, kaj je treba narediti. Fatima se je takoj lotila poizkusa in prav kmalu je bil prvi lampijon gotov. Napravila je temo in prižgala svečo v svetilki.

Deklice so zavrisnile od veselja.

"Gosi neumne! Ne tratite časa z zijanjem, marveč delajte!" jih je zmerjala Apama.

Fatima je takoj razdelila delo. Ene so prenašale njene vzorce na pergament, druge so mešale barve, tretje so z njimi slikale stene luči, četrte so rezale in pete so zlepljale posamezne dele. Tako izgotovljene lampijone so nosile k ribniku, da bi se na soncu posušili. Njihovo število je vidno raslo.

Ves ta čas so se pogovarjale o prihodu Seiduna.

"Predstavljam si, da bo prišel kakor kralj," je menila Džada. "Ves bo v zlatu in škrlatu."

"Kakor prerok bo prišel," ji je oporekala Halima.

"Prav tebi je to povedal," jo je dražila Džada.

Halimi je bilo na koncu jezika, da bi izdala, kar sta ji bila zaupala Mirjam in Adi. Toda končno se je le premagala. Apama je bila v bližini in bi jo utegnila izprašati.

"Mohamed je bil prerok in kralj obenem," je dejala Fatima.

"O Seidunu govorite?" je vprašala Apama, ki je prišla mimo. Škodoželjno se je zarežala.

"Nekatere od vas boste morda še nocoj ob glavo," je pristavila. "Zvečer boste namreč dobile še drug obisk in tista, ki bo izdala, kdo ste in kje ste, bo takoj obglavljena. Katera od vas pa ima toliko soli v glavi, da tega ne bo izblebetala?!" Prestrašene so se ozrle v Mirjam.

"Apama ima prav," jim je ta objasnila. "Seiduna je dal narediti te vrtove po zgledu pravega raja. Od zdaj za naprej se boste morale vesti tako, kot da ste zares v nebesih. Ve niste več navadne deklice, marveč hurije. V to se morate vživeti, in če se boste potrudile, ne bo tako težko. Tista pa, ki bi se proti obiskovalcem izdala, bi morala takoj umreti."

"Jaz sploh ne bom odprla ust," je dejala Sara. "Tako se mi ne bo treba bati, da bi se zagovorila."

"Na vse, kar te bodo vprašali, boš morala točno odgovoriti," jo je zavrnila Apama.

Halima je brizgnila v jok.

"Jaz se bom skrila, da me nihče ne bo videl."

"Samo poizkusi!" se je zadrla Apama. "Na natezalnico te bomo razpeli."

Deklice je zagrabil strah. Molčale so in pridno delale.

"Ah, kaj," je končno menila Fatima. "Kar bo, bo. Bila sem v haremu in tam je bilo treba neprestano glumiti in se potvarjati. Moški, posebno dokler so mladi, niso nikake bakle. Prav lahko jih preslepiš. Igrati v teh vrtovih hurije tudi ne bo pretežko."

"Nekaj se mi zdaj sanja," je dejala Sulejka. "Morda smo se prav zaradi tega morale učiti prav tista mesta v Koranu, ki govore o raju in življenju v njem. Kaj pravite k temu?"

Mirjam se je nasmehnila. Sama se doslej ni bila domislila te podrobnosti. Zdaj se je morala ponovno prepričati, kako dobro je bil Hasan premislil sleherno malenkost.

"Resnično, strašni sanjač iz pekla," si je rekla.

"Prav imaš, Sulejka. Kar tisto ponavljajmo, kar vemo iz Korana," je dejala Zajnab.

"Dekleta! Saj imate vendar nekaj domišljije!" jih je bodrila Fatima. "Predstavljajte si, da ste v raju, in vse ostalo bo prišlo samo po sebi."

"Čim bolj boste prirodne, tem laže boste uspele," jih je učila Mirjam. "V ničemer ne pretiravajte, delajte se, kot da je najbolj samo po sebi umevno, da ste hurije. Zato o tem sploh ne govorite, razen če ste vprašane."

Halima se je bila medtem pomirila. Stara radovednost jo je gnala, da je vprašala:

"Zakaj pa hoče Seiduna, da bi se pretvarjale, kot da smo v raju?"

"Zato," jo je nahrulila Apama, "da bi se take male opice naučile brzdati svoj jezik."

Moad in Mustafa sta se vrnila s polnimi torbami jerebov, prepelic, vodnih ptic in rib. Apama je odšla s svojimi pomočniki v kuhinjo, da bi jih otrebila in pripravila.

Deklice so se oddahnile.

Halimo je dalje mučila radovednost.

"Kakšni bodo obiskovalci, ki jim bomo morale reči, da smo hurije?"

Smeh je sprejel njeno vprašanje.

"Najprej jim tega ne boste smele reči," jo je hudomušno pokarala Mirjam, "ker bo moralo biti to itak samo po sebi umevno. Drugič pa nas bo zato obiskal Seiduna, da nam dá točna navodila. Da pa si ne boš preveč belila glave, ti izdam svojo misel o teh obiskovalcih. Utegnili bodo biti lepi mladeniči."

Halima je zardela kakor mak. Vse so jo pogledale. Povesila je oči in udarila z nogo ob tla:

"Mene že ne bo zraven."

"Morala boš," je strogo rekla Mirjam.

Halima je vnovič zacepetala z nogo.

"Ne bo me."

"Halima?!"

Mirjam je zardela od jeze.

"Torej se hočeš postaviti po robu ukazu Seiduna?"

Halima je molčala in stiskala ustnice. Naposled se je otajala.

"A kaj bo potem?" je krotko vprašala.

Mirjam se je posmejala.

"To boš videla."

Deklice so jo začele dražiti.

"Poljubljati se boš morala z njimi," je dejala Fatima.

"In vse tisto početi, kar si se naučila pri Apami," je dodala Sara.

"Nekaj vama bom vrgla v glavo, če mi ne bosta dali miru," jima je tedaj zagrozila.

"Delajte, delajte!" jih je opozarjala Mirjam. "Ne izgubljajte časa s čenčanjem."

Sara je v kotu lepila in sešivala lampijone. Halima se je zatekla k njej. Zadnji čas sta se zopet spoprijateljili, toda na novi podlagi, kot bi dejala Halima. Fatima ji je bila izrezljala kocke iz trdega lesa in Halimo je prevzela prava strast za vadljanjem. Pri tem ji je Sara postala verna tovarišica. Igrali pa sta se za najrazličnejše stvari: za orehe, banane, pomaranče, sladkorčke, za poljube, vpraševali sta, katera katero ljubi. Če je Halimo katera povabila, naj prebije opoldanski počitek pri njej, je potegnila kocke izza hlačnega pasu in jih vrgla, da bi povprašala, kaj naj stori.

Tudi zdaj jih je vzela in pozvala Saro, naj vadlja z njo. Skrili sta se za razpostavljene omote pergamenta. Sara si je bila prihranila nekaj orehov. Te je stavila, če bo izgubila. Če pa bi dobila, bi ji morala dati Halima vsakikrat po en poljub. Sara je kmalu zaigrala orehe. Zdaj bi se morala pustiti potegniti za uho, če bi izgubila.

Halima je zmerom dobivala.

"Štirikrat te bom že lahko potegnila za uho," se je škodoželjno veselila.

Sara ji je začela gledati pod prste.

"Zakaj pa pokukaš prej v kocke, preden jih vržeš?" jo je vprašala.

"Tako sem navajena."

Sara je predlagala, da bi povprašali kocke, katera bo dobila lepšega fanta.

Halima je zadela višjo številko.

"Ti goljufaš, Halima. Videla sem, kako si naravnala kocke na roki, da si dobila višjo številko. Potem si jih kar pritisnila ob tla. Ali igraj tako kot jaz ali pa se ne pojdem več s tabo."

Halima je poizkusila in izgubila.

Sara se je posmehnila.

"Si videla? Če ne goljufaš, pa izgubljaš."

"Tako se res ne grem več," je dejala Halima. "Nobenega veselja nimam, če ne dobim."

"Tako torej? Kaj pa, če bi jaz goljufala?"

"Ti pa tega ne smeš."

"Ta je res dobra! Torej ti lahko goljufaš, kolikor hočeš, jaz pa bi morala biti še vesela, da sem tvoj tepček?"

Mirjam se jima je približala.

"Kaj imata spet med sabo?"

Sara je hitro pokrila kocke s kolenom.

"Prepirali sva se, kako bi se dalo to najbolje zlepiti."

Mirjam je z nogo odmaknila koleno.

"A kaj je tu spodaj?"

Zagledala je kocke in se razjezila.

"Tako torej! Vsak čas bo prišel Seiduna v vrtove, vedve pa tu mirno vadljata. Le vadljajta, le! Zvečer bosta zavadljali glavo!"

Ostro je pogledala Halimo.

"To so tvoje kocke, Halima. Nepoboljšljiva grešnica si. Kaj naj storim s teboj?"

Pobrala je kocke in odšla z njimi.

"Za sedaj naj bo samo to," je dejala.

Halimi so navrele solze v oči. Kljubovalno se je nasmehnila in rekla:

"Saj mi ni nič za kocke, če mi ne pustiš dobivati. Kriva si pa ti, ker si se kregala."

Nadaljevali sta z delom.

"Lepo bo pa le," je menila Sara, "če bodo naši obiskovalci verjeli, da smo hurije. To se bodo v nas zaljubili, kaj misliš?"

Halima je takoj poprijela.

"Škoda, da nimava več kock. Lahko bi povprašali, v katero se bodo najbolj zaljubili."

"Ti bi spet goljufala. Prav je, da jih je Mirjam vzela. Jaz pa le vem, katero od naju bodo rajši imeli."

"Ti misliš, da tebe. Še na misel jim ne bo prišlo."

"Kaj pa ti veš, kako se moški ljubi, ti nedolžna opica! V kot se boš skrila in nihče te sploh opazil ne bo."

Halimi so privrele solze v oči.

"Povedala jim bom, kakšna si," je dejala.

"Kar poizkusi. Smeh jih bo lomil."

"Le počakaj! Izdala bom, da si zaljubljena vame in da mi ne daš miru."

Sari so se zabliskale oči.

"Ti?!"

Halima se je dvignila.

"Res pa je le!"

Zasmejala se je, si obrisala solze in odšla k novi skupini.

Deklice so bile sčasoma premagale strah pred nevarno nalogo, ki jih je čakala. Vesel smeh se je mešal s škrtanjem škarij in nožev.

"Zvečer, ko bo vse razsvetljeno, se nam bo zdelo, da smo zares v raju," je menila Sulejka. "Jaz se nič več ne bojim. Vse bomo v tančicah, pele in plesale bomo kakor resnične hurije."

"Da, tebi bo lahko, ki si lepa in znaš plesati," je zavzdihnila Safija.

"Vse ste lepe in vse znate plesati," je dejala Mirjam.

"Bo vsaj izprememba v tej enoličnosti," je rekla Fatima. "In me bomo vendar za nekaj porabne. Škoda bi bilo sicer toliko truda in učenja."

"Ali bi nas Seiduna zares dal obglaviti, če bi se izdale?" je še zmerom skrbelo Džado.

"O tem ni dvoma," je dejala Mirjam. "Kar je rekel, bo tudi storil. Zato ne bodite lahkomiselne. Prej premislite, preden kaj zinete."

"Ne vem, mene ni kar nič strah," je menila Fatima.

"Pa če bi se le kateri zareklo?" je vprašala Safija.

"To bi morala druga takoj popraviti," je pojasnila Fatima.

"Kako popraviti?"

"Da bi na primer obrnila stvar na smešno ali pa kako drugače zasukala pomen."

"Jaz bi hotela biti poleg tebe," je dejala Džada.

"Jaz tudi. Jaz tudi."

Vse so izrazile isto željo.

Fatima se je nasmehnila ob tolikšnem zaupanju.

"Le ne preveč strahu, dekleta. Kadar človek nekaj mora, tisto tudi stori. Občutek imam, da pojde vse po sreči."

Celi kupi lampijonov so bili že izgotovljeni.

"Vidite, da pojde, če hočete," jih je pohvalila Mirjam. "Zdaj pa za mano; nekaj vam bom pokazala."

Peljala jih je do sobe, ki je bila zmerom skrbno zaklenjena. Odklenila jo je. Deklicam so se razširile oči od začudenja.

Celo skladovnico blaga so zagledale pred seboj. Obleke iz svile in brokata, plašči, obšiti s soboljevino, tančice, prekrasno vezene sandale. Vse, kar so najizbranejšega premogli bazarji v Samarkandu in Buhari, v Kabulu in Isfahanu, v Bagdadu in Basri, je bilo nakopičeno v tem tesnem prostoru. Zlati in srebrni diademi z vdelanimi dragulji, biserne ogrlice, zlate zapestnice in sponke, vse posute z žlahtnimi kamni, krasni izdelki iz turkiza, uhani z diamanti in safirji, dragocene verižice, vsega je bilo tu na pretek.

Deklice so kar zijale.

"Čigavo je vse to?" je vprašala Halima.

"Vse to je last Seiduna," je dejala Mirjam.

"Zares, bogat je Naš gospod."

"Bolj od sultana in kalifa."

"Vse to je namenjeno v vašo uporabo," je pojasnjevala Mirjam. "Vsaka si bo vzela, kar ji bo najbolje pristajalo, in shranila v svoji spalnici."

Velela je deklicam, naj si začno pomerjati svilene halje in tančice. Ogrinjala jim je plašče iz težkega brokata okrog ramen, jim natikala prstane, zapestnice, sponke in uhane, podarjala jim je prsnike in sandale in jim obešala ogrlice. Vsaki je izročila umetelno izdelano kovinsko ogledalce in skrinjico z ambro in dišavami. Poskušala jim je diademe, trakove, male turbane in različna druga pokrivala.

Deklice so plavale v razkošju. Vsaka se je zdela sama sebi podobna pravljični kraljični.

"To si pa res ne bo težko misliti, da smo hurije!" je vzkliknila Halima. Lica so ji žarela od razburjenja.

"Ali vam nisem rekla?" je dejala Fatima. "Naposled sploh ne bomo verjele, da smo navadne deklice."

Halima se je ogrnila v lahno tančico. Nadela si je še plašč in ga potem spustila z ramen, kot je videla Mirjam, ko se je bila tisto noč vrnila od Seiduna.

"Joj, kako je lepa!" je vzkliknila Sara.

Halima je zardela.

"Ko bodo prišli obiskovalci, tedaj vendar ne bomo tako oblečene?" je vprašala.

"Tepček! Zakaj si pa zdaj pomerjate?" se je posmejala Mirjam.

"Sram me bo."

Vsaka je vzela svoje bogastvo in ga odnesla v svojo spalnico.

Nenadoma je zatrobil rog.

Apama je pridrvela iz kuhinje.

"Hitro, hitro! Da ste mi vse nared. Seiduna prihaja."

* * *

Hasan je imel medtem v svoji sobi z vélikima daijema daljnosežen pomenek. Prižgal je nekaj svetilk in zagrnil okna s pregrinjali. Skopljenec je prinesel velik vrč vina. Možje so se zavalili na blazine in vrč je krožil od ust do ust.

Hasan je začel:

"Velel sem te poklicati iz Rudbarja, Buzruk Umid moj, da bi tebe in Abu Alija seznanil s svojo oporoko. Želel sem, da bi bil tudi Husein Alkeini poleg. Toda dogodki so me prehiteli in Kuzistan je predaleč, da bi mogel poslati ponj. Gre namreč za načelo nasledstva v naši ustanovi."

Abu Ali se je posmejal.

"Govoriš, kot da bi se hotel že jutri posloviti od tega sveta. Kam se ti mudi z oporoko? Morda bova jaz in Buzruk Umid pred tabo zagrizla v travo."

"Omenil si Huseina Alkeinija," je pripomnil Buzruk Umid, "toda kaj pa je s tvojim sinom Hoseinom, da si pozabil nanj? On je vendar tvoj naravni dedič."

Hasan je planil na noge, kot da ga je pičila kača. Začel je letati po sobi in je na glas vpil:

"Ne spominjaj me tega zagovednega teleta! Moja ustanova temelji na razumu, ne pa na bedastih predsodkih! Sin! Sin! Kakšen sin neki? Mar naj poženem to svojo krasno zamisel k vragu s tem, da jo zapustim bedaku, ki ga je zabaven slučaj naredil za mojega sina? Tu se že rajši ravnam po zgledu rimske Cerkve, ki si postavlja na čelo samo najsposobnejše. Vladavine, ki se opirajo na kri in rod, gredo kmalu rakovo pot. Rimska ustanova pa traja že tisoč let! Sinovi? Bratje? Po duhu ste mi vsi sinovi in bratje. Duh pa je, ki je bil spočetnik moje zamisli."

Vélika daija sta se skoraj prestrašila.

"Če bi bil vedel, da te bom s svojo opazko tako razburil, bi bil gotovo molčal," je dejal Buzruk Umid. "Toda kje sem si mislil, da so tvoji nazori glede krvi in nasledstva tako…, no, tako svojevrstni."

Hasan se je nasmehnil. Malce ga je bilo sram, da je bil tako vzrojil.

"Tudi jaz sem še nekaj polagal na krvne vezi, ko sem se vrnil iz Egipta," je odvrnil, nekako opravičujoč se. "Privedli so mi sina, ki je bil lep in močan, da ga je bilo veselje pogledati. – 'Svojo mladost boš gledal v njem,' sem si rekel. Vzel sem ga v svojo hišo in…, kako naj vama dam razumeti svoje razočaranje? Kje je bila ona strast po spoznavanju resnice, kje je bil oni klic navzgor, ki sta pretresla mojo dušo, ko sem bil v njegovih letih?! Niti sence nisem zasledil v njem. Za uvod sem mu rekel: 'Koran je knjiga s sedmimi pečati.' Odvrnil mi je: 'Meni ni, da bi jo odpečatil.' – 'Toda ali te ne mika, da bi razkril skrivnost, ki je le malokomu znana?' – 'Ne, prav nič me ne mika.' - Ta brezbrižnost mi je bila nerazumljiva. Da bi ga ganil, sem mu pripovedoval svoje mladostne borbe. 'In kaj imaš zdaj od tega, da si se toliko pehal?' To je bil ves vtis, ki ga je očetova izpoved naredila na sina. Da bi ga porazil, da bi ga vrgel iz njegovega miru, sem sklenil, da mu zaupam našo poslednjo skrivnost. 'Ali veš, kaj uči naš nauk kot najvišje spoznanje?' sem mu zaklical. 'Nič ni resnično, vse je dovoljeno.' Zamahnil je z roko. 'S takimi stvarmi sem se ukvarjal, ko mi je bilo štirinajst let.' Spoznanje, ki sem se ga trudil jaz doumeti vse življenje, za katerega poslednjo potrditev sem tvegal vse nevarnosti, obiskal vse šole, preučil vse modrijane, to spoznanje je on doumel in z njim opravil s svojim štirinajstim letom. 'Nemara je bil že rojen tako moder?' sem se vprašal. Toda razumel ni niti najpreprostejših nalog znanosti. Ogorčen sem bil nad tolikšno topostjo. Izročil sem ga Huseinu Alkeiniju, da mu služi kot prostak."

Vélika daija sta se spogledala. Buzruk Umid je pri tem pomislil na svojega sina Mohameda, ki ga je nežno ljubil. Ali ga ni hotel poslati Hasanu v šolo, da bi postal fedai? Zagomazelo mu je po hrbtu.

Abu Ali je vprašal:

"Prej si dejal, Ibn Saba, da temelji naša ustanova na razumu. Kaj si pravzaprav mislil s tem?"

Hasan je sklenil roke na hrbtu in začel hoditi počasi gori in doli.

"Zamisel moje vladavine ni povsem nova," je dejal. "Pred devetdesetimi leti je nekaj podobnega poizkusil v Kairu kalif Hakim Prvi, ki se je proglasil za učlovečenega boga. Toda ta samovoljna imenitnost mu je očitno stopila v glavo. V možganih se mu je zmešalo, da je naposled sam verjel v svoj božanski izvor. Zato so nam pa njegovi daiji zapustili tem dragocenejše izročilo. Mislim namreč na naš vrhovni izrek, ki je služil že Hakimu pri njegovem dejanju in nehanju."

"Ali se ti ne zdi, Ibn Saba," je menil Abu Ali, "da je to naše načelo, odkar je toliko ljudi doznalo zanj, precej izgubilo na svoji vrednosti?"

"V modrosti, da ni nič resnično in da je vse dovoljeno, tiči neka čudna dvoreznost, kot sem vama bil pravkar pokazal na žalostnem primeru s svojim sinom. Tistemu namreč, ki mu ni po prirodi namenjena, pomeni samo skupek praznih besed. Kdor pa je rojen zanjo, temu lahko postane zvezda vodnica v njegovem življenju. Karmati in Druzi, iz katerih je izšel tudi Hakim Prvi, so poznali devetero stopenj, skozi katere so se morali preboriti njihovi učenci. Njihovi daiji so snubili pristaše s pripovedkami o Alijevi rodbini in Mahdijevem prihodu. Večina tako pridobljenih se je zadovoljila s temi preprostimi bajkami. Stremljivejši so izpraševali dalje in njim se je tolmačil Koran kot neka čudežna prispodoba za velike skrivnosti. Kdor še ni bil zadovoljen, temu je učitelj omajal vero v Koran in v islam sploh. Če je hotel kdo še dalje, je izvedel, da so si vere po svoji pravilnosti ali nepravilnosti enake. Dokler ni končno nekaj redkih izbrancev bilo zrelih, da se jim posreduje najvišje načelo, ki temelji v zanikovanju vseh naukov in izročil. Ta stopnja zahteva od moža najvišjo hrabrost in največjo moč. Zakaj namenjeno mu je, da bo prebil vse svoje življenje brez trdnih tal pod nogami in brez sleherne opore. Zatorej se ni bati, da bi to načelo izgubilo na učinkovitosti, če so mnogi izvedeli zanj. Večina ga itak nikoli ne bo doumela."

"Zdaj mi je jasno," je dejal Abu Ali. "Prej si rekel, da si naju poklical zavoljo oporoke in zavoljo nasledstva. Kaj te je nagnilo k temu, da si začel misliti na to dvoje? Saj si vendar še zdrav in krepak."

Hasan se je posmejal. Še zmerom je meril sobo s počasnimi koraki. Vélika daija sta ga pozorno spremljala z očmi.

"Človek ne ve, kaj mu prinese jutrišnji dan," je odvrnil. "Oporoka, ki jo mislim zapustiti, je take vrste, da se mora tisti, ki bo njen izvrševalec, prej dodobra seznaniti z nekimi posebnimi podrobnostmi. In ker sem si vaju in pa Huseina Alkeinija izbral za dediče, hočem danes vsaj vama, ki sta navzoča, razkriti svoj načrt, ki naj postane temelj naše ustanove. Res je, moja zamisel v marsičem temelji na izkušnjah Hakima Prvega in rimske Cerkve. Toda njeno pravo jedro je vendarle povsem moj izum. Slišala bosta."

Legel je k njima in okrog ust mu je zaigral nekakšen otroški nasmeh. Tak nasmeh imajo ljudje, ki vedo, da se utegnejo drugi tistemu, kar bodo povedali, smejati in da jih bodo nemara imeli celo za prismuknjene.

Tako muzajoč se je dejal:

"Ali se spominjata, da je Mohamed obljubil tistim, ki bodo padli, boreč se za islam z mečem v roki, v onstranstvu rajska razkošja? Dejal je, da se bodo sprehajali po livadah in poljih in polegavali ob žuborečih studencih. Rože bodo cvetele okrog njih in vdihavali bodo njihov opojni vonj. Uživali bodo okusne jedi in izbrano sadje. V steklenih paviljonih jim bodo stregle deklice z velikimi črnimi očmi in prekrasnimi udi. Kljub uslugam, ki jih jim bodo izkazovale, si bodo ohranile sramežljivost in večno devištvo. V pozlačenih vrčih jim bodo nudile vino, ki jim pa ne bo šlo v glavo. Dnevi večnosti jim bodo minevali v razkošju in neprestanem uživanjua…"

Vélika daija sta ga pozorno opazovala in si sem ter tja pomežiknila.

"Vse to nama je dobro znano," se je posmejal Abu Ali. "Lahko nama verjameš."

"Prav," je dejal Hasan. "Vidita, zaneseni po teh obljubah, so se borili prvi verniki kakor levi za svojega vodja in njegov nauk. Karkoli jim je ukazal, so z veseljem izpolnili. Pravijo, da so nekateri umirali z nasmehom na ustnicah, gledajoč v duhu onstranska razkošja, ki so jih čakala. Po njegovi smrti sta, žal, vera in to zaupanje v Prerokove obljube splahnela. Gorečnost je ugasnila in verniki so se rajši oprijeli zanesljivejšega načela: Bolje drži ga, kot lovi ga. Zakaj iz onstranstva se ni še nihče povrnil, da bi povedal, če je tam zares vse tako, kot je bil Prerok oznanjal. - Če torej sebe in našo zamisel primerjamo s Prerokom in z islamom, vidimo, kako lahko stališče je imel Mohamed nasproti nam. Zakaj samo taka vera, kot so jo imeli prvi pristaši islama, more delati čudeže. Brez teh pa je ustanova čistega razuma, kot sem si zamislil našo, neostvarljiva. Moj prvi namen je zatorej bil, da si vzgojim pristaše, ki bodo imeli tako vero."

"Lahko si čestitaš, Ibn Saba," je posegel Abu Ali v besedo. "Fedaiji so zjutraj dokazali, da si uspel."

"Dragi moj, misliš, da ne vem, koliko zaostajajo fedaiji za prvimi Mohamedovimi verniki? Rečem ti pa še to, da moram jaz doseči več, veliko več, kot je dosegel on."

Vélika daija sta se smehljaje spogledala.

"Preganjaš naju, kot da si lovski gepard in midva divjad," je pripomnil Buzruk Umid. "Nekam skrivnostno se muzaš in naju že močno skomina izvedeti, kam meriš s temi čudnimi vijugami."

"Moj načrt je velikanski," je povzel Hasan. "Zato potrebujem vernike, ki bodo tako hrepeneli po smrti, da se ne bodo strašili pred ničimer. Naravnost zaljubljeni bodo morali biti v smrt. Hočem, da bodo letali za njo in jo iskali, rotili jo, naj se jih usmili, kot da bi bila trda in neradodarna devica."

Abu Ali in Buzruk Umid sta se na glas zahahljala. Mislila sta si, da ju Hasan po stari navadi vleče in da je zato za njuno čast najbolje, da mu pokažeta, da mu ne verjameta.

Hasan je nemoteno nadaljeval.

"Naša ustanova mora postati tako močna, da bo kljubovala slehernemu sovražniku, in če bo treba, tudi celemu svetua… Postane naj nekakšen vrhovni nadzorni svet na našem planetu. Da bomo mogli to doseči, k temu nam bo pomagala zaljubljenost naših vernikov v smrt. Zakaj s tem, da jih bomo pustili umreti, jim bomo izkazali našo posebno milost. Seveda si načina smrti ne bodo izbrali sami. Vsaka smrt, ki bo od nas dopuščena, nam mora prinesti novo veliko zmago. To je bistvo mojega načrta in obenem oporoka, ki jo hočem danes razgrniti pred vama."

Kljub nasmehu, s katerim je govoril, je zvenel v njegovem glasu čuden zanos. Vélika daija nista vedela, pri čem sta.

"Ne vem, ali je današnja zmaga nad Turki zbudila v tebi prešernost in se zdaj z nama šališ ali…"

Abu Aliju je zastala beseda v grlu.

"No…? Nadaljuj!" se je posmejal Hasan. "Bržkone si prišel do iste misli, ki jo je imel reis Lumbani, ko sem gostačil pri njem v Isfahanu. V srce vama vidim. Mislita si: Znorel je. In vendar, kakšna presenečenja sem vama šele pripravil!"

Abu Ali se je na tihem jezil.

"Naj bo tako ali tako," je nasajeno dejal, "dokler bomo ljudje taki, kakršni smo zdaj, ne bo nihče zaljubljen v smrt, a kamoli, da bi letal za njo. Razen da si ti zmožen ustvariti novega človeka. Vse drugo je šala ali norost."

"Saj to ravno hočem!" je vzkliknil Hasan veselo. "Splaziti se v delavnico samega Alija, in ker je mož star in betežen, prevzeti njegov posel. Pomeriti se v umetnosti z njim, vzeti vnovič ilo v roke. In potem - zares ustvariti novega človeka."

Abu Ali se je nejevoljen obrnil k Buzruk Umidu.

"In potem pravi, da je bil Hakim Prvi blazen!"

Buzruk Umid je pomežiknil Hasanu. Ves čas je bil pozorno poslušal njun dvogovor. Slutil je, da mora skrivati vrhovni poglavar nekaj prav posebnega za bregom.

"Najprej si govoril o svoji oporoki," je dejal, "potem o rajskih razkošjih, ki jih je obljubil Prerok tistim, ki bi padli za njegovo stvar, dalje o vladavini, ki ji ne bo cel svet kos, in zdaj praviš, da hočeš ustvariti takega človeka, ki bo iskreno hrepenel po smrti. Rad bi zdaj slišal, kakšna zveza je med vsemi temi stvarmi."

"Zveza med temi stvarmi je kaj preprosta," je smehljaje odvrnil Hasan. "Kot oporoko vam hočem zapustiti ustanovo, ki je moj izum. Moč te ustanove se bo gradila na ljudeh povsem nove vrste. Njihova posebnost bo blazna želja po smrti in slepa vdanost vrhovnemu poglavarju. To oboje pa bomo dosegli z njihovo popolno vero, kaj vero!, z njihovim popolnim védenjem, da jih čaka po smrti večno uživanje v raju."

"Ta je pa lepa!" se je razjezil Abu Ali. "Prej si nama dejal, da je vera v onstranstvo po Prerokovi smrti splahnela, zdaj pa hočeš sam nanjo graditi moč naše bratovščine. Naj te vrag razume, jaz te ne!"

Hasan se je zahahljal. Veselilo ga je, če je mogel z nečim razjeziti svojega pomagača.

"No, kaj pa misliš, Abu Ali moj," je vprašal, "kaj bi bilo potrebno, da bi v naših pristaših zanetil tako vero v rajska razkošja, da bi naravnost noro želeli umreti, da bi jih bili čimprej deležni?"

"Vrata v raj jim odpri in jim ga pokaži," je srdito odvrnil Abu Ali. "Okušati jim ga daj, saj učiš, da imaš ključ do njega. Potem bom tudi jaz rad poginil."

"Vendar sem vaju privedel tja, kamor sem želel!" je vzkliknil Hasan in planil na noge. "Dečka, zdaj pa za mano! Pokazal vama bom ključ, ki odklepa rajska vrata."

Skočil je k steni, kot da mu je dvajset let, in odgrnil preprogo, ki je skrivala dohod na vrh stolpa.

"Pojdimo!" ju je pozval in ju popeljal na vrhnjo ploščad.

Vélika daija sta se za njegovim hrbtom spogledala. Abu Ali je pokazal s prstom na čelo in vprašujoče pomežiknil. Buzruk Umid je dal z roko znamenje, naj potrpi.

Stopili so na teraso. Tudi Abu Ali je bil zdaj prvič na njej. Bila je prava zvezdarna. Na tleh je ležala velika tabla. Na njej so bile zarisane poti zemlje in ostalih planetov okoli sonca, gibanje meseca in živalski krog. Manjše table so bile tesno popisane z računi. Na nekaterih so bili začrtani geometrijski liki, krogi, elipse, parabole in hiperbole. Okrog njih so bila razprostrta merila in črtala vseh vrst in velikosti, astrolabiji, šestila in druge trigonometrične priprave. Sredi ploščadi je bila v tla zarisana sončna ura s palico-kazalcem, ki ji je bila lega točno izračunana. Za primer slabega vremena je bila za vse to orodje pripravljena majhna shramba. Poleg nje je stal nekakšen cvetličnjak s steklenim pokrovom, ki je bil zdaj dvignjen. V njem ni raslo drugega kakor nekakšen plevel z visokimi stebelci, ki je močno spominjal na kvišku postavljeno metlo.

Vse to sta si vélika daija na hitrico ogledala. Potem je padel njun pogled na vrh stolpa, ki jim je bil nasproti. Na njem je stal, nepremičen kakor kip, velik črn kijonosec.

Sonce je razgrevalo ploščad, toda z gora je pihal prijeten vetrič, ki je hladil ozračje in prinašal s seboj sveži vonj po snegu.

"Človeku se zdi, kot da bi bil v gorah," je dejal Buzruk Umid in globoko vdihnil hladni zrak.

"Pa ne da bi se ugnezdil tu zgoraj, da bi laže gledal v raj?" se je posmejal Abu Ali. "Ali je nemara to ključ, ki ti odpira nebeška vrata?"

"Pač, s te zvezdarne gledam v raj," je odvrnil Hasan s pomembnim nasmeškom. "Ključ pa, ki odpira vrata vanj, tiči v onemle cvetličnjaku."

Stopil je k njemu in pokazal na rastline, ki so poganjale v njem.

Vélika daija sta prišla za njim. Spogledala sta se in zmajala z glavo.

"Hasan, Hasan," je dejal Abu Ali. "Kdaj nama misliš prizanesti s svojimi norčijami? Pomisli, da smo vsi trije že v letih in da bi se nam spodobila resnoba. Nič ne rečem, vesel dan je danes in majhna potegavščina nikomur ne škoduje. Toda ti naju vlečeš že celo jutro!"

Hasan mu je prodirno pogledal v oči.

"To je ključ, ki odpira vrata v rajska razkošja," je dejal s poudarkom.

"Ta plevel?"

"Da. In s tem je šale konec."

Pokazal je nekaj blazin poleg shrambe in ju pozval, naj sedeta z njim.

"Zel, ki sem vama jo bil pokazal, je indijska konoplja in njen sok skriva v sebi zelo nenavadna svojstva. Kakšne prirode so ta, vama bom zdaj popisal. V Kabulu sem bil nekoč med mnogimi drugimi tudi jaz gost bogatega indijskega kneza. Gostija je trajala vso noč. Ko so se proti jutru gostje razhajali, je knez pridržal nekatere izmed nas in nas peljal v posebno sobo, ki je bila od tal pa do stropa zastrta s preprogami. Nekaj luči je medlo brlelo v kotih, da je bila v prostoru napol tema. 'Nekaj posebnega sem pripravil za vas, prijatelji,' je dejal. 'Ali bi radi gledali pokrajine in tuja mesta, ki jih ni še nihče izmed vas videl? Tja vas popeljem. Glejte! V tejle skrinjici imam zaprto čarobno vozilo iz Tisoč in ene noči.' Odklenil je zlato skrinjico in nam pokazal nekaj kroglic, ki so bile podobne navadnim sladkorčkom. 'Sezite po njih in jih použijte,' nas je pozval. Drug za drugim smo ga ubogali. Ko sem imel kroglico v ustih, sem najprej mislil, da jem sladkor in da se je knez pošalil z nami. Toda ko se je zunanja plast raztopila, sem začutil v ustih grenak okus. • 'Samo da ni to strup,' sem pomislil. In res, nekakšna vrtoglavost se me je hotela lotiti. Nenadoma sem zapazil nekaj zelo čudnega. Barve na stenskih preprogah so postajale vse bolj žive. Zdaj že nisem več mislil na strup. Vsa moja pozornost je bila osredotočena na nenavadni barvni pojav na steni. Kar sem opazil, da so se začenjale tudi slike na preprogah izpreminjati. Še pravkar sem videl, da je sedel črnobrad mož v krogu svojih odalisk. Toda nenadoma je izginil, odaliske so vstale in začele plesati. • 'Saj to je nemogoče, to je vendar slika,' sem si rekel. Ko sem natančneje pogledal, sem videl, da so odaliske sicer zares v plesni kretnji, toda povsem nepremične. 'Pa vendar ne more biti slika,' sem pomislil. Kajti telesa so bila videti plastična in rožnata barva mesa je bila tako živa, da nisem mogel verjeti v prevaro. Pri tem sem popolnoma pozabil, da je okrog mene še nekaj drugih mož. Tako zelo me je privlačeval ta nenavadni pojav na steni. Vedno bolj žive so postajale barve, osebe so se izluščile iz stene in se prizibale na sredo prostora. Tam so plesale in se prekopicavale in zmerom prijetneje mi je postajalo pri duši. – 'Nemara sem jaz tisti čarovnik, ki povzroča vse te spremembe,' mi je nenadoma prišlo na misel. Za poizkušnjo sem v duhu zaukazal svojim predmetom, naj zavzamejo nov položaj. Kot bi trenil, se je moj ukaz izpolnil. Čustvo neizmerne osebne moči me je prevzelo. Zdelo se mi je, da sem veličasten kralj, ki gospodari s prostorom in s stvarmi v njem in ki je neodvisen od časa in od vesoljnega reda. Naravnost začudil sem se, kako da se nisem bil doslej še nikoli zavedel te svoje bajne moči. 'Mar zaostajam v čem za Alahom?' sem govoril pri sebi. Potopil sem se v uživanje te svoje čudežne vsemogočnosti. Kocke, žarko razsvetljene in v najbolj kričečih barvah, čudno telesne in plastične, so se začele kopičiti pred mojimi očmi. Sapa mi je zastajala, ko sem gledal, kako se je iz njih zgradilo mesto, večje in veličastnejše od Kaira, razkošnejše od Bagdada in silnejše od Aleksandrije. Silni minareti so švignili v nebo in kupole, zlate in srebrne, rumene, rdeče in zelene, so se bočile nad strehami. Duša se mi je kopala v veličastju in blaženosti. 'Da, sedaj si zares Alah,' je reklo v meni. Bog! Vladar vsemirja! – Slike pred mano so se začele trgati. Čutil sem, da sem imel za sabo neki višek in da se zdaj vračam v vsakdanjost. Strah pred izgubo tolikšnega razkošja me je obšel. S silo sem se skušal obdržati na prejšnji višini. Toda v udih je bila slabost, barve na slikah so bledele, glava mi je postajala težka in nenadoma sem izgubil zavest… Prebudil sem se z vrtoglavico in z občutjem velikega studa. Priklical sem si v spomin podobe, ki sem jih gledal, in čustva, ki sem jih bil doživljal. Ali sem bdel? Ali nisem sanjal? Nisem mogel določiti. Zavedal sem se vsega, kot da sem bdel. Toda če sem bdel, ali sem mogel videti stvari, ki jih ni? V glavi mi je divje razbijalo. Služabnik mi je prinesel mrzlega mleka. Zdaj šele mi je prišlo na misel, da nisem sam v sobi. Okrog mene so ležali ostali gostje. Težko so hropli in čudna bledota jim je sijala z lic… Uredil sem se in se tiho splazil iz hiše…"

Vélika daija sta ves čas nepremično visela na njegovih ustnicah. Ko se je za trenutek prekinil, ga je vprašal Abu Ali:

"In ali veš, kaj je bilo v tisti kroglici, da je imela tako čudovito moč?"

"Poslušajta," je nadaljeval Hasan. "Isti dan proti večeru me prevzame čuden nemir. Nikjer mi ni bilo obstanka, spraševal sem se, kaj mi pravzaprav manjka, in nenadoma sem se znašel v hiši našega kneza. Gospodar me je sprejel s smehljajem in kakor da me je bil že pričakoval. 'Tudi ostali gostje so tu,' mi je rekel. 'Vsakogar namreč, ki je kdaj použil tako kroglico, žeja, da bi znova in znova doživljal razkošja, ki jih je bil takrat občutil. In če to ponavlja, postane sčasoma suženj tega mamila in mu zapade tako, da bi moral brez njega umreti. Tega bi vas rad obvaroval in zato vam niti ne bom dal novih kroglic niti vam razkril, kaj vsebujejo.' V nekaj dneh se je v meni polegel nemir. Toda znatiželjnost je bila prebujena in zaklel sem se, da moram izvedeti, kakšna snov je tičala v onih kroglicah. Sreča mi je bila naklonjena. Takrat je slovela v Kabulu kot najlepša odaliska neka Apama. Mislim, da sem bil vama že pripovedoval o njej, in nemara utegneta doživeti še veselo presenečenje."

Hasan se je skrivnostno posmejal. Povzel je:

"Bil sem podjeten vročekrvnež in zlepa nisem poznal stvari ali sile, ki bi me bila zadržala, če je v meni vzkipela strast. Knez si je Apamo prilastil, jaz pa sem si pri njem osvojil njeno srce. Sestajala sva se v njegovih vrtovih sredi noči in uživala v prepovedanih objemih razkošje paradiža. Svojega gospodarja je kmalu povsem omrežila. Ko sem ji nekoč zaupal, kakšna radovednost me muči, je izvila iz njega skrivnost. Snov, ki je bila v kroglicah, se imenuje hašiš ali hašaš in se prideluje prav iz te indijske konoplje, ki jo vidita tam v onemle cvetličnjaku."

Tiščali so se shrambe, ki jih je skrivala pred sončno pripeko. Ko je Hasan končal, so vsi trije nekaj časa molčali. Abu Ali je mrščil obrvi in gledal v tla, Buzruk Umid pa je strmel v gorske stene.

Končno je slednji spregovoril:

"Nekaj se mi svita, kaj pravzaprav nameravaš. S sokom iz te rastline hočeš menda v vernikih zanetiti divjo gorečnost, zbuditi v njih strast po ponovnem uživanju in tako zasužnjiti njihovo voljo."

"In iz tega si obetaš kakšnih posebnih koristi?" je zagodrnjal Abu Ali. "S tem, da jim odvzameš ta svoj ašaš ali kakor se mu že pravi, hočeš vplivati na njihovo naravo tako, da bodo letali za smrtjo? Oprosti, to se mi zdijo zgrešeni računi. Pa tudi če bi brez tega mamila ne mogli živeti, ni nikjer zapisano, da bi se žrtvovali, kakor boš ti hotel. Ta poizkusek bi si bil zares pri svojih letih lahko prihranil. Kajti da bi si domišljal, da ti bodo verjeli, da jih je tista tvoja kroglica popeljala v raj, tega ne morem verjeti. Zato se zdaj rajši kot pametni možje pogovorimo, kaj bomo ukrenili zoper veliko sultanovo vojsko, ki se nam z vsakim dnem bolj približuje."

"Podpišem vse, kar si rekel," je dejal Hasan s prevejanim nasmehom. "Spričo moči sovražnika, ki se nam bliža, nam preostane samo dvoje poti: ali da hitro pripravimo karavano in se skušamo rešiti v Afriko, kot nam je bil nasvetoval modri Mucufer, ali pa da se zanesemo na čudež. Kot vesta, sem se bil jaz odločil za slednje. Je pa še zmerom čas, da se premislimo."

"Pri bradi Mohamedovi!" je vzkliknil Abu Ali. "Pri tebi pošten moslem nikoli ne ve, pri čem je. Rad bi videl, da bi govoril enkrat naravnost."

"No, pa bom poizkusil. Ali vama nisem bil prejle dejal, da nimam tu gori samo rajskega ključa, marveč da od tod tudi opazujem, kaj se v raju dogaja? Kaj je na tej strani pod stolpom, vesta. Toda kaj je na oni, ali vaju še ni nič zamikalo, da bi pogledala? Stopita, prosim, do nadzidkov."

Vélika daija sta naglo pohitela do roba terase. Vzpela sta se ob debelih nadzidkih, da sta videla čeznje. Od začudenja jima je zastala beseda v grlu. Pod sabo sta zagledala kakor na velikem zemljevidu prekrasne gaje in vrtove, ki so bili vsi v cvetju. Hudournikova kraka sta jih oklepala v velikem loku. Prekopi so jih sekali in ločili, da so bili kakor otoki obdani od vseh strani od vode. Po njih so se belile s kamenčki posute steze. Sredi cipres so se svetlikali s steklom pokriti paviljoni kakor kristalni gradiči. Okrogli ribniki z živimi vodometi so bili položeni vanje. Okrog enega od njih so tekala drobna bitja, ki so se zdela lahkokrila kakor metulji.

"Čudež, resničen čudež," je končno zašepetal Buzruk Umid.

"Pesnik Tisoč in ene noči bi mu lahko zavidal," mu je pritrdil Abu Ali.

Hasan se je dvignil in se jima približal. Izraz zadoščenja mu je spreletel obraz.

"Mislita si, da sta bila takrat v Kabulu z menoj pri onem knezu," je dejal. "Použila sta kroglico hašiša, doživela z menoj vred vsa ona čudovita razkošja duha, ki sem jih vama bil opisal, in se potem pogreznila v nezavest. Ko bi se potem prebudila, pa se ne bi bila znašla več v onem temnem prostoru, v katerem sta zaspala, marveč v tehle vrtovih, ki so pod vama, obdana od prekrasnih deklic, ki bi vama stregle čisto po načinu, ki je opisan v Koranu. Kaj bi vama prišlo tedaj na misel?"

"Od vraga si, Ibn Saba!" je vzkliknil Abu Ali. "Da sem mlad in neizkušen, pri bradi Alija mučenca, bi mislil zares, da sem zašel v rajske vrtove."

"Toda kdaj in kako si vse to izvršil?" je vprašal Buzruk Umid.

"Deilemski kralji, ki so zgradili Alamut, so postavili temelj tudi tem vrtovom. Poznejši poveljniki gradu so jih zanemarili. Trava in divja gošča sta jih prerasli. Moj prednik, dobri Mehdi, menda sploh ni poznal dohoda do njih. Toda jaz sem slišal nekaj šepetati o njih, in ker je zamisel o uporabi takih vrtov že davno v meni dozorela, sem napel vse sile, da sem se polastil trdnjave. Sam sem potem vse izmeril in preračunal. Naredil sem točen načrt, in ko so prišli skopljenci iz Egipta, sem ga z njimi izvršil. Tako sem si kos za kosom ustvaril ta raj. Vidva sta poleg mene in skopljencev zdaj edina na gradu, ki vesta zanj."

"Ali se ne bojiš, da bi te utegnili skopljenci izdati?" je vprašal Buzruk Umid.

"Ti jih ne poznaš, teh mojih skopljencev," je odvrnil Hasan. "Z nikomer ne govore, razen z mano. Njihov poveljnik, stotnik Ali, mi je slepo vdan. Vsakdo poleg tega ve, da bi ga doletela, če bi kaj izblebetal, smrtna kazen. Jaz se nanje zanesem."

"Ali misliš, da ne bodo žrtve, ki jim je raj namenjen, spregledale tvoje prevare?"

Abu Ali je lokavo ošinil Hasana.

"V ta namen sem si izbral mladeniče, ki še niso okusili ljubezni z žensko. Nihče ni bolj lahkoveren od takega fantiča. Zakaj šele ženska napravi iz moškega celega moža. Ona mu posreduje spoznanje, ob njej postane zrel. Z nedolžnostjo telesa izgubi tudi nedolžnost duše. Zato sili fantiča vse k temu usodnemu dogodku. Zaslepljen od nepoznane strasti je pripravljen verovati v vse, samo da dospe do svojega cilja."

"In kdo so ti mladeniči?"

Hasan se je nasmehnil. Gledal ga je, ne da bi kaj odvrnil.

"Fedaiji?"

"Rekel si."

Hladen molk je nastal vrh stolpa. Vélika daija sta gledala podse v vrtove. Hasan ju je opazoval z nekakšnim pomilovalnim porogom.

"Zakaj se je vama zataknil jezik?" je vprašal. "Davi je padlo šestindvajset naših v boju s sultanovo predstražo. Če se bomo pomerili z jedrom njegove vojske, bomo poginili vsi. A jaz potrebujem nekaj junakov, pred katerimi bodo trepetali kralji in poglavarji vsega sveta. Da vama pokažem, kako se bodo vzgajali taki možje, sem vaju danes poklical. Nocoj bosta z mano prisostvovala poizkusu preobrazbe človeške prirode. Ti, Abu Ali, ki poznaš fedaije, mi imenuj trojico, ki se med seboj kar najbolj razlikujejo po sposobnostih in značaju. Preizkusiti moramo najprej, katera vrsta ljudi je v naše namene najbolj uporabljiva. Trije vrtovi čakajo svojih obiskovalcev."

Abu Ali je pogledal Hasana in prebledel.

"Kako misliš, Ibn Saba?"

"Tri fedaije, po značaju čisto različne, mi navedi."

Abu Ali je strmel vanj in ni spravil besede iz sebe.

"Pomagal ti bom. Kdo je tisti drzovitež, ki je prvi naskočil Turke?"

"Sulejman."

"Kdo je najmočnejši v četi?"

"Jusuf."

"Tretji bo Ibn Tahir. Nanj sem prav posebno radoveden. Če ne spregleda on, ne bo spregledal nihče."

Buzruk Umidu je stopil na čelo mrzel pot. Spomnil se je, da je hotel poslati svojega sina Mohameda v šolo fedaijev, da bi izkazal Hasanu svoje neomajno zaupanje. Zdaj si je želel samo to, da bi ga videl čim dalj od Alamuta. Poslal ga bo v Sirijo ali Egipt.

Hasan ju je opazoval od strani s prikritim posmehom.

"Ali vama je kost obtičala v grlu?" je dejal. "Ne ustrašita se prehitro. Podal vama bom táko utemeljitev svojega ravnanja, da bi vama lahko zavidal tudi klasičen ljubitelj modrosti. Zdaj pa v mojo oblačilnico! Našemili se bomo in obiskali naš raj kot pravi kralji."

Peljal ju je v manjši prostor poleg svoje sobe. Dva skopljenca sta bila pripravila obleke. Enega je Hasan pridržal, drugemu je velel, naj odide in dá znak prebivalcem vrtov, da se bliža Seiduna.

Brez besed so se vsi trije s pomočjo skopljenca preoblekli. Nadeli so si halje iz težkega belega brokata. Hasan se je ogrnil v škrlaten plašč, vélika daija v plava. Plašči so bili obšiti z dragocenim belim krznom. Na glavo si je Hasan posadil zlato tiaro, v katero so bili vdelani raznovrstni dragulji. Vélika daija pa sta se pokrila s turbanoma, sredi katerih je tičala zlata stožčasta kapa. Hasan si je obul zlate, njegova prijatelja srebrne sandale. Pripasali so si dolge krive sablje z umetno rezljanimi ročaji. Potem so se vrnili v poglavarjevo sobo.

"Pri bradi Alija mučenca!" je vzkliknil Abu Ali, ko so bili sami. "Tako našemljen bom kmalu res še sam verjel, da sem kralj."

"Naredil te bom močnejšega od vseh kraljev," je dejal Hasan.

Pozval ju je v celico, po kateri se je spuščal sicer sam na dno stolpa. Dal je znamenje in nenadoma so se začeli pogrezati. Abu Ali je zakrilil z rokami, in toliko da ni podrl svojih tovarišev.

"Prekleta čarovnija!" je zaklel, ko ga je minil prvi strah. "Menda naju ne misliš peljati v pekel?"

"Obdajaš se s stvarmi, da postaja človeku ob tebi zares neznansko," je dejal Buzruk Umid.

"Na tem stroju ni nič posebnega," je pojasnil Hasan. "Izumil ga je Arhimed. Njegovo bistvo je sestav škripčevja, kot ga najdeš pogostoma pri puščavskih vodnjakih."

V veži jih je čakala četa poglavarjeve telesne straže. Vojaki so bili v oklepih in šlemih ter oboroženi od glave do peta. Ob bokih so imeli meč, na ramenih kij, v roki težko kopje. Spredaj so bili bobnarji in trobentači.

Spustili so most in prešli v vrtove. Tam so jih sprejeli ondotni skopljenci in jih prepeljali po prekopu do osrednjega vrta.

DESETO POGLAVJE

Deklice so planile v svoje spalnice in se naglo pripravile za sprejem. Preoblekle so se in se nališpale. Potem so se zbrale pred poslopjem. Bile so hudo razburjene. Nekatere so trepetale po vsem telesu. Mirjam jih je razvrstila v širokem polkrogu in jih pomirjevala. Apama je vsa iz sebe tekala pred njimi sem ter tja in se obupno prijemala za glavo.

"Kakšne so! Oh, kakšne so!" je vzdihovala. "Uničile me bodo. Kaj bo dejal Seiduna? Tako strog in natančen gospod je."

Nenadoma je obstala pred Halimo.

"O vsi preroki in mučenci! Glejte jo, Halimo, kakšna je! Ena hlačnica do peta, a druga toliko da ji pokriva koleno."

Halima se je vsa prestrašena hitro popravila. Gledajoč Apamo, so se začele nekatere nenadoma muzati. Hlačni pas si je bila slabo pripela, da ji je bilo videti golega pol trebuha. Mirjam je stopila k njej in jo tiho opozorila na napako.

"Saj sem vedela! Uničile me bodo."

Stekla je v poslopje in se tam uredila. Vrnila se je z izrazom velikega dostojanstva.

Čolni so pristali in Hasan se je s svojim spremstvom izkrcal. Skopljenci so se uvrstili v četverostope, bobni so zaropotali in zatrobili so rogovi in trobente.

"Da mu tista, ki jo Seiduna ogovori, klečé poljubi roko!" je jezno zašepetala Apama.

"Ali naj se spustimo na kolena, ko se prikaže?" je vprašala Fatima.

"Ne," je odvrnila Mirjam. "Samo globoko priklonjene ostanite, dokler vam ne ukaže, da se zravnate."

"Omedlela bom, zagotovo," je zašepetala Halima Džadi.

Džada ni rekla nič. Bila je bleda in je požirala sline.

Hasan si je spotoma s svojima spremljevalcema ogledoval vrtove.

"Niti Kozrovi niti Behramgur si niso postavljali tako razkošnih vrtov," je pripomnil Buzruk Umid.

"Nuširvan bi se lahko učil pri tebi," je menil Abu Ali.

Hasan se je nasmehnil.

"Vse to so le priprave, so samo sredstva za tisto, kar mislimo preizkusiti nocojšnji večer."

Prišli so do sredine vrta in zagledali deklice v polkrogu pred poslopjem. Apama in Mirjam sta stali pred njimi. Dali sta znak in vse so se hkrati do pasu priklonile.

"Ona starka je slavna Apama," je dejal Hasan prijateljema in se posmejal.

"Takšen je konec posvetne slave!" je tiho, a ne brez poroga zavzdihnil Abu Ali.

"Dovolj poklona!" je vzkliknil Hasan. "Pozdravljene!"

Apama in Mirjam sta stopili predenj in mu poljubili roko.

Zdaj so si Hasan in njegova prijatelja ogledali deklice.

"Kaj mislite, ali bo videz raja zadosten?"

"Da bi me v moji mladosti kdo poslal med take hurije, bi ne potreboval onega tvojega ašaša, da bi verjel v paradiž," je zagodrnjal Abu Ali v odgovor.

"Zares, same izbrane lepotice," je pripomnil Buzruk Umid.

Godci so utihnili in Hasan je dal znamenje, da bo govoril.

"Deklice iz naših vrtov," je začel. "Vaši predstojnici sta vas poučili, kaj zahtevamo od vas. Vnaprej vam povemo, da ne bo milosti za tiste, ki bi prekršile naše zapovedi. A proti vsem, ki jih bodo vestno izpolnjevale, bomo milostni in blagorodni. Danes to jutro je naša vojska porazila sultanove čete, ki so v službi krivega kalifa. Ves grad praznuje z nami zmago. Prišli smo, da bi pripravili tudi vam veselje. Vino in druge dobrote za okus so vam na razpolago. Sklenili pa smo tudi, da pošljemo k vam trojico mladih junakov, ki so se davi v boju najbolj odlikovali. Sprejmite jih kot svoje može in ljubimce! Bodite z njimi nežne in ne varčujte z ljubeznivostmi! To milost jim bomo podelili na Alahov ukaz. Neke noči je prišel božji sel po nas in nas popeljal skozi devetero nebes pred božji prestol. 'In Saba, prerok in namestnik naš,' je dejal Gospod. 'Dobro si oglej naše vrtove. Potem se vrni na zemljo in si za svojim gradom postavi njih natančni posnetek. Mlade lepotice zberi v njih in jim v mojem imenu zapovej, naj se vedejo kakor hurije. V te vrtove boš pošiljal najhrabrejše junake, ki so se borili za pravično stvar. Oni naj za plačilo verujejo, da smo jih mi sprejeli v naše bivališče. Ni namreč nikomur, razen Preroku in tebi, dovoljeno, da bi za življenja prestopil meje našega gospostva. Toda ker bodo tvoji vrtovi enaki našim, ne bodo njih obiskovalci, če bodo verovali, v ničemer prikrajšani. Po njihovi smrti jih potem čaka nadaljevanje teh radosti v naši oblasti tja v večnost.' Tako je govoril Gospod in mi smo izpolnili njegov ukaz. Od vas zahtevamo, da se vedete proti obiskovalcem kakor prave hurije. Zakaj samo v tem primeru bo njihovo plačilo popolno. Trije junaki so: Jusuf, strašen za sovraga, dober za prijatelja. Sulejman, lep kakor Suhrab, hraber kakor lev. Ibn Tahir, umen kakor Ferhad, trden kakor bron. In še pesnik povrhu. Ti trije so davi iztrgali sovražniku zastavo. Jusuf je krčil pot, Sulejman naskakoval, Ibn Tahir segel po njej. Zaslužili so si, da jih pošljemo v raj. Če bi se ve izdale in bi bili razočarani, boste še to noč obglavljene. To je moja nespremenljiva volja."

Deklice so trepetale od strahu. Džadi se je zavrtelo pred očmi. Klecnila je na tla in se onesvestila. Hasan je pokazal nanjo. Mirjam je odhitela po vrč vode in jo potem spravila k sebi.

Hasan je poklical Apamo in Mirjam ob stran.

"Trije vrtovi so torej pripravljeni," je dejal. "Kako je z dekleti?"

"Vse so nared," je odvrnila Apama.

"Prav. V vsakem vrtu mora po ena izmed njih prevzeti vodstvo in odgovornost za uspeh. Katere so najpogumnejše in najspretnejše?"

"Na prvem mestu bi jaz imenovala Fatimo," je rekla Mirjam. "Okretna je in vešča vseh umetnij."

"Dobro. A za njo?"

"Dejala bi, da Sulejka. Ona je prva v plesu in tudi drugod ne zaostaja."

"Izvrstno. Ta bo kakor nalašč za Jusufa. Sulejman pa naj dobi Fatimo. Tretja boš ti, Mirjam."

Mirjam je prebledela.

"Šališ se, Ibn Saba."

"Danes ni čas, da bi se šalil. Tako bo, kot sem velel. Ibn Tahir je bister kakor kača, in če bi ga zaupal katerikoli drugi, bi spregledal prevaro."

"Hasan!"

Mirjam so solze privrele v oči. V Apami se je borilo zadoščenje s sočutjem. Umaknila se je.

Hasan je dejal s tihim porogom:

"Kdo mi je še pred nedavnim zatrjeval, da ga na svetu nič ne veseli in da bi mu samo nevarna igra utegnila pregnati strašni dolgčas?"

"Torej me nisi nikoli niti malo ljubil?"

"Več kot to. Potreboval sem te in te še potrebujem. Toda čemú mi ne odgovoriš na vprašanje?"

"Igra, ki si jo igral z menoj, ta boli."

"Toda kakšno edinstveno priložnost ti vendar nudim nocoj," je nadaljeval Hasan z istim porogljivim glasom. "Ves svoj razum, vse svoje znanje, vse svoje dražesti boš potrebovala, če boš hotela doseči, da bo mladenič verjel v raj."

"Do smrti si me ranil."

"Nisem mislil, da ti je toliko do mojih čustev. Toda sklenjeno je sklenjeno. Zahtevam, da izpolniš nalogo. V nasprotnem primeru ne bom smel poznati izjeme."

Mirjam se je zbrala. - "Močna moram biti," si je rekla. - "Ne sme videti vse moje slabosti."

"Pripravljena sem," je dejala.

"Zahvaljujem se ti."

Vrnil se je k deklicam.

"Sulejka!" je zaklical. "Izberi si sedmerico tovarišic. Z njimi boš sprejela Jusufa in odgovarjala boš za uspeh."

"Da, Naš gospod!"

Stopila je pred vrsto in začela pogumno klicati:

"Hanafija! Asma! Habiba! Mala Fatima! Rokaja! Zofana!"

"In še ono malo, ki je omedlela, vzemi," je dejal Hasan. "Potem jih bo dovolj."

Nato je prišla Fatima na vrsto.

"Zajnab! Hanum! Turkan! Šehere! Sara! Lejla! Ajša!"

Halima je gledala Fatimo s prosečimi očmi. Ko je ni poklicala, je sama zaprosila:

"Še mene vzemi!?''

Isti trenutek je tudi Hasan dejal:

"Dovolj jih bo."

Ko pa je slišal, kako so se deklice pri Halimini prošnji zasmejale, je dejal z veselim muzanjem:

"No, pa še njo vzemi, Fatima!"

S Fatimo, s Saro in z Zajnab, koga naj se zdaj še boji? Poletela je pred Hasana, se spustila na kolena in mu poljubila roko.

"Samo pametna bodi, žabica," je dejal.

Prijazno jo je tlesknil po licu in jo poslal nazaj k ostalim. Vsa zardela in zmešana od sreče se je vrnila v vrsto.

Mirjam je pogledala, katere so ji ostale. Bile so Safija, Hadidža, Sit, Džovajra, Rikana in Taviba. Zdaj se je imela spet v oblasti.

Hasan je pozval voditeljice k sebi.

"Skopljenci bodo prinesli speče junake v vrtove. Vzdramite jih polagoma in previdno. Okrepčajte jih najprej z mlekom in sadjem. Vsaka izmed deklic sme izpiti, preden dobite obisk, po eno čašo vina za pogum. Več ga ne sme piti! Šele ko bodo mladeniči sami pijani, ga boste smele uživati, a ne čez mero! O vsem mi boste pozneje natančno poročale. Dobro pazite na znamenje za slovo. Rog bo trikrat zatrobil. Tedaj boste v čaši vina raztopile tvar, ki jo boste prejele od Apame. Mladeniči jo morajo takoj popiti. Zaspali bodo in skopljenci jih bodo spet odnesli."

Ko je vse tako ukrenil, je še enkrat pogledal po deklicah. Potem se je rahlo priklonil v slovo. Pri čolnih sta ga čakala Adi in Apama. Njima je dal poslednja navodila.

Apami je stisnil v roko zavojček in ji šepnil:

"To daj voditeljicam. Ne kaži se obiskovalcem. Toda pazi na Mirjam. Naj ne ostajata sama z junakom."

Potem se je s spremstvom vrnil na grad.

* * *

Na gradu je Hasan odslovil svoja prijatelja. Dal se je potegniti pod vrh drugega stolpa, kjer so prebivali skopljenci, njegova telesna straža. Rog je oznanil njegov prihod. Stotnik Ali mu je prihitel naproti in mu sporočil, da je vse nared.

Na hodniku je stala v vrsti petdeseterica črnih velikanov. V orožju, nepremično zravnani, so srepo gledali predse. Hasan jih je obšel, ne da bi kaj rekel. Vselej, kadar je stal pred njimi, ga je obšlo občutje nevarnosti. To občutje pa mu ni bilo neprijetno, marveč mu je povzročalo nekakšen svojevrsten užitek. Vedel je, da bi, če bi se ena sama od teh stotero rok stegnila, nikoli več ne videl nebeškega sonca. In vendar, zakaj ni nihče storil tega? Zakaj je bilo vseh petdesetero skopljencev pripravljenih slepo izpolniti sleherni njegov ukaz? Od kod mu je prišla ta moč, ki jo je izvajal nad ljudmi? - "To je moč duha," tako si je razložil. Te skopljene zveri se ne boje ničesar na svetu, razen sile osebnosti.

Ko je tako izvršil pregled vseh mož, je poklical stotnika Alija ob stran in mu ukazal:

"Po poslednji molitvi me čakaj z deveterico mož v kleti. S svojega stolpa ti bom pripeljal tri speče mladeniče. Prijeli boste za nosila in jih na njih ponesli v vrtove. Tam vas bo čakal Adi, povedali mu boste imena spečih junakov, in on vam bo pokazal, kam vam jih je ponesti. Če se bodo med potjo premetavali in stokali, naj vas to ne skrbi. Če pa bi kdo od njih dvignil pogrinjalo in pokazal znamenje, da se je prebudil, naj mu tisti, ki bo spremljal tista nosila, brez hrupa zadrgne vrat. Isto velja za povratek. Morebitnega mrtveca boš izročil meni. Si vse razumel?"

"Vse sem razumel, Seiduna."

"Torej po poslednji molitvi!"

Pomignil je stotniku v pozdrav in se vrnil mimo nepremično stoječe čete prek obeh dvigal v svoj stolp.

* * *

Abu Ali je prebival v srednjih prostorih vrhovnega poglavarstva. Eno izmed svojih sob je bil prepustil Buzruk Umidu, ko je prišel na grad. Po povratku iz vrtov sta se preoblekla in se potem zaprla v Abu Alijevo stanovanje.

Nekaj časa sta se molčé gledala in skušala uganiti drug drugega misli. Končno je Abu Ali vprašal:

"Kakšna je tvoja sodba o vseh teh stvareh?"

"Pravkar sem te hotel vprašati isto."

"Ibn Saba je nedvomno velik mož…"

"Da, velik mož…"

"Vendar se mi včasih zdi…, saj bo ostalo med nama, kar bova tu govorila?"

"Obljubljam ti."

"Zdi se mi včasih, kot da bi bil močno prenapet, kot da bi v njegovi glavi ne bilo vse v redu…"

"Zares, marsikdaj se zde njegove misli blazne… ali vsaj take, ki so nam navadnim zemljanom tuje in ki vzbujajo celo grozo v nas."

"Kaj sodiš o njegovem načrtu, o tej svojevrstni oporoki, ki nam jo namerava zapustiti kot svojo zapuščino?" je poizvedoval Abu Ali.

"V tem primeru mi pride na misel kralj Naaman. Senamar mu je sezidal čudovito palačo Habernak. V zahvalo ga je velel vreči kralj raz nadzidke tega poslopja."

"Zares, pravo Senamarjevo plačilo bodo prejeli fedaiji za svojo vdanost."

"Kaj boš storil ti?" ga je vprašal Buzruk Umid.

"Jaz?"

Abu Ali se je zamislil. Njegovo življenje je bilo prazno, odkar je izgubil svoji dve ženi in svoja dva otroka. Pred kakšnimi petnajstimi leti je moral zaradi svojega misijonarstva pobegniti iz Kazvina v Sirijo. Doma je zapustil dve ženi, starejšo Habibo, ki mu je rodila dva otroka, in mlajšo Ajšo, ki je bila ljubljenka njegovega srca. Čez tri leta se je vrnil. Habiba mu je povedala, da je Ajša za časa njegove odsotnosti ljubimkovala z bogatim mladeničem iz sosedstva. Abu Ali je ponorel od ljubosumnosti. Najprej je zaklal zapeljivca, potem še nezvesto ženo. Sovražil pa je tudi Habibo, ki mu je bila izdala njeno nezvestobo. V prvem srdu je naložil njo in otroka na velblode in jih odpeljal v Basro. Tam jih je prodal kot sužnje. Zaman jih je pozneje povsod iskal. Končno ga je poklical Hasan, da bi se zvezal z njim. Zdaj mu je bilo delo za izmailstvo vsa vsebina njegovega življenja.

Odvrnil je:

"Nimam izbirati. Rekel sem a in rekel bom še b."

Buzruk Umid se je mrko zazrl v tla. Po srcu je bil trd vojak. V Rudbarju je velel nekoč petnajsterici mož odsekati glave, ker so prelomili zaobljubo in hoteli zapustiti izmailske vrste. Proti sovražniku sta se mu zdela sleherna zvijača in sleherno nasilje dovoljena. Toda zavajati najbolj vdane pripadnike v tako prevaro?

"Kaj namerava s fedaiji, ko bodo prišli iz vrtov?" je vprašal.

"Ne vem. Nedvomno bi mu služili ti 'ašašini', če bi se mu poizkus posrečil, kot strahovito orožje zoper sovražnike."

"In misliš, da bo uspel?"

"To je zapisano v zvezdah. Meni se zdi njegova zamisel blazna. Toda blazen se mi je zdel tudi njegov načrt, kako se polastiti Alamuta. In vendar se mu je posrečil."

"Tako mi je tuj, da mu komaj sledim."

"Blaznost velikih ljudi ustvarja čudeže."

"Sina imam, ki mi je drag. Tega sem hotel poslati v Hasanovo šolo. Sam Alah me je vodil, da tega nisem storil. Zdaj ga bom poslal na nasprotni konec sveta. Še nocoj mora sel k njemu."

Buzruk Umid je ljubil življenje in žene. Njegova prva, Mohamedova mati, mu je umrla pri porodu. Mnogo let je bil neutolažljiv. Pozneje si je vzel drugo, tretjo in četrto in zdaj jih je imel v Rudbarju poln harem. Nežnosti vseh teh skupaj so mu komaj utolažile žalost za prvo, izgubljeno. Bil je iz izmailske rodbine in zato ni mogel v sultanovi službi napredovati. Potoval je bil v Egipt in ondotni kalif ga je napotil k Hasanu, ki mu je dal sredstva, položaj in oblast. Bil je odličen poveljnik, toda manjkala mu je sleherna iznajdljivost. Zato je potreboval nekoga, od katerega je prejemal točna navodila.

"Zares, nič nama ne preostane, kot da vztrajava pri Hasanu. Če propade, propadeva z njim. Če pa uspe, bo ta uspeh izravnal trdoto njegovih sredstev."

"Druge izbire menda zares ne bo za naju. Hasana občudujem. Tako mi bo laže iti za njim čez drn in strn."

* * *

Po tem pogovoru je pohitel Buzruk Umid v svojo sobo in napisal sinu pismo.

"Mohamed, sin moj, sreča mojega življenja! Rotim te, ne hodi na Alamut. Odpotuj v Sirijo, ali če moreš, v Egipt. Tam poišči moje prijatelje in jim reci, da sem te jaz tja poslal. Sprejeli te bodo. Poslušaj, kaj govori očetovska ljubezen. Prej ne bo mirno moje srce, da bom vedel, da si srečno dospel tja."

Poiskal je sla in ga poslal k Mucuferju v Rai.

"Drži se vzhoda," ga je opozarjal, "da te ne zajamejo sultanove predstraže. Mucufer ti bo povedal, kje boš našel mojega sina Mohameda. Poišči ga in mu izroči pismo. Če opraviš, prejmeš, ko se vrneš, lepo nagrado."

Dal mu je denar za na pot. Ko je videl, kako je odhajal z gradu, se mu je odvalil kamen od srca.

* * *

Proti večeru sta se na strehi svojih izpraznjenih haremov utaborila zdravnik in Abu Soraka. Pred seboj sta imela velike kose pečenke in izdaten vrč vina. Krepko sta segala po obojem, gledala skozi listje dreves na vrvež pred gradom in modrovala.

"Ej, to ti je pestro življenje," je veselo dejal Grk. "Kdaj se mi je sanjalo, ko sem pred davnimi leti študiral v Bizancu, da bom na starost praznoval nekakšno izmailsko zmago v neki trdnjavi tam daleč na severu Irana?! Zdelo se mi je, da bodo tiste bučne gostije tam v Sodomi in Gomori večno trajale. In potem ti človek zaradi peščice zlatnikov skoraj zaigra glavo. Deli so me v okove in vrgli v ječo. Pajdaši so se potuhnili, namesto da bi poplačali moj dolg, in tako sem prišel na galero. Pozneje so me prodali v sužnost in prišel sem kot zdravnik h kalifu v Kairo. Ibn Saba je bil takrat v najvišjih časteh na dvoru in imel sem srečo, da so me dodelili njemu. Nekaj je že moral najti na meni, da me je odkupil in vzel s seboj kot svobodnega moža. In danes bi bil povsem srečen, da nam ni Hasan velel izprazniti haremov."

Abu Soraka se je nasmehnil.

"Edina tolažba je, da smo vsi enako prikrajšani."

Zdravnik mu je pomežiknil.

"Misliš? Kaj pa je tam, za gradom? Morda molilnice za Hasana in njegovega vélikega daija?"

Abu Soraka ga je pozorno motril.

"Ti še zmerom meniš, da si je Hasan za gradom zgradil svoje hareme?"

"Kaj neki sicer? Izvedel sem, da so pripeljale karavane mnogo lepotic na grad. Kdo od nas jih je videl?"

"Tega ne verjamem. Vem, da so se tam zadaj vršile neke priprave. Toda nikoli nisem podvomil, da so namenjene za skrajno silo, za izhod, če bi obleganje predolgo trajalo."

"Lahkovernež si. Poznam Hasana. Filozof je. In kot tak ve, da je iskanje užitkov prvi in poslednji smisel življenja. Kakšen bedak bi bil tudi sicer, ko mu je vendar vse na razpolago. Kaj pa je še, razen onega, kar zaznavamo z našimi čuti? Edino to je resnica in zato je modro, služiti svojim strastem. Zakaj najhujše zlo je, ne moči doseči tistega, k čemur te silijo tvoji nagoni. V tem pogledu pa moram pohvaliti Ibn Saba za modrega moža. Z vsem se je umel preskrbeti. Husein Alkeini je zanj leto in dan plenil karavane po Horasanu in Kuzistanu. Zdaj pobira zanj še davek pri svojih vernikih. Dober domislek, zares!"

"Velik gospod je," je dejal Abu Soraka. Na tihem se je bal, da bi ju ne slišala nevidna ušesa, ko tako malo spoštljivo govorita o vrhovnem poglavarju.

Grk se je veselo zahahljal.

"Velik in imeniten gospod celo! Pomisli: ko sva bila v Egiptu, se je na žive in mrtve skregal z Bedr al Džemalijem, strašnim poveljnikom kalifove telesne straže. Vse je trepetalo za njegovo življenje. On pa, meni nič tebi nič, h kalifu in mu predloži prekrasno kupčijo. Vedel je namreč, da ga mislijo še isto noč vkrcati na neko ladjo. Obljubil je torej kalifu, da bo v Iranu nabiral zanj pristašev in pomagal rušiti moč Bagdada. Za to je prejel tri težke vrečice zlatnikov. In še zdaj drži kalifa v škripcih. Če predolgo ni nobene karavane iz Egipta, pošlje tja sla z vestmi, da bo začel delati na svoj račun. Naenkrat se potem kalifu strašno mudi. Pritisne na ljudstvo za nov davek in skrbna raja v Egiptu plačuje, da si more Naš gospod privoščiti za gradom Alamutom bogvedi kakšna razkošja. Zato ga moram resnično prištevati med prave filozofe. Midva se pa lahko za najine žene obriševa pod nosom…"

Na streho je nenadoma stopil Abu Ali.

Dai in zdravnik sta se vidno prestrašila.

"Mir z vama, prijatelja!" ju je prijazno pozdravil, smehljajoč se nad njuno zadrego. "Pote sem prišel, Abu Soraka. Obvestil boš Jusufa, Sulejmana in Ibn Tahirja, da ju med četrto in peto molitvijo pričakujem pred vrhovnim poglavarstvom. Pred Seiduna bodo stopili. Zato naj se temu primerno pripravijo. Želim vama lahko noč!"

* * *

Med fedaiji je zavrelo, ko so slišali, da pojde trojica od njih še nocoj k Seidunu. Izpraševali so

se in ugibali, čemú neki jih je poklical k sebi.

"Nagraditi jih namerava za njihovo hrabrost v boju," je menil Ibn Vakas.

"Za kakšno hrabrost neki?" je zadirčno vprašal Obeida. "Ne bom rekel za Ibn Tahirja. On je res iztrgal Turkom zastavo. Toda kaj imata pri tem Sulejman, ki se je pustil vreči raz sedlo, in Jusuf, ki si je z rjovenjem preganjal strah?"

"Sulejman je pobil največ sovražnikov, Jusuf pa je z njim vred utiral pot ostalim," je dejal Džafar.

"Da, tako je," je potrdil Naim. "Jaz sem bil poleg."

"Ti?" se mu je rogal Obeida. "Za Jusufov hrbet si se skril, da bi te Turek ne opazil."

"Priskut zamorski!"

Naim je srdito odšel.

Medtem se je trojica izbranih okopala in pripravljala za večerni sprejem. Vsi trije so bili razburjeni, toda Jusufa je naravnost stresalo.

"Kako naj se vedemo?" je povpraševal z glasom, ki je bil naenkrat ves plah in otroški.

"Kakor nam bo velel zvečer véliki dai," je menil Ibn Tahir.

"Pri bradi Alija Mučenca!" je vzkliknil Sulejman, medtem ko sta ga od pričakovanja spreletavala mraz in vročina. "Da bom tako kmalu deležen časti, da bom stal pred Seidunom, si še v sanjah nisem mislil. Nekaj smo pa le morali storiti zjutraj, da nas je tako odlikoval."

"Ali zares misliš, da nas je zato poklical?" je hotel vedeti Jusuf.

"Zdi se mi, da imaš slabo vest," se je posmejal Sulejman. "Morda je samo mene in Ibn Tahirja zato povabil. Tebe pa, da bi ti dal ukor, ker si samo grmel, ne da bi izpuščal strele."

"Nikar me ne straši. Tebe je Turek vrgel raz sedlo."

Sulejman se je ugriznil v ustnice.

"Počakaj, ko boš stal pred Seidunom," je dejal čez nekaj časa. "Videli bomo, kako se boš takrat odrezal."

Jusuf se je razburil.

"Kaj misliš, da je Seiduna Abu Soraka, da me bo spraševal po sedmerici imamov?"

"Oba pazita, da ga ne bosta preveč lomila," se je oglasil Ibn Tahir.

Vsi trije so si oblekli bele halje in ozke bele hlače. Na glavo so si posadili visoke bele fese in tako svečano napravljeni so se vrnili k tovarišem.

Jesti niso mogli. Ostali fedaiji so jih ljubosumno ogledovali. Ko so odhajali, je vprašal Naim Ibn Tahirja.

"Ali nam boš povedal, ko se boste vrnili, kako je bilo in kakšen je Seiduna?"

"Vse, kar boš hotel," je Ibn Tahir nestrpno odvrnil.

* * *

Abu Ali jih je pričakoval pred vhodom vrhovnega poglavarstva. Videl je, da so bili njihovi obrazi vročično zaskrbljeni. - "Ko bi slutili, v kaj gredo!" mu je za trenutek prišlo na misel. Potem je dejal:

"Držite se pogumno. Ko boste vstopili, se globoko priklonite, dokler vam Seiduna ne dá dovoljenja, da se vzravnate. Kogar ogovori, naj mu spoštljivo poljubi roko. V odgovorih bodite kratki in iskreni. Zakaj Seiduna vidi vsakomur v dušo."

Vzpenjali so se po stopnicah v stolp. Ko so dospeli do črnca pod vrhom, bi se bil Sulejman skoraj zaletel vanj. Prestrašen je odskočil, potem pa je pogledal podse v tla, kot da išče, v kaj se je bil zadel.

"Tega bi se še jaz bal," je šepnil Jusuf Ibn Tahirju.

Stopili so v predsobo in vseh treh se je polastila velika tesnoba.

Zavesa se je dvignila in zveneč glas je zaklical:

"Vstopite!"

Abu Ali je šel naprej in Sulejman mu je pogumno sledil. Jusufu so drgetale čeljusti. Počakal je še, da je Ibn Tahir stopil skozi vhod. Potem mu ni preostalo drugega, kot da gre tudi sam za njimi.

Poleg Buzruka Umida, ki so ga že poznali, je stal mož v preprostem sivem burnusu. Bel turban mu je pokrival glavo. Niti ni bil velik niti se ni zdel strašen ali posebno strog. To je bil Seiduna, nevidni poglavar izmailcev.

Obstali so drug poleg drugega in se priklonili.

"Dobro je, dobro, prijatelji," je dejal.

Stopil je k njim in se jim napol hudomušno, napol spodbudno nasmehnil.

"Slišal sem o vaših zaslugah v bitki s sultanovo predstražo", je začel. "Poklical sem vas, da vas nagradim za vašo zvestobo."

"Ti, Ibn Tahir," je dejal, obrnivši se k temu, "si me prav tako razveselil s svojimi pesmimi, kakor si me z osvojitvijo sovražnikove zastave."

"A ti, Sulejman, si se izkazal za drznega borca in neprekosljivega sabljača. Potrebovali te bomo še."

"In ti, moj Jusuf," je nadaljeval z nekim prav posebnim smehljajem, "ki si kakor grmeč lev navalil na krivoverce, tudi ti si zaslužil mojo pohvalo!"

Vsakemu posebej je ponudil roko, toda tako bežno, da so mu jo komaj utegnili poljubiti.

Oči so jim sijale od ponosa. Kako da je vsakega od njih spoznal, ne da bi jih bil že kdaj videl? Ali mu jih je bil Abu Ali tako točno opisal? Torej so morale biti njihove zasluge le precejšnje.

Vélika daija sta stala ob strani. Njun izraz ni izdajal ničesar, razen napete radovednosti.

Hasan je povzel:

"Včeraj smo preizkusili vaše znanje, davi vašo hrabrost. A v tistem, kar je najvažnejše, vas še nismo preizkusili. To preizkušnjo smo si prihranili za nocojšnji večer. Spoznati hočem, kako trdna je vaša vera."

Vzravnal se je in stopil pred Jusufa.

"Ali veruješ v vse, kar so te tvoji predstojniki učili?"

"Verujem, Seiduna."

Njegov glas je bil plah, vendar je izražal resnično prepričanje.

"In vidva, Ibn Tahir in Sulejman?"

"Verujem, Seiduna."

"Ali trdno veruješ, Jusuf, da je bil Ali Mučenec edini pravomočni Prerokov naslednik?"

"Trdno verujem, Seiduna."

Jusuf se je skoraj čudil, da ga sprašuje take reči.

"In ti, Sulejman, ali veruješ, da sta bila njegova sinova Hasan in Husein krivično izločena iz nasledstva?"

"Vsekakor verujem, Seiduna."

"A ti, Ibn Tahir, ali veruješ, da je Izmail sedmi pravi imam?"

"Verujem, Seiduna."

"In tudi veruješ, da bo prišel Al Mahdi kot poslednji véliki prerok na svet in prinesel resnico in pravico?"

"Tudi to verujem, Seiduna."

"In ti, Jusuf, ali veruješ, da je bila meni, vašemu poglavarju, podeljena oblast od Alaha?"

"Verujem, Seiduna."

"In ti, Sulejman, da vršim vse, kar vršim, v njegovem imenu?"

"Verujem, Seiduna."

Hasan je stopil zdaj tik pred Ibn Tahirja.

"Veruješ li, Ibn Tahir, da mi je bila dana oblast, da spuščam v raj, kogar hočem?"

"Verujem, Seiduna."

Hasan je drobno prisluhnil. Ibn Tahirjev glas je še vedno izražal neomajno prepričanje.

"Jusuf! Ali je tvoja vera tako trdna, da bi se veselil, če bi ti rekel: Pojdi vrh stolpa in se vrzi v globino, zakaj v raj prideš?"

Jusuf je prebledel. Hasan se je komaj opazno nasmehnil. Pogledal je vélika daija. Tudi onadva sta se smehljala.

Po kratkem oklevanju je Jusuf dejal: "Veselil bi se, Seiduna."

"Če bi ti zdaj, ta trenutek, velel: Pojdi na stolp in se vrzi z njega? Moj Jusuf, moj Jusuf! V srce ti vidim. Kako majhna je tvoja vera! - In ti, Sulejman, ali bi se ti resnično veselil?"

Sulejman je odvrnil s trdnim glasom:

"Resnično bi se veselil, Seiduna."

"Če bi ti ta trenutek ukazal? Glej, prebledel si. Tvoj jezik je odločen, toda tvoje zaupanje je majavo. Lahko je verovati v reči, ki ne zahtevajo nobenih žrtev od nas. Toda tam, kjer bi morali izpričati svojo vero s svojim življenjem, tam se nam zamaje."

Ozrl se je v Ibn Tahirja.

"Zdaj poglejmo še vate, pesnik. Ali zatrdno veruješ, da mi je bil izročen ključ od rajskih vrat?"

"Zatrdno verujem, Seiduna, da imaš oblast, popeljati v raj, kogar spoznaš za vrednega."

"Toda kaj je s ključem? Po njem sem te vprašal."

Ibn Tahir se je zdrznil.

"Trudim se verovati, toda ne vem, kakšne prirode naj bi bil ta ključ."

"Torej samo v nauk o Aliju in imamih verujete?" je vzkliknil Hasan. "A nam so potrebni verniki, ki bodo verovali v vse, kar uče naše postave."

Nastal je za fedaije neznosen molk. Kolena so jim drgetala od razburjenja. Mrzla rosa jim je pokrila čelo.

Naposled je Hasan spregovoril z zamolklim glasom:

"Potemtakem me imate za lažnivca?"

Vsi trije so prebledeli.

"Ne, Seiduna. Vse ti verjamemo, Seiduna."

"A če vam pravim, da imam resnično ključ od rajskih vrat?"

"Potem verujemo, Seiduna."

"Vidim v vaša srca. Hoteli bi verovati, toda ne morete. Zakaj to, Ibn Tahir?"

"Vse veš in vse vidiš, Seiduna. Težko je v nekaj verovati, kar je nedoumljivo našemu razumu. Volja hoče, toda razum se upira."

"Iskren si in to mi ugaja. Toda kaj bi dejal potem, če bi te zares popeljal v raj, da bi ga preizkusil s temi svojimi rokami, s temi svojimi ušesi in očmi, s temi svojimi usti? Ali bi potem verjel?"

"Kako bi tedaj mogel dvomiti, Seiduna?"

"To me veseli. Davi ste se izkazali v boju. Toda poznal sem vašo slabost in zdaj sem vas poklical, da bi vas napravil trdne in odločne tudi v vaši veri. Zato sem sklenil, da vam bom za to noč odklenil vrata v raj."

Mladeničem so se razširile oči od nepopisnega začudenja. Groza jih je bilo in niso verjeli, da so prav slišali.

"Čemú tako strmite vame? Ali se ne veselite, da vas hočem tako odlikovati?"

"Rekel si, da…"

Ibn Tahir je obstal sredi jecljanja.

"Rekel sem, da vam bom odprl raj, in to bom tudi storil. Ali ste pripravljeni?"

Neka nevidna sila je spravila vse tri na kolena. S čelom so se dotaknili tal pred Hasanom in tako obstali.

Hasan je za trenutek ošinil svoja prijatelja. Njuna obraza sta izražala mrko napetost.

"Vstanite!" je velel.

Ubogali so ga. Iz lestenca je izdrl svečo in posvetil z njo v prostor za dvigalo. V njem so bila pripravljena tri nizka ležišča. Pogrnjena so bila s preprogami, ki so segale do tal.

"Lezite na ležišča!" je ukazal.

Abu Aliju je izročil svečo, da jo je pridržal. Buzruk Umidu je podal vrč z vinom, sam pa je vzel s police zlato skrinjico in jo odklenil. Stopil je k fedaijem, ki so bledi in bedni trepetali na ležiščih.

"Pot do raja je dolga in naporna. Tu sta jed in pijača za okrepčilo. Sprejmite ju iz mojih rok."

Šel je od mladeniča do mladeniča in potisnil vsakemu drobno kroglico, ki jo je vzel iz zlate skrinjice, v usta. Jusuf je bil tako razburjen, da ni mogel sprva razkleniti čeljusti. Sulejman in Ibn Tahir sta se trudila, da bi kroglico čimprej pogoltnila.

Njen okus je bil spočetka prijetno sladek. Pozneje se mu je primešala odurna grenkoba. Da bi jo odpravil, jim je Hasan velel piti vino. Potem je pozorno opazoval učinek.

Najprej je mladeniče omamilo močno vino, ki ga niso bili vajeni. Pred očmi se jim je zavrtelo, da so morali leči vznak. Jusuf je zahropel kakor zaklan vol. Potem se je vdano prepustil omotični dremavici.

Pri njegovih tovariših se je borila pijanost z grozničavo radovednostjo. - "Kaj, če sem zaužil strup?" je prišlo Ibn Tahirju na misel. Toda že so navalile nanj neštevilne fantastične podobe, ki so začele druga drugo blazno poditi. Kakor začaran jim je moral s pogledom slediti.

Hasan je videl njegove plahe, široko razprte oči.

"Kaj gledaš, Ibn Tahir?"

Ibn Tahir ga ni slišal. Strmel je za podobami, ki so ga vlekle za seboj. Dokler se jim ni ves predal.

Sulejman se je srdito boril s prividi, ki so mu hoteli spačiti resničnost. Še prejšnji trenutek je videl tri poglavarje, ki so z napetimi obrazi gledali vanj. Toda že ga je zamamila čudovita prikazen, da ji je sledil z očmi. Tudi on se je spočetka bal, da mu je Hasan dal strup. Toda kmalu je na to misel pozabil. Notranji boj ga je izčrpal, podobe so postajale močnejše, da jim je končno povsem zapadel.

Jusuf je nekaj časa stokal in se premetaval. Potem je trdno zaspal. Kmalu sta mu sledila tudi Sulejman in Ibn Tahir.

Hasan je vzel tenka črna pregrinjala in jih vrgel prek mladeničev. Potem je dal znamenje in vseh šestero se je pogreznilo na dno stolpa.

Sprejela jih je Hasanova telesna straža. Hasan je dal stotniku Aliju še nekaj tihih navodil. Črnci so potem po dva in dva prijeli za ročaje ležišč in v spremstvu tretjega odnesli mladeniče v vrtove.

Nemo so čakali poglavarji, da so se vrnili. Hasan jih je tiho vprašal:

"Ali je vse v redu?"

"Vse v redu, Seiduna."

Hasan si je globoko oddahnil.

"Pojdimo na vrh stolpa," je dejal. "Vse to je kakor v kakšni grški tragediji. Alahu hvala, prvo dejanje je zdaj končano."

ENAJSTO POGLAVJE

Do večera so bile priprave v vrtovih dovršene. Deklice so se razvrstile, kakor jim je bil določil vrhovni poglavar. Mirjam je s svojimi tovarišicami ostala na osrednjem otoku. Fatimo in Sulejko pa so skopljenci prepeljali z njunimi spremljevalkami v njima namenjena vrta. Od gradu sem je bila Fatima levo, Sulejka desno od svojega stalnega bivališča. Vse tri prostore so ločili prekopi. Na obodu jih je oklepal Šah rud, ki je s svojim bučanjem udušil glasove, da niso segali iz enega vrta v drugega.

Okrog paviljona so skopljenci s pomočjo deklic napeljali vrvice od grma do grma in od drevesa do drevesa ter obesili nanje zjutraj izdelane svetilke. Bile so raznih velikosti in oblik ter raznovrstno poslikane in pobarvane. Ko se je znočilo, so jih jeli prižigati. Okolica je zaživela v povsem novi svetlobi, v novih oblikah in sencah. Vse je bilo spremenjeno. Deklice so začudeno strmele. Gledale so druga v drugo. Sprehajale so se po stezah in njihovi obrazi, njihova telesa so zažareli zdaj v tej, zdaj v oni barvi. Pajkom podobne sence so plesale po njih. Vse je bilo nekam čudežno in kot da ni res. Zdelo se je, kot da se je utelesila ena izmed slik, ki so jih sicer gledale v sanjah. Vse naokrog, kjer je prenehal svetlobni pas, je bila gosta, neprodirna tema. Ni bilo videti ne gorá, ne gradu, ne zvezd.

Paviljoni so bili s cvetjem malone zasuti. Sredi vsakega je žuborel vodopad. Slap, ki se je usipal na vse strani, je migljal kakor v tisočerih mavričnih biserih. Na nizkih, pozlačenih mizicah so čakala jedila. Razvrščena so bila na srebrnih in zlatih podnosih. Ocvrte ptice, pečene ribe, umetno izdelane slaščice in celi kupi raznovrstnega sadja: fig, melon, pomaranč, jabolk, breskev, grozdja. Ob mizah je bilo po šest globokih vrčev z vinom. Ob straneh posode z mlekom in medom.

Ob poslednji molitvi je Adi še enkrat popeljal Apamo od vrta do vrta. Vse si je natančno ogledala in dala potem poslednja navodila. Mirjam, Fatimi in Sulejki je izročila po dve kroglici za uspavanje gostov. Drugo za primer, če bi prva zadostno ne učinkovala. Ob slovesu je rekla:

"Ne dajte mladeničem prilike, da bi preveč izpraševali. Zaposlite jih, predvsem jih pa opijte. Zakaj Seiduna je pravičen in strog."

Ko je odšla, so deklice vedele, da se bliža odločilni trenutek. Njihove voditeljice so jim velele, naj izpijejo čašo vina za pogum.

Pri Fatimi je bilo najbolj živo. Deklice so dušile vročično nestrpnost z vriščem in s smehom. Čarobna razsvetljava in vino sta opravila svoje. Strah se je spričo njihove skupnosti razkadil. Pričakovani obisk je vzbujal le še gomazečo draž neznanega pustolovstva.

"Ime mu je Sulejman in Seiduna je dejal, da je lep," je menila Lejla.

"Zdi se, da že prežiš nanj," jo je zafrknila Sara.

"To praviš meni ti, ki si že vsa bolna od poželenja."

"Pustimo Halimi, da začne," je predlagala Hanum.

Halima se je prestrašila.

"Ne, ne, jaz že ne bom."

"Ne boj se, Halima," jo je potolažila Fatima. "Jaz odgovarjam za uspeh in jaz bom odločila vsaki, kaj naj dela."

"V katero se bo neki zaljubil?" je vprašala Ajša.

"Tvoja prevejanost ti ne bo veliko pomagala," jo je zavrnila Sara.

"A tebi tvoja črna polt še manj."

"Ne prepirajta se," ju je krotila Fatima. "Vseeno je, v katero se bo zaljubil. Me smo v službi Seiduna in samo to je naša dolžnost, da izpolnjujemo njegove ukaze."

"Jaz pa mislim, da se bo zaljubil v Zajnab," je dejala Halima.

"Zakaj prav v Zajnab?" se je jezila Sara.

"Zato, ker ima tako lepe zlate lase in tako plave oči."

Zajnab se ji je posmejala.

"Ali mislite, da bo lepši od Seiduna?" je spet hotela vedeti Halima.

"Glejte jo, malo opico," je vzkliknila Fatima. "Zdaj se vam je zaljubila v Seiduna."

"Lep je pa res."

"Halima, vsaj nocoj ne bodi trmasta. Seiduna ni za nas. O njem ne smeš tako govoriti."

"V Mirjam se je pa le zaljubil."

Sara je bila vsa divja.

"Mar si ti Mirjam?"

"Da mi nikdar več ne zineš kaj takega!" jo je okregala še Fatima.

"Kako bo neki oblečen?" je poizvedovala Ajša.

Sara se je zarežala.

"Oblečen? Nag bo vendar prišel."

Halima je stegnila roke od sebe.

"Jaz bi ga ne pogledala."

"Veste kaj?" je predlagala Šehere. "Zložimo pesmico zanj."

"Tako je! Fatima, ti poizkusi."

"Saj ga še videle nismo."

"Fatima se boji, da bi ne bil dovolj lep," se je posmejala Sara.

"Nikar me ne jezi, Sara. Bom pa poizkusila. Na primer takole: Ljubki deček Sulejman - je prišel v raj…"

"Smešno!" je vzkliknila Zajnab. "Sulejman je vendar junak, ki se je b’l s Turki. Bolje bi bilo, da rečeš: Hrabri borec Sulejman - je prišel v raj…"

"To pa je res pesniško!" se je razjezila Fatima. "Čudno, da se ti jezik ni polomil… Zdaj poslušajte: Sivi sokol Sulejman - je prišel v raj. Zagledal lepo Halimo -, vprašal ni, zakaj."

"Ne! Ne mene v pesmico!"

Halima je bila vsa prestrašena.

"Otrok neumni! Razumi vendar! To je samo poizkus za šalo."

* * *

Deklice pri Sulejki so bile bolj zaskrbljene. Džada se je komaj držala na nogah in mala Fatima se je stisnila v zadnji kotiček, kot da bi bila tam bolj na varnem. Asma je izpraševala neumne malenkosti in Hanafija in Zofana sta se prepirali za nič. Samo Rokaja in Habiba sta se nekako znašli.

Sulejka je bila polna nestrpnega pričakovanja. Čast, da je načelovala svojemu oddelku, ji je šla v glavo. Sanjarila je, kako se bo neznani, lepi Jusuf zaljubil vanjo, prav vanjo, in vse ostale prezrl. Izmed toliko tovarišic bo prav ona izbrana. Saj pa tudi to zasluži. Ali ni izmed vseh najlepša, najbujnejša?

Ko je izpila čašo vina, se je še prav posebno raznežila. Bila je slepa za vso okolico. Prijela je za harfo in začela ubirati strune. V domišljiji se je videla, da je ljubljena, poželena, zdelo se ji je, da očaruje, da zmaguje, in ne da bi se zavedala, se je polagoma tudi sama zaljubila v neznanca, ki so ga pričakovale.

* * *

Okrog Mirjam je bilo kljub razkošju pusto in mračno. Deklice v njenem paviljonu so bile izmed najbolj plašnih in nesamostojnih. Rade bi se bile stisnile k njej, iskale pri njej zaslombe. Toda Mirjam je bila s svojimi mislimi daleč od njih.

Ni si bila mislila, da jo bo spoznanje, da je Hasan ne ljubi, tako zelo zadelo. Morda ni bilo niti to pravi vzrok njeni bolečini. Najhuje jo je porazila zavest, da je Hasanu samo sredstvo, da mu je le orodje, s katerim hoče doseči neki cilj, ki ni v nikakršni zvezi z ljubeznijo. Mirno, brez predsodkov jo je za eno noč prepustil drugemu.

Poznala je moške. Mojsij, njen mož, je bil ostuden starec. Toda ne da bi na to sploh mislila, ji je bilo jasno, da bi rajši umrl kakor dopustil, da bi se je drug dotaknil. Mohamed, njen ljubi, je tvegal življenje, da si jo je pridobil, in ga je tudi izgubil. Ko so jo pozneje prodali v Basro, ni nikoli izgubila zavesti, da bi je noben gospodar, ki bi jo kupil, tudi kot sužnje ne prepustil drugemu. To samozaupanje ji je ostalo, tudi ko je postala Hasanova last. Njegova današnja odločitev je pretresla v temeljih njeno samozavest, jo do tal ponižala.

Ko bi mogla, bi se bila razjokala. Toda njene oči kot da niso bile več zmožne solz. Ali je Hasana sovražila? Čudno zapletena so bila njena čustva. Najprej ji je bilo jasno, da ji ne preostane drugega, kot da se požene v Šah rud. Potem je sklenila, da se bo maščevala. Tudi ta želja je splahnela in dala mesto globoki žalosti. Čim bolj je razmišljala, tem bolj je uvidevala, da je Hasan ravnal povsem dosledno. Njegovi nazori, polni zaničevanja do vsega, kar je veljalo množicam za sveto in neizpodbitno, njegovo vzdvajanje nad pravilnostjo slehernega znanja in spoznanja, njegova absolutna svoboda v mišljenju in dejanju, ali je ni vse to neštetokrat očarovalo in dražilo? To so bile besede. Sama je bila prešibka, da bi si jih upala ali jih mogla pretvoriti v dejanja. Zato tudi ni mislila, da je on tako močan.

Zdaj ga je začela razumevati tudi s te strani. Nekako ji je bil vendarle naklonjen, imel jo je nemara celo rad. Čutila je, da ga mora spoštovati. Njemu je bilo umsko spoznanje tudi že ukaz, da ga pretvori v dejstvo; njega je nekaj, k čemur ga je prisilil razum, tudi že obvezovalo. Kolikokrat mu je sama zatrjevala, da ni več zmožna nekoga zares ljubiti, da ne more v nič verovati in da tudi ne priznava nobenih splošno veljavnih načel. Delala se je, kot da se je bila že davno osvobodila vseh predsodkov. Ali ji ni pokazal s svojo zadnjo odločitvijo, da ji je verjel? Da jo ceni?

Nič ji ni bilo več jasno. Naj je mislila karkoli, naj je skušala vse razumeti, na dnu je ostala bolečina, je ostala zavest, da je bila ponižana, da je Hasanu samo predmet, ki ga premika, kakor mu narekujejo njegove koristi.

Skrivoma se je napijala z vinom in praznila čašo za čašo. Toda zdelo se ji je, da je čedalje bolj trezna. Nenadoma se je zavedela, da pravzaprav nekoga pričakuje. Čudno, ves ta čas se ni bila spomnila na Ibn Tahirja. Hasan ji je bil dejal, da je izredno bister in da je pesnik. Nekaj čudnega jo je spreletelo. Kakor da jo je ošinila nevidna perut. Zdrznila se je. Začutila je bližino usode.

Prijela je za harfo in potegnila s prsti po strunah. Otožno hrepeneče je zaječalo.

"Kako je lepa nocoj," je šepnila Safija. Z očmi je pokazala nanjo.

"Ko jo bo Ibn Tahir zagledal, se bo takoj zaljubil," je menila Hadidža.

"Kako bo to lepo," se je razveselila Safija. "Pesmico bomo zložile zanju."

"Ali bi ti bilo tako všeč, da bi se vanjo zaljubil?"

"Pa še kako zelo."

* * *

Molčé sta vélika daija spremljala Hasana na vrh stolpa. Stopivši na ploščad, sta opazila nekakšen moten sij, ki je slabil na oni strani, kjer so bili vrtovi, svetlobo zvezd. Šla sta s Hasanom do nadzidkov in pogledala podse.

Trije paviljoni so se kopali v morju luči. Razsvetljeni so bili od zunaj in od znotraj. Skozi stekleni stolp in stene se je videlo v neskončni pomanjšavi vse, kar se je gibalo in premikalo v njih.

"Mojster si, da mu ga ni enakega," je dejal Abu Ali. "Rekel bi, da si se zaklel, da naju boš vodil od presenečenja do presenečenja."

"Prava čarovnija iz Tisoč in ene noči," je zamomljal Buzruk Umid. "Spričo sile tvoje sposobnosti morajo utihniti še tako resni pomisleki."

"Počakajta in me ne hvalita prezgodaj," se je posmejal Hasan. "Mladeniči tu spodaj očitno še spijo. Zavesa se torej še niti dvignila ni. Šele ko se bo to zgodilo, bomo videli, če je bilo delo kaj prida."

Razložil jima je razporedbo vrtov in v katerem paviljonu je kateri izmed trojice.

"Popolnoma nerazumljivo mi je," je dejal Abu Ali, "kako ti je mogla priti misel za ta načrt v glavo. Ne morem si tega drugače tolmačiti, kot da te je bil navdahnil neki Duh. Toda ne Alah!"

"Prav zares ni bil to Alah," je odvrnil Hasan smejé.

"Marveč naš stari, dobri Omar Hajam."

Pripovedoval je prijateljema, kako ga je bil pred dvajsetimi leti obiskal v Nišapurju in kako mu je bil on nehoté navdahnil zamisel za njegov nocojšnji poizkus.

Abu Ali je ves začuden vzkliknil:

"Od takrat da si nosil ta načrt v sebi? In nisi znorel?! Pri bradi Alija Mučenca! Jaz bi ne strpel, da sem iztuhtal nekaj tako imenitnega, niti mesec dni. Z vsemi silami bi se vrgel na uresničenje in ne bi prej nehal, da sem uspel ali propadel."

"Jaz sem sklenil, da bom storil vse, kar je v človeški moči, da ne bom propadel. Taka misel rase in se razvija v človekovi duši kakor otrok v materinem telesu. Sprva je vsa nebogljena, nobene jasne podobe nima še, samo strastno hrepenenje zbuja, ki človeka žene, da vztraja in ne odneha. Silovito moč ima. Polagoma prežene in obsede svojega nosilca, da ne vidi ničesar drugega in ne misli na nič drugega kot samo na to, da jo utelesi, da spravi ta čudežni izrodek na svet. S tako mislijo v svojem drobovju je človek zares podoben blaznežu. Niti ne vprašuje, ali je prav ali ni prav, ali je dobro ali je zlo. Pod nekim nevidnim poveljem deluje. Vé samo to, da je sredstvo, v oblasti nečesa, kar je močnejše od njega. Ali je ta oblast nebo ali je ta oblast pekel, kaj mu mar!"

"In vseh dvajset let nisi nikoli niti poizkusil, da bi načrt uresničil? Niti nisi imel duše, ki bi ji ga bil zaupal?"

Abu Aliju ni hotelo v glavo. Hasan pa se je posmejal.

"Da sem zaupal svoj načrt tebi ali komurkoli izmed prijateljev, bi me imeli za burkeža ali za norca. Ne bom pa tajil, da nisem bil v svoji neučakanosti nikoli poizkusil, da bi ga uresničil. Predčasno uresničil, kajpada. Zakaj pozneje sem zmerom uvidel, da so me zapreke, ki so se mi stavile na pot, nehoté obvarovale pred nepopravljivim korakom. Prvič sem nameraval izvesti svojo zamisel kmalu potem, ko mi jo je posredoval Omar Hajam. Ta mi je namreč svetoval, naj se, kakor se je bil že on, tudi jaz obrnem na vélikega vezirja in naj od njega zahtevam, da izpolni mladostno zaobljubo in mi pomaga navzgor. Nizam al Mulk mi je prišel bolj naproti, kot sem pričakoval. Priporočil me je sultanu kot svojega prijatelja in tako sem bil sprejet na dvor. Lahko si mislita, da sem bil jaz zabavnejši dvorjan od vélikega vezirja. Hitro sem si pridobil sultanovo naklonjenost in začel me je odlikovati pred drugimi. To je bila seveda voda na moj mlin. Čakal sem prilike, da bi si izprosil od sultana poveljstvo nad četami pri kakšnem bojnem pohodu. Bil sem pa še zmerom tako prostodušen, da nisem računal na hudo zavist, ki so jo vzbudili moji uspehi pri mojem nekdanjem sošolcu. Meni se je zdelo povsem prirodno, da sva med seboj tekmovala. On pa je to občutil kot veliko ponižanje. To se je pokazalo, ko je hotel sultan imeti spisek vseh dohodkov in izdatkov za svoje ogromno cesarstvo. Vprašal je Nizama al Mulka, v kolikem času bi si upal zbrati vse potrebne podatke. 'Za izvršitev te naloge sta mi potrebni najmanj dve leti,' je menil vezir. 'Kaj, dve leti?!' sem vzkliknil jaz. 'Dovoli meni štirideset dni in imel boš najtočnejši seznam za vso državo. Samo svoje uradništvo mi daj na razpolago.' Moj sošolec je prebledel in brez besede odšel iz sobe. Sultan je sprejel moj predlog in jaz sem bil vesel, da bom mogel tako pokazati svoje sposobnosti. Vpregel sem v delo vse svoje zaupnike širom po cesarstvu in z njihovo in sultanovega uradništva pomočjo sem zares v štiridesetih dneh zbral podatke o vseh dohodkih in izdatkih v državi. Ko je potekel določeni rok, sem stopil s svojimi zapiski pred sultana. Začel sem čitati, toda komaj sem obrnil nekaj strani, sem v svojo grozo opazil, da mi je bil nekdo podtaknil krive spiske. Začel sem jecljati, skušal sem nadomestiti manjkajoče iz spomina. Toda že je sultan opazil mojo zadrego. Vzrojil je in ustnice so se mu začele tresti od jeze. Tedaj mu je rekel véliki vezir: 'Modri možje so računali, da bi za izpolnitev tega dela potrebovali najmanj dve leti. Kako naj potem norčav bedak, ki se je hvalil, da ga bo dokončal v štiridesetih dneh, odgovarja na vprašanja drugače, razen z brezveznim čvekanjem?' Čutil sem, kako se je v svojem srcu škodoželjno smejal. Vedel sem, da mi je bil on zaigral to lopovščino. Toda s sultanom se ni bilo šaliti. Osramočen sem moral zapustiti dvor in se napotiti v Egipt. V sultanovih očeh sem ostal nesramen burkež. Od takrat trepeče véliki vezir pred mojim maščevanjem in storil je vse, da bi me ugonobil. Prva možnost, da bi uresničil svoj načrt, je s tem splavala po vodi. In mi tega ni žal. Zakaj močno se bojim, da bi bil prezgoden porod…"

"Slišal sem že o tvojem sporu z vélikim vezirjem," je dejal Abu Ali. "Vendar dobi zadeva takoj drugo lice, ko ji pogledaš do obisti. Zdaj razumem, zakaj tako smrtno sovraži Nizam al Mulk izmailstvo."

"V Egiptu sem naletel na še ugodnejše razmere. Kalif Mostanzer Bilahi mi je poslal Bedr Al Džemalija, poveljnika svoje telesne straže, do meje naproti. V Kairu so me sprejeli kot mučenca za alijevsko stvar z najvišjimi častmi. Kmalu mi je bil jasen ves položaj. Okrog kalifovih dveh sinov sta se tvorili dve stranki, katerih vsaka je hotela imeti svojega varovanca za prestolonaslednika. Starejši, Nezar, je bil slabič kakor kalif sam. Zanj je govorila postava. Njega kakor tudi njegovega očeta sem hitro spravil pod svoj vpliv. Nisem pa računal z odločnostjo Bedr Al Džemalija. Ta je ščitil mlajšega, Almustaalija. Ko je videl, da mu začenjam rasti čez glavo, me je velel zgrabiti. Kalif se je prestrašil. Jaz sem hitro uvidel, da se ni več kaj šaliti. Vrgel sem s sebe vse visokoleteče sanje, ki sem jih gojil za Egipt, in se dal vkrcati na neko frankovsko ladjo. Na tej ladji se je končno zvarila moja usoda. Sredi morja sem namreč opazil, da ne plujemo proti Siriji, kot mi je bil obljubil Bedr Al Džemali, marveč dalje proti zahodu ob afriški obali. Čutil sem, da je vse izgubljeno, če me izkrcajo nekje pri Keiravanu. Vzdignil se je eden običajnih viharjev, ki hrujejo nad tem delom morja. Od kalifa sem bil naskrivaj prejel nekaj vrečic zlatnikov. Eno od teh sem ponudil poveljniku, če zaobrne ladjo in me izkrca na obali Sirije. Imel bo lep izgovor, da ga je bil na ono stran zanesel vihar. Zlato ga je premamilo. Neurje je bilo čedalje hujše. Potniki, skoraj sami Franki, so obupovali. Molili so na glas in priporočali bogu svoje duše. Jaz pa sem, zadovoljen, da sem tako lepo izpeljal svojo zadevo, mirno sedel v nekem kotičku in žvečil suhe dateljne. Čudili so se mojemu miru. Niso namreč vedeli, da smo zaobrnili v drugo smer. Na njihova vprašanja sem jim odgovoril, da mi je Alah sporočil, da bomo pristali ob obali Sirije in da se nam na poti ne bo nič hudega zgodilo. To 'prerokovanje' se je uresničilo in čez noč so me imeli za velikega preroka. Vsi so želeli, da bi jih sprejel za privržence svojega nauka. Kar groza me je bilo tega nenadejanega uspeha. Z vso nazornostjo sem spoznal, kolikšna sila je trdna vera in kako lahko jo je zbuditi. Treba je, da veš ti nekaj več od onih, ki naj verujejo. Potem je čudeže delati lahko. Ti pa so pognojena zemlja, iz katere vznikne žlahtna cvetka vere. Vse mi je bilo naenkrat jasno. Da izpeljem svoj načrt, bi potreboval, kot Arhimed, da bi vrgel svet s tečajev, eno samo trdno točko. Nobenih časti, nobenega vpliva pri gospodarjih tega sveta! Samo utrjen grad in sredstva, da ga preuredim po svoji zamisli. Potem naj se varujejo véliki vezir in mogotci vseh deželá!"

Hasanu so se oči čudno grozeče zabliskale. Abu Ali je imel občutek, kot da je v bližini nevarne zveri, ki bi utegnila vsak trenutek zbesneti.

"To trdno točko imaš zdaj," je dejal nekako pomirjevalno, vendar z rahlim nezaupanjem.

"Da," je odvrnil Hasan. Stopil je od nadzidkov in legel na blazine, ki so bile razprostrte na tleh. Pozval je tudi prijatelja, naj mu sledita. Kosi mrzle pečenke na podnosih in polni vrči vina so čakali nanje. Začeli so se krepčati.

"Jaz ne oklevam, če gre prevarati sovražnika. Toda prijatelja ne varam rad," je nenadoma spregovoril Buzruk Umid. Ves čas je bil tiho in pri sebi razmišljal. Zdaj je nepričakovano bruhnilo iz njega.

"Če sem te prav razumel, Ibn Saba," je nadaljeval, "bi se gradila moč naše ustanove na zaslepljenosti fedaijev, teh naših najodličnejših in najvdanejših pristašev. V to zaslepljenost bi jih spravljali mi, in sicer z najhladnejšo premišljenostjo in s polno zavestjo. Da bi to dosegli, bi se morali posluževati nezaslišane prevare. Tvoja zamisel je resda veličastna, toda sredstva za njeno uresničenje so živi ljudje, so naši prijatelji."

Hasan je, kot da je bil že pričakoval tak ugovor, mirno odvrnil:

"V bistvu počiva moč sleherne ustanove na pristaših, ki so zaslepljeni. Ljudje so glede svojih spoznavnih zmožnosti različnih stopenj. Kdor jih hoče voditi, mora upoštevati njihove raznolike sposobnosti. Od prerokov so množice zahtevale čudežev. Morali so jih delati, če so si hoteli ohraniti ugled. Čim nižja zavest, tem večja gorečnost. Zato delim človeštvo v dvoje bistveno se razlikujočih plasti. V peščico tistih, ki vedo, kaj je na stvari, in v velikanske množice onih, ki ne vedo. Prvi so poklicani, da vodijo, drugi, da so vodeni. Prvi so nalik staršem, drugi otrokom. Prvi vedo, da je resnica nedosežna, a drugi stegujejo roke po njej. Kaj preostane onim drugega, kot da pitajo te z bajkami in izmišljotinami? Kaj je to drugega kot laž in prevara! In vendar jih je k temu nagnilo zgolj usmiljenje. Če je torej slepljenje, če je prevara neizbežna, da vodiš množice proti nekemu cilju, ki ga ti vidiš in ga one ne razumejo, čemú bi si tedaj iz tega slepljenja, iz te prevare ne smel zgraditi zavestnega sestava? Za primer naj vama navedem grškega filozofa Empedokla, ki je za svojega življenja užival pri svojih učencih prav božje časti. Ko je čutil, da se mu bliža poslednja ura, je zlezel na vrh ognjenika in strmoglavil v žrelo. Napovedal je bil namreč, da bo živ sprejet v nebo. Po naključju pa je na robu žrela izgubil sandalo, ki ga je izdala. Da je niso našli, bi nemara še danes verjel svet, da je odšel živ v onstranstvo. Če vse to natančno premislimo, ni mogel storiti omenjenega dejanja iz koristoljubja. Zakaj kakšne ugodnosti bi imel sam od tega, če bi njegovi učenci po njegovi smrti verjeli v njegovo vnebovzetje? Rajši si mislimo, da je bil tako rahločuten, da ni hotel svojim zvestim razbliniti utvare o svoji nesmrtnosti. Čutil je, da zahtevajo od njega laži, in jih ni hotel razočarati."

"Taka laž je v bistvu povsem nedolžna," je po daljšem razmišljanju odvrnil Buzruk Umid. "Toda pri prevari, ki jo pripravljaš fedaijem, gre za življenje in smrt."

"Prej sem vama bil obljubil, da vama hočem svoj načrt do podrobnosti filozofsko utemeljiti," je povzel Hasan. "Zato je predvsem potrebno, da smo si dodobra na jasnem, kaj se v vrtovih pravzaprav dogaja. Razčlenimo si to predvideno dogajanje v njegove sestavine. Trojico mladeničev imamo, ki utegnejo verjeti, da smo jim odklenili vrata v raj. Če bi bili zares o tem prepričani, kaj bi tedaj doživeli? Ali se tega zavedata, prijatelja? Blaženost, kakršne še ni bil deležen smrtnik."

"Toda kako temeljito bi se pri tem urezali," se je posmejal Abu Ali, "to bi najbolje vedeli prav mi trije."

"Kaj to nje skrbi, če mi vemo?" je odvrnil Hasan. "Veš morda ti, kaj bo jutri s teboj? Vem morda jaz, kaj mi pripravlja usoda? Ve morda Buzruk Umid, kdaj bo umrl? In vendar mora biti to sklenjeno že tisočletja v sestavu vesoljstva. Protagoras je dejal, da je človek merilo vsega, kar je. Kar zaznava, je; česar ne zaznava, ni. Trojica tam spodaj bo z dušo in s telesom, bo z vsemi čutili doživela in spoznala raj. Raj torej zanjo je. Ti, Buzruk Umid, si se zgrozil nad prevaro, v katero sem fedaije zavlekel. Pri tem pozabljaš, da smo mi sami sleherni dan žrtve prevar naših čutil. V tem bi ne bil jaz nič slabši od tistega domnevnega bitja nad nami, ki nas je, kot trdé razna verstva, ustvarilo. Da smo bili pri tem obdarjeni z varljivimi čutili, je spoznal že Demokrit. Zanj ni ne barv, ne glasov, ne sladkobe in ne grenkobe, niti mraza, niti toplote, marveč samo atomi in prostor. Empedokles pa je pogodil, da nam vse naše znanje posredujejo samo naša čutila. Česar ni v njih, tega tudi ni v naših mislih. Če torej naši čuti lažejo, kako bi mogla biti potem pravilna naša spoznanja, ki imajo v njih svoj izvor? Poglejte te skopljence v vrtovih! V čuvanje smo jim izročili najlepša dekleta. Iste oči imajo kot mi, ista ušesa in ista čutila. In vendar! Majhen rez na njihovem telesu je zadostoval, da se je njihova podoba sveta v temeljih spremenila. Kaj je njim omamni vonj polti mladega dekleta? Odvratno izparevanje potne kože. In dotik napetih deviških grudi? Neprijeten občutek tujega zamaščenega telesnega uda. In tajni dohod k vrhuncu človeške sle? Nesnažna odvajalna cev. Tolikšna, vidita, je zanesljivost naših čutil. Slepcu ni mar barvna krasota cvetočega vrta. Glušec je top za slavčevo petje. Skopljenca ne vznemirja prelest device in bedak se požvižga na vso modrost sveta."

Abu Ali in Buzruk Umid sta se nehoté posmejala. Bilo jima je, kot da ju je Hasan prijel za roko in ju zdaj vodi po strmem, vijugastem stopnišču v temen, globok prepad, v katerega si doslej sama še pogledati nista upala. Čutila sta, da je bil moral vse, kar jima je zdaj govoril, že davno dodobra premisliti.

"Vidita, če je nekdo, kot sem na primer jaz, resnično spoznal," je Hasan povzel, "da se ne more na nič, kar vidi okrog sebe, kar čuti in kar spoznava, kot na nekaj pravilnega zanesti; če je prešinjen od zavesti, da je obdan vsepovsod od samih negotovosti in nejasnosti in da je neprestano žrtev samih prevar, tedaj ne občuti več slednjih kot nekaj človeku sovražnega, marveč kot neko nujnost življenja, s katero se bo moral prej ali slej spoprijazniti. Prevara kot ena izmed prvin vsega živega, kot element, ki nam ni neprijazen, kot eno izmed številnih sredstev, da sploh še kako delujemo in da rinemo naprej, v tem vidim edino mogoč nazor za one, ki so dosegli neko višje spoznanje. Heraklitu se je zdelo vesoljstvo kot neko brez načrta nagrmadeno smetišče, ki ga ureja čas. Čas je podoben otroku, ki se igra s pisanimi kamenčki, jih sestavlja in potem sestavljeno spet poruši. Kako vzvišena prispodoba! Čas je kakor vladar, je kakor umetnik. Njuni gradeči, ustvarjajoči strasti je podobna brezsmiselna volja, ki upravlja svetovja. Kliče jih v življenje in jih spet pogreza v nič. Toda tedaj ko so, so edinstveni in v sebi zaključeni in se pokoravajo svojim lastnim strogim zakonitostim. V takem svetu smo tudi mi. Podložni smo zakonom, ki vladajo v njem. Njega del smo in ne moremo iz njega. V tem svetu sta zmota in prevara važna činitelja."

"Vseusmiljeni Alah!" je vzkliknil Abu Ali. "Kaj nisi tudi ti, Hasan, zgradil sveta, v katerem vladajo posebni zakoni? Svoj svet si zgradil, pisan, čuden in strašen. Alamut, to je tvoja stvaritev, Ibn Saba."

Zasmejal se je in izsilil tudi Hasanu nasmešek. Buzruk Umid je gledal poglavarja in ga poslušal, razmišljal je in se čudil. Polagoma je drsel v povsem tuja in neznana področja.

"V tvoji šali, Abu Ali moj, je dobršen kos resnice," je nadaljeval Hasan s svojim starim smehljajem. "Saj sem vama bil že spodaj dejal, da sem se splazil v delavnico samega stvarnika in mu pogledal pod prste. On nam je, bojda iz usmiljenja, zakril našo bodočnost in dan naše smrti. Isto delamo tudi mi. Kje, pri vragu, je zapisano, da ni taka prevara tudi naše življenje na tem planetu?! O tem, ali je nekaj 'zares' ali pa so zgolj sanje, odloča samo naša zavest. Če se bodo fedaiji, ko se bodo vnovič zbudili, zavedali, da so bili v raju, potem so pač bili v raju! Zakaj med pravim in nepravim rajem samim po sebi ni nobene razlike. Kjer se zavedaš, da si bil, tam si tudi zares bil! Ali ne bodo njihove slasti, njihova uživanja, njihove radosti prav tolikšne, kot da so bili v resničnih nebesih? Epikur je modro dejal, da sta izmikanje trpljenju in bolečini ter iskanje užitkov in osebnega ugodja edini smoter človeškega življenja. Kdo pa bo sreče v višji meri deležen od naših fedaijev, ki smo jih popeljali v raj? Zares! Kaj bi dal, da bi mogel biti na njihovem mestu! Da bi mogel imeti enkrat zavest, da uživam rajska razkošja!"

"Kolikšen sofist!" je vzkliknil Abu Ali. "Daj me na natezalnico in me pri tem prepričuj, kot si zdaj naju, da mi je slajše, kot če bi ležal na mehki pernici, pri bradi Izmailovi, da bi se hahljal od blaženosti!"

Hasan in Buzruk Umid sta prasnila v smeh.

"Čas je, da pogledamo, kaj počno naši junaki," je naposled dejal Hasan.

Dvignili so se in stopili k nadzidkom.

"Vse je še mirno," je povzel Buzruk Umid. "Da se povrnemo k našemu pogovoru. Rekel si, Ibn Saba, da bi hotel tudi ti enkrat imeti zavest, da si bil v raju. Kaj pa bodo fedaiji, tudi če bodo imeli to zavest, posebnega doživeli? Jedli bodo jedi, kot bi jih lahko tudi sicer, in uživali dekleta, kot jih je na tisoče pod soncem."

"Ne boš!" ga je Hasan zavrnil. "Preprostemu zemljanu ni vseeno, ali je gost v kraljevi palači ali pa v navadnem seraju, in čeprav bi mu i tu i tam postregli z istimi jedmi. Tudi vé razlikovati med kraljično in kravjo deklo, in naj bi si bili po videzu še tako zelo podobni. Zakaj naši užitki niso odvisni samo od naših telesnih čutov, marveč so visoko zapleten pojav, na katerega vplivajo najrazličnejše okoliščine. Deklica, v kateri vidiš hurijo z večno se obnavljajočim devištvom, ti bo posredovala drugačne radosti od one, v kateri vidiš kupljeno sužnjo."

"Prav zdaj si me spomnil na neko okolnost," mu je vpadel Abu Ali v besedo. "V Koranu je zapisano, da ne bodo rajske deklice nikoli izgubile svoje nedolžnosti. Ali si na to pomislil? Pazi, da se ti ob taki malenkosti ne podre ves tvoj načrt!"

Hasan se je veselo zahahljal.

"Niti ni tu spodaj kaj prida devištva," je odvrnil, "niti nisem zastonj poslal v Kabul po Apamo. Kaj mislita, da je bil njen sloves najimenitnejše ljubice od Kabula pa do Samarkanda tako nezaslužen? Povem vama, da je bila po desetih ljubimcih prav tako krhka kakor šestnajstletna devica. Poznala je namreč neko ljubezensko skrivnost, ki se ti zdi, ko ti je razkrita, kaj preprosta. Če pa ne veš zanjo, bi lahko verjel v večno se obnavljajoče devištvo. To sredstvo je namreč neka rudninska zmes, ki v neki raztopini krči kožo in pravilno uporabljena kaj lahko zavede novinca v zmoto, da ima opravka z nedotaknjeno devico."

"Če si zares tudi za to poskrbel, potem si živ satan," je smejé dejal Abu Ali.

"Glejta! Eden od fedaijev se je prebudil!" je vzkliknil tedaj Buzruk Umid.

Vsi trije so pridržali sapo. Skozi stekleno streho so videli, kako so deklice obkrožale mladeniča, ki jim je očitno nekaj pripovedoval.

"To je Sulejman," je dejal Hasan in nehoté pritajil glas, kot da bi se bal, da bi ga v vrtovih ne slišali. "On je prvi smrtnik, ki se je kdaj prebudil v raju."

* * *

Okrog Fatime je nastala grobna tišina, ko so skopljenci prinesli Sulejmana v paviljon. Brez besede so ga prijeli za noge in ramena in ga odložili na blazine. Potem so prav tako neslišno s praznimi nosili odšli.

Deklice so se komaj upale dihati. Strmele so v telo, ki je bilo pokrito s črnim pogrinjalom. Zajnab je šepnila Fatimi, naj odgrne spečega gosta.

Fatima se mu je po prstih približala. Sklonila se je nadenj in snela pogrinjalo. Obstala je kakor vkopana. In naj je bila še toliko pričakovala, tako lepega si Sulejmana ni bila predstavljala. Lica so mu bila rožnata kakor pri deklici. Komaj da jih je pokrival rahel puh. Kot češnje rdeče ustnice so bile rahlo priprte. Skoznje se je svetlikala vrsta bisernih zob. Trepalnice so mu bile goste in dolge in so metale na lica lepo zarisane sence. Ležal je postrani. Eno roko je imel pod telesom, z drugo se je rahlo oklepal blazine.

"Kako ti je všeč, Halima?" je pritajeno vprašala Hanum.

"Jaz bi ga že ne marala."

"Pazita! Z očmi ga bosta požrli."

Sara se je tiho zarežala.

"Ti bi ga bila že, če bi se le dalo," jo je podražila Zajnab.

"Prava se je oglasila!"

Fatima je prijela za harfo in začela ubirati strune. Ko je videla, da je Sulejman spal še naprej, se je opogumila in polglasno zapela.

"Pogovarjajte se na glas, kot da ste same," je dejala Fatima. "Morda bo treba še dolgo čakati, da se prebudi."

Glasen pogovor je polagoma spravil deklice k sebi. Začele so se šaliti, se zbadati in se druga drugi smejati.

Nenadoma je Sulejman postal nemiren.

"Glejte, zbudil se bo!" je vzkliknila Zajnab.

Halima si je zakrila oči z rokami.

"Ne, samo sanja se mu," je zavzdihnila Sara.

Halima je spet pogledala.

"Da mi ne boš delala sitnosti," ji je zažugala Fatima. Tedaj se je Sulejman vzpel na roke, za trenutek odprl oči in jih spet zatisnil. Potem jih je vnovič na široko odprl in topo strmel v napol preplašene, napol radovedne obraze deklic. Nakar je stresel z glavo, zamrmral nekaj nerazumljivega in spet legel na prejšnje mesto.

"Morda je mislil, da sanja," je zašepetala Ajša. "Stopi k njemu, Fatima, in ga pobožaj," je svetovala Zajnab. "Morda ga bo to predramilo."

Fatima je tiho sedla na blazine poleg njega. Nekaj trenutkov je še oklevala, potem ga je prav narahlo pobožala po licu.

Sulejman se je zdrznil. Okrenil se je in njegova roka je udarila ob Fatimino stegno. Zapekla jo je, kot da bi se je bil dotaknil sam ogenj. Zadržala je dih in prisluhnila v grozničavi sladkosti.

Vnovič se je Sulejman dvignil do pasu. Siloma je odprl oči in se zagledal v Fatimo, ki je trepetala pred njim. Brez besede, podoben avtomatu, jo je objel in jo prižel nase. Prav tako nezavedno in topo se je je tudi polastil.

Fatima ni vedela prav, kaj se je zgodilo z njo. Prav tako odsotno je tudi vprašala:

"Ali me ljubiš, Sulejman?"

Sulejman je bil sklonjen nad njo. Nepremično ji je gledal v obraz. Zamrmral je:

"Beži, beži. Sicer si lepa, toda vem, da so to samo sanje. Prekleto, da morajo biti še te človeku pokvarjene."

Fatima se je zdrznila in se otresla zamaknjenosti. Sramežljivo je pogledala po tovarišicah.

Nenadoma se je zavedela svojih dolžnosti. Pred oči ji je stopila strahovita kazen, ki jo je obljubil vrhovni poglavar, če bi poizkus ne uspel. Odrinila je Sulejmana od sebe in dejala očitajoče:

"Ali te ni sram, Sulejman? V raju si in preklinjaš!"

"V raju?"

Hitro si je pomel oči. Potem je pogledal okrog sebe. Oči so se mu širile od strmenja.

"Kaj, kaj je to?" je zajecljal.

Začel je tipati po sebi, okrog sebe, prijel je za blazino in se boječe dotaknil Fatime.

Potem se je dvignil. Zagledal se je v šumeči vodomet, stopil k bazenu in potopil roko vanj.

"O sveta nebesa!" je zašepetal. "Res sem v raju."

Plašne in z zadržano sapo so ga deklice opazovale. Če bi spregledal? Ob glavo bi bile. Toda ali ga bodo mogle ves večer obdržati v zmoti?

Fatima se je prva znašla.

"Dolgo pot imaš za seboj. Ali si žejen?" je vprašala.

"O, žejen sem," je zašepetal.

Pomignila je in Sara je prinesla skledo mrzlega mleka. Vzel ji jo je iz rok in jo hlastno izpraznil.

"Kot prerojen sem," je dejal in smehljaj mu je šel čez obraz.

"Daj, okopale te bomo," je dejala Fatima.

"Že. Toda stran glejte."

Poslušale so ga. Sara in Zajnab sta se pritajeno zahihitali.

"Čemú se smejeta?" je vprašal z nezaupljivim glasom, ko se je slačil.

"Take so tu navade!"

Potopil se je v vodo.

"Kako prijetno topla je," se je razveselil.

Omotičnost ga je minevala. Čudil se je še vedno, toda postajal je obenem nekako domač.

"Brisačo mi dajte!" je glasno zahteval.

Že je imel, kar je želel.

"Rad bi videl, da bi se tudi ve okopale."

Fatima je pomignila. Odmotale so se iz tančic in se spustile v vodo. Halima se je skrila. Sara jo je privlekla v bazen. Začele so se škropiti. Vrišč in smeh se je razlegel po paviljonu.

Sulejman se je ogrnil v haljo in legel na blazine.

"Tu je pa res veselo," je dejal smejé.

Začutil je slabost in veliko lakoto. S poželjivimi očmi je gledal na pripravljena jedila, ki so čakala na mizicah v kotu.

Fatima se je ogrnila in stopila k njemu.

"Ali si lačen, Sulejman?" je vprašala z angelsko ljubeznivostjo.

"Pa še kako."

Hitro so mu postregle.

Kakor sestradan volk se je spravil nad jedi. Moči so se mu vidoma vračale.

"Vina mu nalijte!" je zašepetala Fatima.

Pil je v velikih požirkih. Gledal je krasotice, ki so mu stregle. Njihova polt se je svetila skozi tančice. Od poželenja se mu je zavrtelo pred očmi.

"Ali je vse to moje?" se je vprašal.

Za poizkus je pograbil Ajšo za roko in jo potegnil k sebi.

Ni se branila.

Takoj za njo se je Lejla privila k njemu.

"Opijajte ga, omamljajte ga," je Fatima šepetaje govorila deklicam.

Vino mu je polagoma lezlo v glavo.

"Pri bradi Alija Mučenca!" je vzkliknil. "Seiduna je govoril resnico. Zares mu je bil dan ključ od rajskih vrat."

Objemal in poljubljal je vse vprek.

"Samo da nisem umrl?" ga je nenadoma zaskrbelo.

"Ne boj se," ga je potolažila Fatima. "Jutri boš spet na Alamutu v službi Seiduna."

"Kaj ga poznate?"

"Saj smo vendar v raju!"

"Potem tudi veste, da smo davi krivoverce nažgali?"

"Seveda vemo. Ti si preganjal Turke, Ibn Tahir pa je iztrgal sovražno zastavo."

"Alah je velik! Da pripovedujem to Naimu ali Obeidu, bi se mi v obraz smejala."

"Ali je njuna vera tako šibka?"

"Pri bradi Prerokovi, tudi jaz bi ne verjel, če bi mi onadva kaj takega pripovedovala. A kje sta Ibn Tahir in Jusuf?"

"Prav tako v raju kot ti. Na onem svetu se boste spet sešli in si pripovedovali, kar ste tu videli in doživeli."

"Res, pri Alahu, čudne stvari se pripetijo poštenemu moslemu."

Prijetno okajen je začel pripovedovati o Alamutu, o svojih učiteljih in tovariših ter o jutranjem boju s Turki.

Deklice so posedle okrog njega in ga zaverovano poslušale. Bil je prvi, čigar moškost so v teh vrtovih začutile. In krasen fant povrhu. Vse zapovrstjo so se zaljubile vanj.

Fatima je sedla k harfi, začela ubirati strune in nekaj polglasno prepevati. Sem ter tja je ošinila Sulejmana z zaljubljenim pogledom.

"Fatima dela pesmico," je zašepetala Hanum.

Halima se je skrivala za njo. S prsti se je držala njenih ramen in od časa do časa pogledala Sulejmana. Bil ji je zelo všeč. Njegovo samozavestno pripovedovanje, njegov odkritosrčni, veseli smeh, njegova drznost, vse jo je očarovalo. Sama nase se je jezila, toda bila je že vsa neumna.

Med pripovedovanjem je od časa do časa ujel občudujoči pogled iz njenih oči. Razen njih in prstov na Hanuminih ramenih ni videl ničesar. Pomislil je in zdelo se mu je, da se je ni bil še dotaknil. Po imenu je poznal že Fatimo, Saro, Zajnab, Ajšo in Lejlo.

"Kdo je ona mala, ki se skriva za tvojim hrbtom?" je vprašal Hanum.

"Halima."

Vse so se zasmejale.

Sulejman je v zadregi pogledal okrog sebe. Velike oči in prsti so nenadoma izginili za Hanum.

"Pridi bliže, Halima," je dejal. "Saj te še videl nisem."

Hanum, Šehere in še druge so jo pograbile in jo pahnile proti Sulejmanu. Krčevito se je oprijela preproge in blazin in vse skupaj potegnila za seboj.

"Kaj je ta škrat zmerom tako plah?"

"Zmerom. Tudi kuščarjev in kač se boji."

"Mene se vendar ne boš bala? Saj nisi Turek ali kak drug krivoverec. Ti se me navadno boje."

Hotel jo je poljubiti. Toda izmaknila se mu je in trmasto povesila glavo.

"Kaj to pomeni?" se je začudil.

Fatima je zaropotala v kotu. Halima mu je nenadoma ovila roke okrog vratu in skrila glavo na njegovih prsih.

"Ne morem jih trpeti okrog sebe," je zašepetala.

"Pojdite k Fatimi," je velel.

"Kako čudovito ljubka je," je pomislil.

Njene roke so se ga zmerom trdneje oklepale. Njen obraz je bil vroč kakor razbeljeno železo.

"O Alah, kako je sladka," je zašepetal in jo stisnil v svoj objem.

Potem mu je Sara ponudila vina. Ko je pil, je Zajnab hitro zamenjala blazine.

"Ne vem, tako ljubka in sladka ni bila nobena," je zamrmral.

Halima se je splazila v kot in zarila obraz v blazine. Takoj je zaspala.

Fatima se je odkašljala.

"Zapela bom pesmico o nocojšnjem večeru," je dejala z očarljivim smehljajem. Jamice so se ji prikazale v licih.

"Imenitno!" se je razveselil Sulejman. Zleknil se je nazaj na blazine in si podložil glavo z rokami.

"Zdaj poslušajte!"

Fatima je začela ob spremljavi harfe:

"Sivi sokol Sulejman

Je prišel v raj.

Zagledal lepo Fatimo,

Ni vprašal nič, zakaj.

Nežno se privil je k njej

Kakor bel labod.

Vse, kar imela, dala je.

Bil je njen gospod.

Ljubka Ajša priskaklja

Vsa navihana.

Spelje Fatimi moža,

Sama z njim se igra.

Lejlo pa boli srce;

Lep je Sulejman.

Tiho k njemu ukrade se,

Zanjo že je vžgan.

Komaj Turkan vidi to,

K njemu se spusti.

Deklica mu je všeč zelo,

Uživat z njo hiti.

A že ujame druga spet

Nestalno mu srce.

Lepša kakor rajski cvet

Črna Sara je.

Črnih oči zadosti ima

In dovolj mu je temne polti.

Zajnab mu nekaj drugega dá.

Zajnab ima plave oči!

Alah je Halimi dal vitek stas,

Ji dal dolge in tanke noge.

Sultanovemu haremu bila bi v kras.

Že fantu je vnela srce.

In Hanum in Šehere tudi že

Po njem sta stegnili roke.

Ga ujela je prva na ustnice,

A druga na nedrje.

Uboga Fatima ves ta čas

Je strune ubirala.

Nezvestega ljubčka gledala

In solze požirala.

K Fatimi stopi Sulejman;

Res lep je ta mladi junak!

Na oči jo poljubi ves skesan;

In spet je kot prvič sladak.

Tedaj krog njega deklice vse

Se v kolu zavrte.

Zapojejo glasno, da sliši se

Čez tri visoke gore:

Raj ni bil raj, dokler ni vanj

Prišel naš pehlevan.

Zato vzkliknimo vse zdaj nanj:

Živi naj Sulejman!"

Vrišč, smeh in glasno odobravanje so sprejeli Fatimino pesem. Deklice so potegnile Sulejmana na sredo in začele rajati okrog njega. Vzklikale so mu in mu nazdravljale.

Komaj se jim je iztrgal. Pohitel je k Fatimi in jo veselo objel.

"Imenitna pesem!" je dejal smejé. "Napisati mi jo moraš. To bosta zijala Naim in Obeida."

"Iz raja vendar ne moreš ponesti ničesar," ga je zavrnila Fatima. "Na pamet se je nauči."

Hrušč je naposled prebudil Halimo. Začudeno je gledala okrog sebe. Vprašala je:

"Kaj pa se je zgodilo?"

"Pesmico je Fatima zložila," je odvrnila Sara. "Tudi ti si v njej."

"Potem je gotovo prav neumna."

Stisnila se je med blazine in hotela spet zaspati.

Tedaj jo je Sulejman zapazil. Stopil je k njej in jo stresel za ramo.

"Kako moreš spati, ko je gost v hiši?"

Sedel je k njej in ona se je privila k njemu. Čutil je prijetno toploto njenega dihanja, katerega enakomernost ga je kmalu uspavala.

"Kako ljubka sta," je dejala Ajša.

"Pustimo ju, da se prespita."

Fatima je poklicala Zajnab.

"Zloživa pesem nanju," je tiho predlagala.

Ostale deklice so se opijale in se dalje razveseljevale. Plesale so, skakale v bazen, zbijale šale in se smejale.

Pesem je bila gotova in Fatima je velela deklicam, naj zbudijo Halimo in Sulejmana. Oba sta hkrati odprla oči, se drug v drugega zagledala in se zasmejala.

"Eh, da me vidi zdaj moj Jusuf!"

Sulejman je bil neznansko srečen. Deklice so mu ponudile vina. Odklonil je čašo in pil kar iz vrča:

"Nobenemu sultanu se ne godi tako imenitno!"

"Poslušajta zdaj! Fatima in Zajnab vama bosta zapeli pesmico."

Naslonil se je na blazine in privil Halimo k sebi.

Fatima in Zajnab sta začeli:

"Največji tepček je Halima

Med hurijami v raju bila.

Grdó izpod čela je gledala,

Če so ji omenili moža.

Se kač in kuščarjev bala je

In mislila o njih je tako:

Da Alah zato jih ustvaril je,

Da male punčke požro.

Skrivaj pa je le metala oči

Za skopljenci smešnimi.

Na tihem želela je mnoge noči,

Da bi pravi fantje bili.

A komaj je Sulejman stopil v raj,

Ji je srček zabunkal tako,

Da ni vedela, ne kdaj, ne kako, ne zakaj,

Ob pamet bila že je vso.

Ko fant je zgrabil z drzno roko

Po deviških ji nedrjih,

Zastokala je milo in prav tenko.

Potem ji zastal je dih.

Oči je povešala in tresla se

In napol je medlevala.

Hrepenela, želela, branila se

In od sramu je zardevala.

Na tihem se morda bala je,

Da ustregla mu prav ne bo.

Kar znala je kdaj, pozabila je.

Brž imela je prazno glavo.

A vendar: ko končno zgodilo se je,

Kar v takem se rado zgodi,

Žarel od veselja in od sreče sladke

V očeh ji blažen je sij."

Deklice so se smejale. Halima pa je bila vsa rdeča od sramu in jeze. Sulejman se je režal od zadovoljstva. Bil je že toliko pijan, da bi se bil težko dvignil.

"Blazine vam bom v glavo zmetala, če ne boste tiho!"

Halima je stisnila svojo drobno pest in zažugala z njo.

Tedaj je v daljavi turobno zatrobil rog. Enkrat, dvakrat, trikrat.

Deklice so umolknile. Fatima je prebledela. Skrivaj je pripravila kroglico za napoj.

Tudi Sulejman je prisluhnil. S težavo se je dvignil. Komaj da se je obdržal na nogah.

"Kaj to pomeni?" je začudeno vprašal.

Stopil je proti vratom, kot da hoče iz paviljona.

"Še eno čašo, Sulejman."

Fatima je komaj prikrila zaskrbljenost.

Napoj je bil pripravljen. Deklice so potegnile Sulejmana spet na blazine.

"Kaj boš pripovedoval Naimu in Obeidu o svojih doživljajih v raju?" je vprašala Fatima, da bi odvrnila njegovo pozornost od nevarnejših misli.

"Naimu in Obeidu? Saj mi Turka ne bosta verjela. Toda jaz jima že pokažem. Samo podvomita naj! To jima bom pomolil pod nos."

Pokazal je svojo trdo pest. Fatima mu je ponudila čašo z napojem. Mimogredé jo je izpil.

Že ga je prevzela težka omotičnost. Z zadnjimi silami se ji je skušal upreti.

"Dajte mi nekaj s seboj za spomin."

"Ničesar ne moreš vzeti s seboj."

Videl je, da pri Fatimi ne bo nič opravil. Njegova slabeča desnica je nagonsko otipala Halimino zapestje. Zlat obroček je zdrknil v njegovo dlan. Skril ga je pod haljo in potem trdno zaspal.

Halima ga ni izdala. Kako bi ga tudi mogla? Iz vsega srca ga je vzljubila.

V paviljonu je bila popolna tišina. Fatima je tiho vzela črno pogrinjalo in pokrila spečega z njim.

Čakale so.

* * *

"Niso stvari same po sebi, ki nas delajo srečne ali nesrečne," je dejal Hasan prijateljema na zvezdarni, ko so spet polegli po blazinah. "Marveč samo naša misel, naše prepričanje, ki ju imamo o njih. Za primer: Skopuh zakoplje zaklad na skrivnem mestu. Javno se kaže siromaka, na tihem pa uživa v zavesti, da je bogataš. Sosed izvoha njegovo skrivnost in mu vzame zaklad. Skopuh se bo veselil bogastva vse dotlej, da ni odkril tatvine. In če bi ga prej doletela smrt, bi izdihnil v srečni zavesti, da je bogataš. Prav tako je z možem, ki ne ve, da ga njegova ljubljenka vara. Da tega ne izve, bo srečen živel do svoje smrti. V nasprotnem primeru bi bila njegova najljubša žena lahko vzor zvestobe. Če bi ga lažniva usta prepričala, da mu je nezvesta, bi trpel peklenske muke. Niti stvari niti resnična dejstva torej ne odločajo o naši sreči oziroma nesreči, marveč smo povsem in izključno odvisni od naših predstav, od naše zavesti o njih. Sleherni dan nam odkriva, kako lažnive in zmotne so te predstave. Na kako šibkih nogah sloni naša sreča! Kako neupravičeno je dostikrat naše žalovanje! Kaj čuda, če je modrijan ravnodušen nasproti obema?! In če uživajo srečo lahko samo preprosteži in bedaki?!"

"Tvoja filozofija ni posebno po mojem okusu," je pripomnil Abu Ali. "Res je, v življenju se neprestano motimo in venomer smo žrtve krivih prepričanj. Ali pa se moramo zato odreči slehernemu veselju, ker so nemara predpostavke lažnive? Da bi se človek ravnal po tvoji modrosti, bi moral ves čas preživeti v dvomih in negotovostih."

"Čemú si se torej prej razburjal nad tem, da sem poslal fedaije v raj? Mar niso srečni? Kakšna je neki razlika med njihovo srečo in med srečo nekoga drugega, ki prav tako ne pozna njenih pravih predpostavk? Vem, kaj tebe moti. Moti te to, da mi trije nekaj vemo, česar oni ne vedo. In kljub temu so še zmerom na boljšem na primer od mene. Misli si, kako bi bil onim trem v kali zagrenjen sleherni užitek, če bi jih obšla sumnja, da sem jih jaz hoté zavedel v nekaj, nad čimer oni nimajo pregleda. Ali da jaz o vsem tem, kar se z njimi godi, nekaj več vem kot oni sami. Ali ko bi slutili, da so samo igrača, brezvoljne šahovske figure v mojih rokah. Da so samo sredstva, ki jih uporablja neka višja volja, neki višji razum pri nekem neznanem načrtu. Meni, prijatelja, taka slutnja, taka sumnja zagrenjuje sleherni dan mojega življenja. Slutnja, da utegne biti nad nami nekdo, ki z jasnim duhom pregleda vesoljstvo in naš položaj v njem, ki utegne vedeti o nas marsikaj, nemara celo uro naše smrti, kar je vse našemu razumu neusmiljeno zastrto. Ki utegne imeti z nami svoje posebne naklepe, ki nas morda uporablja za svoje poizkuse, ki se nemara igra z nami, z našo usodo in našim življenjem, medtem ko se mi, lutke v njegovih rokah, tu veselimo in radujemo, domišljajoč si, da smo sami kovarji svoje usode. Zakaj se vprav višji duhovi tako brezupno zagrizujejo v odkrivanje tajen prirodnih pojavov, zakaj se vprav modri tako strastno predajajo znanosti in razglabljanju o vesoljstvu? Epikur je dejal, da bi modrijan užival popolno srečo, če bi ga ne mučil strah pred neznanimi nebesnimi pojavi in pred uganko smrti. Da bi uklonil ali si vsaj pojasnil ta strah, se posveča znanosti in raziskovanju prirode."

"Jako učeno," je pripomnil Abu Ali. "Vendar če sem te prav razumel, bi se moglo skrčiti tvoje modrovanje nemara v tole ugotovitev: Na tihem te grize spoznanje, da nisi Alah."

Hasan in Buzruk Umid sta se posmejala.

"Nisi tako slabo pogodil," je dejal prvi. Stopil je do nadzidkov in pokazal proti oni strani neba, kjer je bila tema, iz katere je prodirno sijalo na tisoče drobnih zvezd.

"Poglejte ta neizmerni nebesni obok! Kdo prešteje zvezde, ki so razsejane po njem? Aristarh je dejal, da so to sama sonca. Kje je človeški razum, ki bi to doumel? In vendar je vse smotrno urejeno, kot da bi bilo upravljano po neki zavestni volji. Ali je ta volja Alah ali pa slepo dejstvovanje prirode, vseeno je. Mi smo v primeri s tem neizmerjem smešni nebogljenci. Svoje majhnosti v primeri z vesoljstvom sem se prvič zavedel, ko mi je bilo deset let. Česa vsega nisem bil od takrat doživel in kaj vse ni že od tedaj prešlo! Prešla je vera v Alaha in Preroka, prešel je omamni čar prve ljubezni. Nič več ne diši tako lepo cvet jasmina v poletni noči niti ne cvetejo tulipani več v tako živih barvah. Samo strmenje nad neizmernostjo vsemirja in strah pred neznanimi nebesnimi pojavi sta ostala ista. Zavest, da je naša zemlja samo zrnce prahu v vesoljstvu, da smo mi na njej samo nekakšne garje, nekakšne neskončno majhne uši, ta zavest me še zmerom navdaja z obupom."

Abu Ali je poskočil na svoje krive noge in začel otepati z rokami okrog sebe, kakor bi se branil pred nekimi nevidnimi nasprotniki.

"Alahu hvala, da me je ustvaril skromnega in me rešil takih skrbi," je vzkliknil napol v šali. "Prepuščam jih od srca rad Batujem, Mamunom in Abu Mašarjem."

"Mar misliš, da preostaja meni kaj drugega?" je odvrnil Hasan z nekim zagrizenim porogom. "Da, velik si bil, Protagoras, ko si izrekel stavek, da je človek merilo vseh stvari! Kaj naj končno storimo drugega, kot da se sprijaznimo s to dvorezno modrostjo? Da se omejimo na kepico iz blata in vode, na kateri živimo, in prepustimo silne razsežnosti vsemirja nadčloveškim duhovom? Tu doli, na tem ubogem, malem planetu je naše torišče, je mesto, primerno našemu razumu in naši volji. 'Človek je merilo vseh stvari.' Uš je nenadoma postala upoštevanja vreden činitelj! Samo omejiti se je bilo treba. Izločiti iz obsega svojega pogleda vesoljstvo in se zadovoljiti s trdno zemljo, na kateri stojimo. Ko sem v duhu to doumel - vidita, prijatelja -, sem se z vsemi silami vrgel na urejevanje v sebi in okrog sebe. Vesoljni svet mi je bil kakor ogromen nepopisan zemljevid. Sredi njega siva pegica, naš planet. V tej pegici neskončno majhna črna točka, jaz, moja zavest. Edino, kar zagotovo poznam. Belemu sem se odrekel. Prodreti je bilo treba v sivo pegico, izmeriti jo v obsegu in številu in potem…, potem zadobiti oblast nad njo, začeti upravljati jo po svojem razumu, po svoji volji. Zakaj strašno je biti spodaj tistemu, ki se je skušal pomeriti z Alahom."

"Glej, šele zdaj sem te prav razumel, Ibn Saba!" je vzkliknil ne brez neke hudomušnosti Abu Ali. "Ti hočeš na zemlji biti isto, kar je v nebesih Alah."

"Alahu hvala! Vendar se je enkrat tudi v tvoji glavi posvetilo," se je posmejal Hasan. "Skrajni čas je bil že. Sicer bi res ne vedel, komu naj prepustim svojo zapuščino."

"Ampak ono belino na zemljevidu si pa le popisal," je dejal Abu Ali. "Kje bi našel sicer mesto za svoj raj?"

"Vidiš, razlika med nami, ki smo spregledali, in ogromnimi množicami, ki tavajo v temi, je tale: Mi smo se omejili, one se pa nočejo ali ne marajo omejiti. One zahtevajo od nas, da jim odpravimo belino neznanega. Ne morejo prenesti nikakršne negotovosti. Ker pa resnice nimamo, jih moramo tešiti z izmišljotinami in bajkami."

"Bajka tu spodaj se naglo razvija," je dejal Buzruk Umid, ki je, gledajoč z nadzidkov v vrtove, ujel zadnje besede. "Prebudil se je tudi drugi mladenič in deklice plešejo kolo okrog njega."

"Poglejmo," je dejal Hasan in stopil z Abu Alijem do njega.

* * *

Deklice so z zadržanim dihom gledale, kako je Sulejka odgrinjala spečega Jusufa. Ko so ga bili skopljenci prinesli, so mu zaradi njegove dolžine molela stopala prek nosil. Zdaj se je izpod ogrinjala pokazalo njegovo mogočno telo.

"Kakšen velikan! Pod pazduho bi te lahko skril, Džada," je šepnila Zofana, da bi si dala poguma.

"Tudi ti bi se spričo njega posebno ne postavila," jo je zavrnila Rokaja.

Sulejka je medtem pokleknila ob njem in ga vsa prevzeta opazovala.

"Kaj bo neki naredil, ko se bo prebudil?" je skrbelo malo Fatimo. Z rokama si je zakrila oči, kot bi se hotela obrniti od neznane nevarnosti. Bila je med najbolj plašnimi, in da bi jo razlikovale od prve Fatime, so jo klicale za malo Fatimo.

"Požrl te bo," jo je podražila Habiba.

"Nikar je ne plaši. Boječa je itak že dovolj."

Rokaja se je posmejala.

Toda Jusuf je spal kar naprej. Samo svetlobi, ki ga je ščemela v oči, je pokazal hrbet.

Sulejka je vstala in prišla k deklicam.

"Spi trdno, kot da je v nezavesti," je dejala. "Toda ali ni krasen junak? Zapojmo in zaplešimo, da se bo vzradostil, ko se bo prebudil."

Vsaka je vzela svoje godalo. Tiho so zaigrale in zapele. Sulejka in Rokaja sta prijeli za bobenčke in poskušali zaplesati umirjen ples.

Džada in mala Fatima sta še vedno drgetali od strahu.

"Zakaj vedve ne pojeta?" se je razjezila Sulejka. "Mislita, da ne vidim, da samo usta odpirata?"

"Tak je moral biti Suhrab, sin Rustamov," je menila Asma.

"Pa ne, da vidiš v sebi lepo Gurdaferid?"

Sulejka se je smejala.

"Nikar se ne smej, Sulejka. Tudi tebi manjka še marsikaj do nje."

V odgovor se je začela Sulejka zvijati in izzivalno razkazovati svoje čare.

"Glejte, Sulejka se je spravila na zapeljevanje," se je posmejala Asma. "Toda njen junak spi in se ne meni zanjo."

"Prav kakor egiptovski Jusuf, ki mu ni bilo mar Putifarjeve Sulejke," je vzkliknila Rokaja.

"Saj res! Jusuf in Sulejka! Kako lepo je to."

Džada je bila vsa srečna ob tem odkritju.

"Napravimo pesem nanju," je predlagala.

Odložile so glasbila in staknile glave skupaj. Začele so kovati verze. Pogaloma je nastal prepir in Sulejka je posegla vmes.

Tedaj se je Jusuf vzpel na rokah in pogledal okrog sebe. Nenadoma se je začel prisrčno smejati.

Deklice so od strahu zakričale.

"Gorje! Izdane smo! Vse je slišal."

Sulejka se je prijela za glavo in obupano strmela v dekleta.

Jusuf se je zdrznil, stresel z glavo, zatisnil in spet odprl oči. Potem se je zagledal v deklice z izrazom neizrečenega strmenja.

"Alah je velik! To niso sanje!"

Zdaj se je Sulejka znašla. Rahlo zibaje se mu je približala in sedla poleg njega na blazine.

"Seveda niso sanje, Jusuf. V raj si prišel. Me smo hurije, ki te pričakujemo."

Jusuf se je je previdno dotaknil. Dvignil se je, obšel bazen in z negotovim pogledom motril dekleta, ki so mu nemo sledila z očmi. Ko se je vrnil k Sulejki, je vzkliknil napol zase:

"Pri vseh mučencih! Seiduna je imel prav. In jaz mu nisem verjel!"

Potem se je sesedel na ležišče. Obhajala ga je slabost in v ustih je čutil slab okus.

"Kje sta Sulejman in Ibn Tahir?"

"Prav tako v raju, kakor si ti."

"Žejen sem."

"Dajte mu mleka," je velela Sulejka.

Izpraznil ga je polno skledo.

"Ali ti je zdaj odleglo, popotnik ubogi?"

"Odleglo mi je."

"Čemú si se smejal, ko si se prebudil?"

Jusuf se je skušal domisliti. Nenadoma ga je vnovič posilil smeh.

"Ah, nič. Samo neumne sanje."

"Rade bi jih slišale."

"Smejale se mi boste. Seiduna mi je dal neko kroglico in nenadoma mi je bilo, kot da sem vzletel. Če sem prav pomislil, sem spoznal, da ležim še zmerom na istem mestu. O, pri sedmerih prerokih! Kako sem pa potem prišel semkaj? Pa ne, da bi bil naposled zares letel?"

"Seveda si letel, Jusuf. Videle smo, kako si priplaval po zraku v ta naš dom."

"Vseusmiljeni Alah! Ali je to resnica? Počakajte, povedal vam bom, kaj se mi je potem sanjalo. (Če se mi je sploh sanjalo?) Letim vam tako čez prostrane pokrajine in pridem nad veliko puščavo. Kar zagledam pod seboj v pesku senco jastreba, ki se premika, kakor se premikam jaz. 'Ujeda te zasleduje, Jusuf,' si pravim. Ozrem se gor, ozrem se dol, potem na levo in na desno. O ptiču nobenega sledu. Zamahnem z levo roko, zamahnem z desno. Iste kretnje ponovi s svojimi perutmi senca pod mano. (Povedati vam moram, da sem velikokrat videl, ko sem kot deček pasel očetovo čredo, kako so drsele podobne sence po tleh. Živali so vztrepetale in bežale pred njimi. Zato se v teh stvareh dobro spoznam.) 'Pa ne, da bi se spremenil v orla, Jusuf?' pomislim. Kar se znajdem nad velikanskim mestom. Nikoli še nisem dotlej videl nečesa podobnega. Palače kakor gore, sredi njih trgi, mošeje s pisanimi kupolami, minareti in stolpi kakor suličasta vojska. 'Da nisi nad Bagdadom ali celo nad Kairom, Jusuf?' si rečem. Priletim nad prostran bazar. Krik in vrišč prihajata od spodaj. Kar obstanem pred visokim in tenkim minaretom. Na njem je stal nekakšen kalif ter kričal in neusmiljeno krilil z rokami. Zdelo se mi je, da nekoga pozdravlja in se mu klanja. Obenem z njim se je pripogibal tudi minaret. Ozrem se, da bi videl, komu je veljalo to priklanjanje. Pa nisem opazil nikogar. 'E, Jusuf moj,' si pravim. 'Visoko si se dvignil, da se ti klanjajo kalifi in minareti.' Kar spoznam v kalifu Seiduna. Groza me popade. Pogledam naokrog, kako bi mu pobegnil. Tedaj skoči Seiduna kakor opica z vrha minareta in začne čudno plesati po eni nogi. Obstopijo ga piskači, kakršni so tisti, ki prihajajo k nam iz Indije in krotijo kače, in po njihovi godbi se je začel Seiduna kakor blazen zvijati v krogu. Kaj sem hotel? Na glas sem se začel smejati. Tedaj sem zagledal vas okrog sebe. Čudo prečudno! Resničnost je prekosila sanje."

Deklice so se smejale.

"Zares, nenavadne sanje," je dejala Sulejka. "Spremljale so te, ko so te nevidna krila nosila k nam."

Tedaj je opazil mizice, na katerih so bila zložena jedila. Začutil je strahovito lakoto. Vdihal je vonj po jedi in oči so se mu zaiskrile.

"Jedel bi rad?" je vprašala Sulejka. "Predpisano je, da se moraš najprej umiti. Glej, voda, prijetno topla, je pripravljena."

Pokleknila je poleg njega in mu začela razvezovati sandale. Druge so mu hotele sleči haljo. Branil se je.

"Ne brani se, Jusuf," je dejala Sulejka. "V raju si in vse, kar počnemo tu, je spodobno."

Prijela ga je za roko in ga potegnila za seboj do bazena. Odvrgel je ruto, s katero je imel prevezana ledja, in se potopil v vodo. Sulejka se je odmotala iz tančice in mu sledila. Snela mu je fes z glave in ga izročila tovarišicam v varstvo. Pomagala mu je, da se je umil, in ga veselo škropila.

Ko je zapustil bazen in se otrl z brisačo, so mu ponudile jedi. Spravil se je nad številne dobrote in zmetal vase vse, kar mu je prišlo pod roko. "Alah je velik," je dejal. "Zdaj vidim, da sem zares v raju."

Ponudile so mu vina.

"Ali ga ni Prerok prepovedal?"

"Ali ne poznaš Korana, da ne veš, da ga je v raju Alah dovolil? Saj ti ne bo stopilo v glavo."

Sulejka ga je silila, da je pil. Bil je zelo žejen in izpraznil je na dušek poln vrč.

Prijetno okajen se je zleknil na blazinah. Sulejka se je privila k njemu in vzela njegovo glavo v svoje naročje.

"E, da bi me videla zdaj Sulejman in Ibn Tahir!"

Počutil se je kakor bog. Nehoté ga je sililo, da je začel pripovedovati o svojih jutranjih junaštvih. Rokaja je pokleknila predenj in mu stregla dalje z jedjo in vinom. Ko je končal, so deklice prijele za glasbila, jih ubrale in zapele pesem, ki so jo bile pravkar zložile. Jusuf je prisluhnil. Srce se mu je topilo od miline in širilo od zanosa.

PESEM O JUSUFU IN SULEJKI

"Telo je Sulejkino kipeče napeto

Kakor lok v roki lovca, da vname srce.

Čigavo srce naj vname Sulejka?

Od sile junaka, ki mu je Jusuf ime.

Naša Sulejka je deklica rajska,

Tebi v veselje, Aláhu v ponos.

Najlepša med nami je, čuješ li, Jusuf?

Turkom si bil, mar njej ne boš kos?

Nikar, o, ne bodi kakor egiptovski Jusuf,

Okruten in trd, da ne streš ji srca.

Saj naša Sulejka ni drugega žena.

Namenjena tebi samo je bila.

Ni bolj črnih oči, kot ima jih Sulejka,

Ne grudi bolj belih, ne žlahtnejše polti.

Kakor razcvel tulipan so njene ustne.

Ah, in v njenem naročju so rajske slasti."

Sulejka je ovila Jusufu roke okrog vratu in mu potegnila glavo k svoji. Rahlo, božajoče ga je poljubila na ustnice.

Od sladkosti se mu je zvrtelo v glavi. Preden se je zavedel, se je dvignila in dala deklicam znak. Prijele so za glasbila in zaigrale k plesu.

Dvignila je roke, da so se ji napele grudi, in se začela pregibati v pasu. Spočetka je plesala rahlo, komaj premikajoč se, svečano in dostojanstveno. Jusuf jo je gledal s pekočimi očmi. Lotila se ga je topost, da ni mogel ničesar misliti. Samo krasno telo je videl, ki se je zvijalo in se prestopalo pred njim.

"Alah je velik," je šepetal pri sebi.

Sulejkin ples je postajal zmerom bolj živ in razgiban. Hitro in hitreje je kolobarila v pasu, zvijala se je od zgoraj navzdol kakor padajoč slap in vse ude so ji zaporedoma prešinjali umetni drgeti. Naposled se je divje zavrtela okrog svoje osi, desetkrat, dvajsetkrat, in potem kakor izstreljena puščica priletela Jusufu v naročje. Nagonsko jo je objel, se privil k njej in pozabil na ves svet. Rokaja se je po prstih približala dvojici in jo prekrila s pogrinjalom.

Ko se je Jusuf čez nekaj časa zdramil iz prijetne dremavice, se je vnovič začudil. V polsnu se je bil namreč bal, da se bo znašel, ko se bo prebudil, spet na Alamutu in da se bo tedaj izkazalo, da se mu je vse samo sanjalo. Zdaj pa je zagledal nedaleč od sebe sedmerico deklic, ki so obkrožale Sulejko. Raj sam po sebi se mu ni zdel nič kaj posebno skrivnosten. Nekam domače mu je bilo pri teh dekletih, tako da je bilo resnično veselje, prebivati pri njih. Krasni udje so se belili skozi tančice. Videl je napete Sulejkine grudi in obšla ga je topa sla. Kri mu je zalila oči in spomin na minute užitka mu je zavrtel misli.

"Ali mi bo kdo verjel, če bom o vseh teh stvareh pripovedoval v trdnjavi?" se je spraševal.

Medtem so se deklice polglasno pomenkovale med seboj. "Zdaj pusti, da se tudi me z njim pozabavamo," je šepnila Rokaja Sulejki.

"Nič se vam ni treba vmešavati v moje delo. Jaz ukazujem, in kadar vas bom potrebovala, vam bom rekla."

"Glejte jo, samopašnico! Mar misli, da nas je Seiduna poslal sem, da bi samo gledale?!"

Rokaja je bila rdeča od jeze.

"Pusti Sulejko, naj sama odloča," jo je mirila Džada.

"Molči, škržat mali. Ona bi ga imela rada samo zase."

"Če pa se je vanjo zaljubil."

"Saj mu ni dala, da bi se bil razgledal okrog sebe."

"Vesela bodi, da te ni opazil. Sicer bi še podvomil, da je zares prišel v raj."

Sulejka jo je ošinila zviška.

Rokaja je hotela vzrojiti. Tedaj so opazile, da se je Jusuf prebudil in da jih gleda. Sulejka je jezno poblisnila z očmi. Hitro so prijele za podnose in vrče in mu začele streči. Sama se je spustila poleg njega na kolena in ga vprašala z najljubeznivejšim nasmeškom:

"Ali si se dobro spočil, ljubček moj?"

Namesto odgovora ji je ovil svojo težko roko okrog života in jo tesno prižel k sebi. Pri tem pa je njegov pogled zdrknil prek njenega ramena po drugih deklicah. Zagledal je Džado in malo Fatimo, ki sta klečali na blazinah ob steni in napol plaho, napol občudujoče strmeli vanj. Spodbudno jima je pomežiknil in na tihem mislil: "Nista napačni, ti dve grlici."

"Kam si se zagledal, dragi?"

Sulejka je čutila, da ni bil v mislih pri njej.

"Skozi okna. Šele zdaj sem opazil, koliko luči je tam zunaj. Rad bi si šel ogledat raj."

"Voditi te hočem, Jusuf."

"Tudi druge naj gredo z nama, da ne bodo samevale."

Pomignil je Džadi in mali Fatimi.

"Pa pojdi z njimi, če ti je bolj všeč njihova družba. Jaz lahko tu počakam."

Jusuf se je skorajda prestrašil. Iz Sulejkinega glasu je zvenel trd ukor.

"Sulejka, saj nisem tako mislil. Samo smilile so se mi, da bi jih same pustila tu."

"Molči. Razkrinkal si se. Naveličal si se me že."

"Prerok in mučenci naj pričajo, da se ne lažem."

"V raju si in se zaklinjaš?!"

"Ko me nočeš poslušati, Sulejka."

"Kar priznaj, da ti mala Fatima in Džada ugajata."

Jusuf ni vedel več, kako bi se izgovoril.

"Pa pojdiva, Sulejka. Ostale naj store, kakor jim je bolj prav."

Solze, ki so ji že bleščale v očeh, je zagrnil zmagoslaven nasmešek.

"Kar za nama pojdite. Da ste nama pri roki, če vas bova potrebovala."

Stopili so iz paviljona.

Jusuf je gledal čudno razsvetljavo in majal z glavo.

"Nihče mi na Alamutu ne bo verjel, da sem vse to zares videl s temi svojimi očmi."

"Ali uživaš tako malo zaupanja, Jusuf?"

"Bodi mirna. Ob steno bom treščil tistega, ki mi ne bo hotel verjeti."

Stopali so po stezah skozi dišeče vrtove. Spredaj sta šla Jusuf in Sulejka, tesno objeta, za njima ostalih sedmero deklic.

"Kako čarobna noč!" je dahnila Džada. "Vse bolj se mi dozdeva, da smo v resničnem raju."

"Kako šele mora biti Jusufu pri duši, ki zares veruje, da je v njem!" je pripomnila Rokaja.

"Ali bi ti verjela, da si se kakor on nenadoma prebudila sredi teh vrtov?" je poizvedovala Asma.

"Ne vem. Toda če bi ne bila videla še nič sveta, mogoče."

"Čuden mož je Naš gospod. Ali misliš, da mu je zares Alah ukazal narediti te vrtove?"

"Ne sprašuj takih stvari, Asma. Mogočen gospod je, nemara čarovnik. Nič ne veš, če naju zdaj ne posluša."

"Mene je groza, Rokaja."

Džada se je je tesno oklenila. -

"Seiduna je dejal, da bom ostal samo to noč v raju. Ali misliš, da me bo še kdaj poslal vanj?"

Sulejka se je zdrznila. Kaj naj mu odgovori?

"Ne vem, Jusuf. Samo to vem, da boš, ko boš za zmerom zapustil oni svet, naš gospodar in da ti bomo večno stregle."

Jusufa je spreletela čudna tesnoba. Trdneje se je oklenil Sulejke.

"Ali ti je žal, da nas boš zapustil?"

"Žal mi je, Sulejka."

"Ali boš mislil name?"

"Ne bom te pozabil."

Objela sta se.

Hlad ju je predramil.

Vrnili so se v paviljon.

Začeli so se napajati. Jusuf, ki se je bil na hladnem zraku iztreznil, je bil kmalu spet okajen. Zrasel mu je pogum. Ta čas, ko si je Sulejka dajala opravka z natakanjem vina, je potegnil Džado k sebi in jo poljubil.

"Ali boš moja, ko se bom za stalno preselil k vam?"

V odgovor mu je ovila drobne ročice okrog vratu. Tudi njej je dalo vino pogum.

Sulejka se je ozrla. Jezno so se ji zabliskale oči.

Džada se je odmaknila od Jusufa in se plašno potuhnila.

Jusuf se je zasmejal. Rdeč od zadrege je stopil k Sulejki in ji šepnil:

"Kaj nisi videla, da sem se samo pošalil?"

"Ne laži! Dobro, da sem te pravočasno spoznala."

Skušal jo je objeti.

"Pusti me! Pojdi tja, kamor te srce vleče."

Obrnila mu je hrbet. Tedaj je v oknu zagledala Apamin obraz, ki jo je zlovešče motril. Trenutek, in že ga ni bilo več.

Toda Sulejka je bila nenadoma vsa trezna.

"O, Jusuf, Jusuf! Ali nisi opazil, da sem te samo dražila? Moj in nas vseh gospodar si."

Prijela ga je za roko in ga rahlo potegnila k dekletom.

"Tu kraljuj in si po svoji volji izbiraj."

Napajale so ga in srce se mu je topilo od ponosa in razkošja. Zdaj je bil zares pravi vladar, gospodar nad dušami in telesi teh sedmero deklic, lastnik prekrasnih vrtov in bajnega paviljona. Samo sem ter tja mu je skozi pijanost udarila zavest, da se bo moral kmalu posloviti. Toda nov vrč vina mu je takoj utopil obžalovanje, ki se je hotelo prikrasti vanj.

Zadonelo je znamenje in Sulejka je pripravila napoj. Roka se ji je tresla, ko je spuščala kroglico v čašo. Mala Fatima si je zakrila oči, Džada je udušila vzdih. Jusuf je brez slutnje izpil vino. Kmalu je omahnil na blazine in trdno zaspal. Deklice so ga pogrnile. Nad njimi je zavel hlad, kot da je mrknilo sonce.

* * *

"Pravzaprav mi še zmerom ni jasno," je dejal vrh stolpa Abu Ali, "kakšne koristi si obetaš od teh 'ašašinov', če ti nocojšnji poizkus uspe. Ali misliš, da boš zares na njih zgradil moč in oblast ustanove?"

"Vsekakor. Vestno sem preučil vse vrste vladavin, ki jih pozna zgodovina. Skušal sem spoznati njihove prednosti in njihove napake. Noben vladar ni bil doslej še povsem neodvisen. Glavni oviri njegovemu razmahu sta bili vsekdar čas in prostor. Aleksander Makedonski je s svojimi vojskami preletel pol sveta in si ga podvrgel. Toda ni še dosegel viška, ko ga je vzela smrt. Rimski vladarji so širili rod za rodom svojo oblast. Vsako ped zemlje so si morali osvojiti z mečem. Če jih ni zavrl prostor, jim je čas pristrigel peruti. Mohamed in njegovi nasledniki so si izbrali boljši način. Pošiljali so misijonarje, da so si zasužnjili duhove. S tem so zrahljali odpor in dežele so jim kakor zrela jabolka padale v naročje. Toda kjer je bil duh močan, kakor na primer pri kristjanih, se je zlomil njihov naskok. Še boljši sistem izvaja Cerkev v Rimu. Njeno nasledstvo ni odvisno od rodu in krvi, kakor je na primer pri moslemskih kalifih, marveč od višine duha. Samo najboljši um se lahko vzpne na vodilno mesto. Duh je tudi, ki spaja vernike v močan sestav. Tako se zdi, da je Cerkev premagala sužnost časa. Odvisna je pa še zmerom od prostora. Kamor ne seže njen vpliv, nima oblasti in mora s tem tudi računati. Pogajati in pobotati se mora s svojimi nasprotniki in iskati močna zavezništva… Jaz sem si zamislil ustanovo, ki bo sama dovolj močna, da ne bo potrebovala nobenih zaveznikov. Doslej so se vladarji borili med seboj s svojimi vojskami. Z vojskami so si tudi osvajali nova ozemlja in si pokoravali premočne nasprotnike. Za ped zemlje so padali tisoči vojakov. A vladarjem se je bilo redko treba bati za svojo glavo… Toda prav tem smo namenili mi svoje udarce. Zadeneš glavo, omahne trup. Vladar, ki se boji za lastno glavo, je popustljiv. Zato bi pripadla največja moč tistemu, ki bi držal v strahu vse vladarje sveta. Toda strah, ki naj bo učinkovit, mora biti stvarno osnovan. Vladarji so dobro zaščiteni in zavarovani. Zares bi jih ogrožala samo taka bitja, ki ne le da se ne boje smrti, marveč si jo prav v takih okoliščinah strastno žele. Vzgojiti taka bitja, temu velja naš nocojšnji poizkus. Iz njih hočem ustvariti svoja živa bodala, ki naj premagajo čas in prostor. Strah in trepet naj zanesejo, toda ne med množico, marveč med kronane in maziljene glave. Smrtna groza naj obliva slehernega mogotca, ki bi se nam zoperstavil…"

Na stolpu je nastal dolg molk. Vélika daija si nista upala pogledati ne Hasana ne drug drugega. Naposled je spregovoril Buzruk Umid:

"Vse, kar si nam doslej povedal, Ibn Saba, je po eni strani povsem preprosto in jasno, po drugi pa spet tako nezaslišano in strahotno, da se mi skoraj zdi, da se ta načrt ni mogel skuhati v možganih človeka, ki računa s stvarnimi zakonitostmi tega nam znanega sveta. Prej bi ga pripisal enemu od onih mrkih odljudnežev, ki zamenjujejo sanje z resničnostjo."

Hasan se je nasmehnil.

"Zdi se mi, da me imaš tudi ti za blazneža, kot me je imel nekoč Abul Fazel. To pa zato, ker vidiš stvarnost samo v izhojeni poti. Zares, taka je stvarnost povprečneža. Toda za koliko bolj stvarnega moramo imeti tistega, ki si postavi načrt, ki še nikoli ni bil preizkušen, in ga vendar potem uresniči. Tako, denimo, se je tudi Mohamedu spočetka smejala vsa soseščina, ko je pripovedoval svojo zamisel, in je videla v njem samo napol norega sanjača. Končni uspeh je pokazal, da je bil njegov račun stvarnejši od pomislekov vseh dvomljivcev. Tudi jaz prepuščam svoj načrt tej preizkušnji."

"Vse te posledice bi mi bile jasne, če bi mogel doumeti to, da se bo v fedaijih zares izvršila ona izprememba, ki si jo ti napovedal," je dejal Abu Ali. "Toda kako naj verjamem, da bo kdaj živ človek hrepenel po smrti, pa čeprav bi bil trdno prepričan, da ga onstran čaka raj?"

"Moja predpostavka ni zgrajena zgolj na mojem poznavanju človekove duše, marveč tudi na mojem poznavanju delovanja njegovega telesa. Več kot pol sveta sem prepotoval, bodisi na konju, mezgu ali velblodu bodisi peš ali na ladji, in spoznal sem nešteto ljudstev, njih navad in običajev. Poizkusil sem se v vseh človeških dejanjih in danes lahko trdim, da leži ves človeški ustroj, tako duševni kakor telesni, pred menoj kakor odprta knjiga. Ko se bodo fedaiji jutri prebudili spet na Alamutu, jih bo najprej obšlo obžalovanje, da niso več v raju. To obžalovanje si bodo tešili s pripovedovanjem svojim tovarišem. Medtem bo deloval strup hašaša v njihovem telesu in zbudil v njih nepremagljivo željo, da bi ga spet uživali. Ta želja bo neločljivo spojena s predpostavkami o rajskem razkošju. V duhu bodo gledali ljubljene deklice in umirali od hrepenenja za njimi. Ljubezenski sokovi se bodo obnovili v njihovem žilju in prebudili v njih strast, ki bo mejila na besnilo. To stanje bo postalo sčasoma neznosno. S svojo domišljijo, s svojimi pripovedovanji in prividi bodo okužili vso okolico. Valujoča kri jim bo zamračila razum. Ne bodo ne razmišljali ne razsojali, marveč samo ginili od poželenja. Mi jih bomo v tem tolažili. In ko bo dozorel čas, jim bomo dali nalogo in jim obljubili, da jim bo raj spet odprt, če jo izvrše in pri tem poginejo. Tako bodo iskali smrti in umirali z blaženim smehljajem na ustnicah…"

Tedaj ga je skopljenec poklical s ploščadi.

"Seiduna! Apama prosi, da izvoliš nemudoma priti v srednji vrt."

"Prav."

Hasan ga je odslovil.

Ko se je vrnil na vrh stolpa, je ves razburjen dejal:

"Z Ibn Tahirjem nekaj ne bo v redu. Počakajta me tu."

Tesneje se je zavil v plašč ter se nato iz svoje sobe spustil na dno stolpa.

DVANAJSTO POGLAVJE

Smrtna tišina je bila v Mirjaminem paviljonu, ko so skopljenci prinesli Ibn Tahirja. Odložili so ga in spet neslišno kakor zlovešči duhovi odšli z nosili.

Safija se je stiskala k Hadidži in upirala prestrašene oči v negibno telo, ki je ležalo pod črnim pogrinjalom. Druge deklice so kakor okamenele sedele okrog bazena. Na vzvišenem prostoru je klečala Mirjam in se naslanjala na harfo. Njene oči so odsotno strmele predse.

Zdaj je vnovič zaživela v njej bolečina. Torej je bilo Hasanu res tako malo do nje, da ji je poslal ljubimca! O, če bi ga varala, ne da bi vedel, koliko bolj bi ga zato ljubila! Da, zdaj ga je sovražila, morala ga je sovražiti. In z njim vred je sovražila tudi tega mladca, to zaslepljeno, lahkoverno bitje, ki ji ga je izročil nocojšnji večer v oskrbo. Njena lepota in njena umetnost naj ga omamita, da bo verjel, da je v raju! Kako zelo ga je zaničevala!

Telo se je pod pogrinjalom premaknilo. Deklice so zadržale dih.

"Rikana! Odgrni človeka!"

Mirjamin glas je bil neprijazen in trd.

Rikana jo je obotavljaje se ubogala. Začudile so se, ko so zagledale Ibn Tahirjev obraz. Videti je bil skoraj še otrok. Komaj da mu je poganjal prvi puh okrog brade. Beli fes mu je bil zlezel z glave. Čelo mu je bilo visoko, lasje gosti, na kratko ostriženi. Dolge trepalnice so pokrivale oči. Rdeče ustnice so bile rahlo zatisnjene.

"To je Ibn Tahir, pesnik!" je šepnila Hadidža.

"On je zjutraj Turkom iztrgal zastavo," je dejala Sit.

"Lep je," je menila Safija.

Zdaj je Mirjam pogledala spečega. Nasmešek ji je spreletel lice. Take si ni bila predstavljala svoje žrtve.

To da je junak in pesnik? Smešno se ji je zdelo.

"Saj je še otrok," si je rekla.

Vendar ji je pri tem nekako odleglo. Že jo je zamikal poizkus, ali ji bo uspelo prepričati ga, da je v raju. Pravzaprav je bila naloga, ki ji jo je dodelil Hasan, dovolj zanimiva. Kakšen čuden in čudovit mož, ta njen gospodar! Njegova zamisel je bila ali blazna ali veličastno grozna. Zdaj je pognal stroj v pogon. Eno od najvažnejših koles v njem je bila ona. Ali ni bil to znak njegovega zaupanja? Ali ji ni samo malenkostna nečimrnost branila, da bi ga bila prav razumela? Saj je bila velika igra zmerom njena strast! Ali ji ni dal Hasan zdaj najlepše priložnosti, da se v njej razživi? Kaj ji še more nuditi življenje, razen napete glume?

Tudi drugim dekletom se je odvalil kamen od srca, ko so videle Ibn Tahirjevo mlado lice. Celo plašna Safija je menila:

"Tega ne bo težko prepričati, da je v raju."

Mirjam je potegnila čez strune na harfi.

"Zapojte in zaplešite!"

Paviljon je zajela sproščenost. Deklice so prijele za svirala in za bobenčke in se pripravile za ples. Lepo jih je bilo videti, ko so si osvobodile ude iz tančic. Mirjam se jim je nasmehnila, ko so prešle v gibanje in zapeljivo kretanje, kakor bi jih tuji gost že gledal.

"Ne bo se še prebudil," je menila Sit razočarano in odložila bobenček s kraguljčki.

"Poškropimo ga z vodo," je predlagala Rikana.

"Kaj si ob pamet?" jo je ozmerjala Hadidža. "Kakšen bi bil potem njegov prvi vtis o raju!"

"Pojte in plešite dalje," je dejala Mirjam. "Sama hočem poizkusiti, da ga spravim k sebi."

Pokleknila je k njemu in mu natančno pogledala v obraz. Njegove poteze so se ji zdele lepe in plemenite.

Rahlo se je dotaknila z roko njegovega ramena. Zdrznil se je. Slišala je neko nerazumljivo mrmranje. Strah in napeta radovednost sta jo hkrati spreletela. Kaj bo rekel, kaj bo storil, ko se bo znašel v tem neznanem prostoru?

S tihim glasom ga je poklicala po imenu.

Bliskovito se je dvignil v pasu. Razširil je oči in zmedeno pogledal okrog sebe.

"Kaj to pomeni?"

Njegov glas je bil plah in drhteč.

Deklice so obstale sredi petja in plesa. Njihovi obrazi so izražali strahovito napetost.

Mirjam se je hitro znašla.

"V raju si, Ibn Tahir."

Začudeno jo je pogledal. Potem je spet legel.

"Sanjalo se mi je," je zamomljal.

"Ali ste slišale? Ne more verjeti, da je v raju?" je strahoma zašepetala Hadidža.

"Začetek ni slab," je pomislila Mirjam. Vnovič se ga je dotaknila in ga poklicala po imenu.

Tudi zdaj se je dvignil. Njegov pogled je obvisel na Mirjaminem obrazu. Ustnice so se mu začele tresti. Njegove oči so izražale strmenje, skoraj grozo. Pogledal je po sebi, se potipal, se začel ozirati okrog sebe po prostoru. Potem si je šel z roko čez oči. V lica je bil bled kakor vosek.

"Saj ne more biti res," je šepetal. "To je blaznost! To je prevara!"

"Neverni Ibn Tahir! Ali je to plačilo za Seidunovo zaupanje?"

Mirjam ga je gledala, napol karajoče, napol z nasmeškom.

Vstal je in z begajočim pogledom iskal po predmetih. Stopil je k steni in se je dotaknil. Šel je do bazena in pomočil prst v vodo. Potem je ošinil deklice s prestrašenim pogledom in se vrnil k Mirjam.

"Ne razumem," je dejal z drhtečim glasom. "Sinoči nas je poklical Seiduna in nam velel použiti neke kroglice sladkogrenkega okusa. Zaspal sem in mnogo čudnega se mi je sanjalo. In zdaj sem se naenkrat prebudil na povsem drugem kraju. Kaj je tam zunaj?"

"Tam so vrtovi, kakor jih poznaš iz Korana."

"Ogledal si jih bom."

"Peljala te bom tja. Toda ali se ne bi prej okopal in pokrepčal?"

"Za to bo pozneje časa dovolj. Najprej si moram biti na jasnem, kje sem."

Stopil je k izhodu in odgrnil zaveso.

Mirjam ga je spremila. Prijela ga je za roko in ga peljala skozi hodnik. Prišla sta na prosto in obstala vrh stopnišča.

"Kako čudovit pogled!" je vzkliknil, ko je zagledal bajno razsvetljene vrtove pred seboj. "Ne, tega ni na Alamutu. Tudi nikjer v okolici ne poznam podobne pokrajine. Kako dolgo sem moral spati, da so me prenesli tako daleč!"

"Mar te ni strah tvoje brezbožnosti, Ibn Tahir? Mar še zmerom nočeš verjeti, da si v raju? Stotisoči parasangov te ločijo od tvojega sveta. In vendar, ko se boš spet prebudil na Alamutu, bo minila ena sama noč."

Srepo jo je pogledal. Vnovič se je potipal po vsem telesu.

"Torej sanjam? Ne bilo bi prvič, da sem si v sanjah zatrjeval, da je to pot pač vse zares, kar doživljam. Spominjam se, kako sem nekoč, ko sem bil še v očetovi hiši, odkril vrč, poln zlatnikov. 'Včasih se mi je samo sanjalo, da sem našel zaklad,' sem si govoril. 'Danes pa me je zares doletela ta sreča.' Stresel sem zlatnike iz vrča, jih štel in se smejal pri sebi. 'Alahu hvala, da niso spet samo sanje,' sem vzdihnil. Tedaj sem se prebudil. Bile so res samo sanje. Lahko si misliš moje razočaranje. Tudi zdaj je bolje, da se ne varam. Res, sanje so čudovite in nenavadno žive. Toda temu utegne biti povod Seidunova kroglica. Ne bi hotel biti preveč razočaran, ko se prebudim."

"Mar misliš, Ibn Tahir, da sem jaz samo podoba v tvojih sanjah? Predrami se vendar! Tu, poglej me, potipaj me!"

Vzela mu je roko in podrsala z njo po svojem telesu.

"Kaj ne čutiš, da sem živo bitje, kot si ti?"

Prijela ga je za glavo in mu globoko pogledala v oči.

Zdrznil se je.

"Kdo si ti?" je vprašal nerazumljivo.

"Mirjam, rajska deklica."

Zmajal je z glavo. Stopil je navzdol po stopnišču in šel dalje pod številnimi pisanimi svetilkami, ki so jih obletavale vešče in netopirji. Neznane rastline so rasle ob poti, tuji cvetovi in sadje, ki ga še ni videl.

"Vse je kakor začarano. Prava sanjska pokrajina," je zamrmral.

Mirjam je stopala ob njem.

"Kaj se še zmerom nisi zavedel? Zdaj nisi na zemlji, marveč v raju."

Iz paviljona sta se oglasila glasba in petje.

Obstal je in prisluhnil.

"Glasovi so čisto zemeljski. In ti, tudi ti imaš povsem človeške lastnosti. Tako ne more biti v raju."

"Ali si res tako nevešč v Koranu? Mar ni bilo v njem rečeno, da bodo v raju vse stvari take, kot so bile na zemlji, da bi se počutili verniki, kot da so se vrnili v svoje domove? Čemú se čudiš, če si pravoveren?"

"Kako bi se ne čudil? Mar more priti živo bitje, človek iz mesa in kosti, v raj?"

"Torej se je Prerok zlagal?"

"Alah me obvaruj, da bi to mislil!"

"Kaj ni bil on že za življenja tu? Ali ni stopil, iz mesa in kosti, pred Alaha? Ali ni zapovedal, da se bo na sodni dan spet združilo meso s kostmi? Kako kaniš uživati rajsko jed in pijačo, kako se veseliti s hurijami, če nimaš pravih ustnic, pravega telesa?"

"To nam je bilo obljubljeno šele po smrti."

"Mar meniš, da te bo Alah laže popeljal v raj, ko boš mrtev?"

"Ne to. Toda tako je bilo rečeno."

"Rečeno je bilo tudi, da je Alah izročil Seidunu ključ, da odpre, komur hoče, vrata v raj. Ali dvomiš v to?"

"Bedak sem! Moral bi se neprestano zavedati, da še vedno samo sanjam. Toda vse to, ta pogovor s teboj, tvoja pojava, ta okolica, je tako živo, da me zmerom znova preslepi. Da ni res, kakšna škoda!"

"Kako napeta igra," je pomislila Mirjam.

"Škoda? Torej še vedno ne veruješ, Ibn Tahir? Tvoja trdoglavost me osuplja. Daj, še enkrat si me dobro oglej!"

Stopila je pred svetilko, na kateri je bila narisana tigrova glava z odprtim žrelom in žarečimi očmi. Ibn Tahir je pogledal zdaj njo, zdaj luč nad njeno glavo. Nenadoma je začutil vonj njenega odišavljenega telesa.

Nova, blazna misel ga je prešinila. Nekdo se mora norčevati iz njega.

"To je peklenska igra!"

Oči so se mu zabliskale v divji odločnosti.

"Kje mi je sablja?!"

Besno je pograbil Mirjam za ramena.

"Priznaj, ženska, da je vse to ostudno sleparstvo!"

Kamenčki so zaškripali na stezi. Težko, temno telo je švignilo skozi zrak in podrlo Ibn Tahirja na tla. Nem od strahu je zagledal nad seboj dvoje divjih, zelenih oči.

"Ahriman!"

Mirjam je pograbila geparda in ga odtrgala od Ibn Tahirja.

"Nesrečnež! Zdaj veruješ? Skoraj bi bil zaigral življenje."

Žival se je krotko privila k Mirjaminim nogam. Ibn Tahir se je pobral s tal. Vse se mu je zdelo zmerom bolj nerazumljivo. Zdaj, od tega strahu, bi se bil moral prebuditi, če bi bil samo sanjal. Torej je bila le resnica? A kje je bil?

Pogledal je deklico, ki se je sklanjala nad čudno, visokonogo mačko. Žival je krivila hrbet, se pustila božati in prijazno predla.

"V raju ne sme biti nasilja, Ibn Tahir."

Zasmejala se je sladko, da mu je šlo skozi mozeg v srce. Kaj zato, če je postal žrtev prevare? Kaj zato, če je samo sanjal in se bo moral nekoč prebuditi iz tega sna? Kar je doživljal, je bilo nenavadno, čudovito, prekrasno. Ali je zares važno, da je vse to res, kar je okrog njega? Doživljal je zares, to mu je bilo zdaj poglavitno. Morda se je varal glede resničnosti predmetov. Glede resničnosti svojega čustvovanja, svojih misli se ni mogel varati.

Ozrl se je okrog sebe. Tam daleč, v ozadju, se mu je zdelo, da se dviga nekaj temnega visoko proti nebu. Kakor nekakšna stena.

Bil je Alamut.

Zasenčil si je z dlanmi oči pred lučmi in ostro pogledal.

"Kaj je ono tam zadaj, kar se dviga kakor kakšna stena proti nebu?"

"To je zid Al Araf, ki loči raj od pekla."

"Čudo nezaslišano," je zašepetal. "Zdaj se mi je zazdelo, kot da se je neka senca premaknila vrh njega."

"Bržkone je bil eden izmed junakov, ki so padli z orožjem v roki za pravo vero, boreč se proti volji svojih roditeljev. Zdaj s hrepenenjem gledajo v naše vrtove. K nam ne smejo, ker so prekršili četrto Alahovo zapoved. V pekel ne spadajo, ker so umrli kot mučenci. Zato jim je dano, da vidijo na obe strani. Mi uživamo, a oni spoznavajo."

"Kje je potem Alahov prestol ter Vseusmiljeni s preroki in mučenci?"

"Ne misli, da je raj kakor kakšna zemeljska pokrajina, Ibn Tahir. Neizmeren je v svoji razsežnosti. Tu, pod Arafom, se začenja in se razteza potem skozi osmero neskončnih pokrajin do poslednjega in najbolj vzvišenega predela. Tam je prestol Alahov. Samo Prerok in Seiduna sta od živih smela do tja. Za vas, navadne izbrance, je določen tale začetni oddelek."

"Kje sta Jusuf in Sulejman?"

"Tudi onadva sta pod Arafom. Toda njuni vrtovi so daleč od tod. Jutri si boste na Alamutu vsi trije pripovedovali, kje ste bili in kaj je vsakdo od vas doživel."

"Da, če me ne bosta prej vzela nestrpnost in neučakanost."

Mirjam se je nasmehnila.

"Če te muči radovednost, samo sprašuj."

"Povej najprej, od kod tebi tolikšno znanje?"

"Vsaka izmed hurij je bila ustvarjena na poseben način in za posebne namene. Meni je dal Alah znanje, da bi utešila pravovernika, ki ga bo mučila strast po spoznanju."

"Sanjam, sanjam," je mrmral Ibn Tahir. "Ne more biti drugače. In vendar ni resničnosti, ki bi bila bolj jasna od teh sanj. Vse, kar vidim, kar mi pripoveduje ta lepa prikazen, je med seboj v najčudovitejšem skladu. To je razlika med temi sanjami in med navadnimi, ki so med seboj nepovezane in pogostoma tudi nejasne. Vse to je morala povzročiti samo nezaslišana Seidunova veščina."

Mirjam je napeto prisluškovala njegovemu momljanju.

"Tako nepoboljšljiv si, Ibn Tahir? Kaj res misliš, da si s svojim bornim razumom dojel že vse skrivnosti vesoljstva? O, koliko je še stvari, ki so tvojim očem zastrte!… Toda pustiva zdaj to prerekanje. Čas je, da se vrneva k hurijam, ki gotovo umirajo od hrepenenja za svojim dragim gostom."

Izpustila je Ahrimana in ga napodila v grmovje. Prijela je Ibn Tahirja za roko in ga potegnila za seboj proti paviljonu.

Pred stopniščem je zaslišala rahel žvižg. Zdrznila se je. Gotovo je Apama prisluškovala in hoče zdaj govoriti z njo. Peljala je Ibn Tahirja v osrednji prostor in ga rahlo pahnila med dekleta.

"Tu ga imate," je zaklicala.

Potem je naglo stekla nazaj po hodniku.

Na njegovem koncu jo je čakala Apama.

"Očividno bi rada zaigrala glavo!"

S temi besedami jo je sprejela.

"Tako torej izpolnjuješ Seidunove zapovedi?! Namesto da bi fanta opila in ga zmešala, se spuščaš, ko je še čisto trezen, z njim v pogovore o Alahu in o raju."

"Svojo pamet imam in sama lahko presodim, kako je prav."

"Tako torej? S takimi stvarmi hočeš zapeljati moža? Ali se nisi ničesar naučila od mene? Čemú so ti potem rdeče ustnice in beli udje?"

"Najbolje bo, da takoj izgineš, Apama. Utegnil bi te videti in potem mu bo skopnel še zadnji košček vere, da je v raju."

Apama bi jo bila najrajši raztrgala z očmi.

"Deklina! Igraš se z življenjem. Moja dolžnost je, da povem Seidunu. Le počakaj!"

Izginila je v grmovju, Mirjam pa se je naglo vrnila v osrednji prostor.

Med njeno in Ibn Tahirjevo odsotnostjo so se bile deklice rahlo opile. Plesale in prepevale so in so bile živahne in razposajene volje. Potegnile so Ibn Tahirja medse, ga oblegale in silile z jedjo in pijačo.

Ko je Mirjam vstopila, so za trenutek utihnile. Opazile so nevoljo na njenem obrazu in bale so se, da so jo nemara one povzročile.

Mirjam jih je hitro potolažila.

"Gost mora najprej izprati zemeljsko utrujenost s sebe. Bodite mu na uslugo in mu pomagajte pri kopeli."

Ibn Tahir je odločno odkimal.

"Vpričo žensk se ne bom kopal."

"Naš gospodar si, in kakor ukažeš, tako bomo storile."

Mirjam je poklicala deklice in zapustila z njimi dvorano. Ko se je Ibn Tahir prepričal, da ga nihče ne more videti, je planil k ležiščem, pograbil za blazine, ogledoval jih in stikal pod njimi. Potem je stopil k mizicam z jedili, prijel za ta in za oni sadež, ga otipal in ovohal. Mnogih sploh ni poznal. Iskal je v spominu, če ni že slišal njegovega opisa. Od jedi je šel k preprogam, ki so visele čez steno, in pogledal, kaj je za njimi. Našel ni ničesar, kar bi mu moglo dati jasnosti o kraju, kjer je bil. Obhajale so ga neznane bojazni.

Vprašal se je, če ni navsezadnje zares v raju. Vse, kar ga je obdajalo, mu je bilo tuje in neznano. Ne, taka razkošna dolina z vrtovi, polnimi nedomačega cvetja in tujih sadežev, ni mogla biti sredi divje gorske pokrajine. Ali je to res še ista noč, ko je bil klican pred vrhovnega poglavarja? Če je, tedaj je bilo možno samo, ali da je postal žrtev nezaslišane prevare in da mu je Seidunova kroglica pričarala te lažnive sanje pred oči ali da je vse res, kar uči izmailski nauk, in da ima Seiduna zares moč, poslati v raj, kogar hoče.

Ves zmeden in razdvojen je slekel haljo in se potopil v bazen.

Voda je bila prijetno topla. Legel je na dno in se predal lenobnemu ugodju. Ni se mu hotelo zapustiti bazena, čeprav je vedel, da se utegnejo deklice vsak čas vrniti.

Zavesa nad vhodom se je kmalu odgrnila. Ena izmed deklic je pogledala skozi odprtino. Ko je videla, da se je Ibn Tahir ni prestrašil in da se ji smehlja, je vstopila.

Druge so ji sledile.

Rikana je dejala:

"Vendar je Ibn Tahir spoznal, da je tu gospodar."

"Kadar ti bo dovolj kopeli, kar povej. Dale ti bomo brisačo."

Tekmovale so med seboj v ljubeznivosti.

Toda ko je vstopila Mirjam, ga je vnovič obšla zadrega. Zahteval je brisačo in obleko.

Namesto njegove halje so mu ponudile krasen plašč iz težkega brokata. Oblekel si ga je in se prepasal. Zagledal se je v ogledalu. Taki so bili kraljeviči na starih slikah. Nasmehnil se je. Ni se mogel ubraniti občutju, da se je bila izvršila z njim sprememba.

Zleknil se je na blazine in začela se je splošna gostija. Druga za drugo so mu deklice stregle. Mirjam mu je napila. Ni se mogla otresti nekega čudnega, sproščenega veselja, ki jo je zmerom bolj prevzemalo. Medtem ko ji je bilo pred Ibn Tahirjevim prihodom, da jo vsaka čaša bolj streznjuje, je zdaj nenadoma začutila prijetni učinek vina. Obšla jo je želja, da bi se porazgovorila in nasmejala.

"Pesnik si, Ibn Tahir," je dejala z očarljivim nasmeškom. "Ne brani se, vemo to. Rade bi slišale kakšno tvojo pesem."

"Kdo vam je to natvezel?" Ibn Tahir je bil rdeč kakor škrlat. "Jaz nisem pesnik in zato tudi ne morem ničesar povedati."

"Pritajil bi se rad? Ali ni to napačna skromnost? Me čakamo."

"Zares ni vredno govora. Delal sem samo naloge."

"Ali se bojiš nas? Me smo tihe in hvaležne poslušalke."

Hadidža je vprašala:

"Ali so tvoje pesmi zaljubljene?"

"Kako moreš vprašati kaj takega, Hadidža?" jo je zavrnila Mirjam. "Ibn Tahir je v službi novega preroka in bojevnik za pravi nauk."

"Mirjam ima prav. Kako naj pesnim o stvareh, ki jih ne poznam?"

Deklice so se muzale. Godilo jim je, da imajo pred seboj tako neizkušenega mladeniča.

Ibn Tahir je pogledal Mirjam. Sladka groza ga je spreletela. Spomnil se je prejšnjega večera, večera pred bitko, ko je ležal na prostem pred Alamutom in strmel v zvezde. Takrat se ga je polaščalo neko daljno hrepenenje po nečem neznanem. Bil je mehak in raznežen, ljubil je svoje tovariše, posebno Sulejmana, ki se mu je zdel vzor človeške lepote. Ali ga ni že tedaj navdajala neka nejasna slutnja, da bo kmalu srečal drug obraz, ki bo še lepši, še popolnejši od njegovega? Vsaj ta trenutek, ko je pogledal v Mirjamine oči, mu je bilo, kot da je bil tedaj pričakoval prav njo in nikogar drugega. Kako božansko je bilo vse na njej. Njeno lepo obokano belo čelo, njen pravilni nos, njene polne rdeče ustnice, katerih lok je imel nedopovedljiv čar, njene velike, srnje oči, ki so zrle vanj tako pametno in tako vsevedoče: ali ni bila ta podoba čista utelesitev neke zamisli, ki jo je večno nosil v sebi? Kakšen čar je moral tičati v Seidunovi kroglici, da je mogla oživiti njegovo predstavo in jo postaviti kot to bajno bitje izven njega? Naj je sanjal, naj je bil v raju ali peklu, čutil je, da je na poti k neki velikanski, še neznani blaženosti.

"Čakamo, Ibn Tahir."

"Dobro, povedal vam bom nekaj pesmi."

Deklice so se udobno namestile okrog njega, kot da se pripravljajo na poseben užitek. Mirjam je legla na trebuh in se naslonila obenj. Rahlo so se ga dotikale njene grudi. Od čudne, bolestne sladkosti se mu je zavrtelo v glavi. Povesil je oči. S tihim, negotovim glasom je začel recitirati pesem o Alamutu.

Toda že ga je prevzel vročičen zanos. Da, besede njegove pesmi so se mu zazdele bedne, prazne, toda njegov glas jim je dajal povsem drugačen pomen. Nekaj od onega, kar je takrat v sebi doživljal.

Za "Alamutom" je povedal pesmi o Aliju in o Seidunu.

Deklice so razumele skrita čustva, ki jih je izdajal njegov glas. Kako jasno je čutila Mirjam, da je govoril njej in o njej! Brez odpora se je prepustila uživanju zavesti, da je ljubljena, da je nemara ljubljena tako kakor še nikoli. Zagoneten smehljaj ji je kodral ustnice. Prisluškovala je vase. Kakor iz velike daljave so prihajale k njej besede, ki jih je govoril Ibn Tahir. Samo pri pesmi o Seidunu se je zdrznila. Ko bi vedel!

"Vse to ni nič!" je vzkliknil, ko je končal. "Beraško je, popolnoma prazno. Ves obupan sem. Pil bi. Nalijte mi vina!"

Tolažile so ga in hvalile.

"Ne, ne, sam dobro vem. To niso pesmi. Pesmi bi morale biti povsem drugačne."

Pogledal je Mirjam. Smehljala se mu je. Nedoumljiv se mu je zdel njen smehljaj. Taka bi morala biti pesem, ga je nenadoma prešinilo. Da, taka bi morala biti prava pesem! Vse, kar je doslej občudoval in ljubil, je bilo samo nadomestilo za njo, ki jo je spoznal nocoj. S sladko grozo se je zavedel, da ljubi prvikrat, da ljubi neizmerno in globoko.

Naenkrat se je zavedel, da nista sama. Zmotila ga je navzočnost drugih deklic. O, če bi bila zdaj sama, kakor sta bila prej, ne bi hotel vedeti onih sto postranskih stvari! Zdaj bi jo prijel za roko in ji gledal v oči. Govoril bi ji o sebi, o svojih čustvih, o svoji ljubezni. Kaj bi mu bilo zdaj mar, kakšne prirode so vrtovi, v katerih bi se sprehajala! Naj so sanjski privid ali resnica, vseeno bi mu bilo. Samo da so bila njegova čustva do te božanske podobe živa resničnost. Ali ni dejal Prerok, da je tostransko življenje samo zverižena podoba onstranstva? Toda to, kar ga je prevzemalo zdaj, in ono, kar je bilo temu doživljanju povod, ni moglo biti zverižena podoba nečesa neznanega. Sámo je bilo vzvišeno, sámo dovolj popolno.

Morda pa še zmerom leži njegovo telo v temnem prostoru pod vrhom Seidunovega stolpa? In se je samo delec njegovega jaza odcepil od duše in uživa zdaj vse to razkošje? Naj bo, kakor hoče. Mirjamina lepota je bila resničnost in resničnost so bila njegova čustva do nje.

Prijel jo je za roko, za njeno nežno, rožnato, čudovito oblikovano roko, in jo pritisnil na svoje čelo.

"Kako vroče je tvoje čelo, Ibn Tahir!"

"Ves gorim," je zašepetal.

Pogledal jo je z žarečimi očmi.

"V plamenih sem."

"Kolikšna strast!" je pomislila Mirjam. Njeno srce se je zganilo. "Ali se bom tudi jaz vnela ob tolikšnem ognju?"

Začel je poljubljati njeno roko. Vroče, brezumno. Prijel je še za drugo in poljubljal obe. Gledala je prek njegove glave. Njene oči so bile zamišljene. "Tako me je ljubil Mohamed, ko me je odvedel od Mojsija. Samo zrelejši je bil, bolj divji." Zapekla jo je misel: "Zakaj prihaja vse najlepše prepozno?"

Deklice so bile poparjene, ko so videle, da se Ibn Tahir prav nič ne meni zanje. Postale so tišje, pogovarjale so se šepetaje in spričo zamaknjene dvojice jim je bilo zmerom bolj nerodno.

Končno je Ibn Tahir zašepetal Mirjam:

"Hotel bi, da bi bila sama."

Stopila je k dekletom in jih prosila, naj odidejo v svoje sobe in se tam zabavajo.

Ubogale so jo. Nekatere so bile užaljene.

"Vse bi rada imela sama," je tiho dejala Rikana. "Kaj bo dejal Seiduna, ko bo slišal, da si se zaljubila v drugega?"

Mirjam se je samo hudomušno nasmehnila.

"Dekleta, vino vzamemo s sabo! Se bomo pač same zabavale, če ne gre drugače."

Taviba se je sprijaznila z usodo. Mirjam je čutila svojo moč. Zato jim ni nič zamerila. Vsaki je dala prijazen pogled. Safijo je nežno objela.

"Pesmico bomo zložile, kako si se zaljubila," je zagrozila Sit. "Ko se vrnemo, jo bomo zapele, da bo slišal."

"Kar zložite jo in zapojte."

Odslovila jih je in se vrnila k Ibn Tahirju.

Bil je v zadregi, ki je prešla tudi nanjo. Nalila je čaši in mu nazdravila.

Pogledala sta si iz oči v oči.

"Nekaj si mi hotel povedati, Ibn Tahir."

"Vsaka beseda je preslabotna, da bi izrazila tisto, kar čutim zdaj v sebi. Tako mi je, kot da me je obšlo razsvetljenje. Koliko stvari sem v tem kratkem času doumel! Poznaš zgodbo o Ferhadu in kraljici Širin? Odkar sem te zagledal, mi je bilo, kot da sem se že nekoč srečal s teboj. Zdaj sem se končno domislil. Tako sem si bil zmerom predstavljal kraljico Širin. Samo da je podoba, ki jo imam zdaj pred seboj, še veliko popolnejša. Ne smehljaj se, Mirjam. Kakor je Alah v nebesih, tako razumem jaz zdaj nesrečnega Ferhada. Gledati najprej sleherni dan tolikšno lepoto in biti potem za večno ločen od nje! Ali ni bila to peklenska kazen? Ferhad je moral zblazneti. Moral je sekati v živo skalo podobo, ki jo je neprestano imel pred očmi. Alah, kolikšna je morala biti njegova bolečina! Zakaj nič ne more biti strašnejšega kakor zavedati se sleherni dan izgube tako neizmerne sreče, ki se ne bo nikdar več vrnila."

Oči je imela povešene. Napol je klečala in napol slonela na blazinah. Njeno telo se je svetlikalo skozi tančico kakor marmornat kip. Oblina njenega obraza, njene roke in njene noge, njena velikost, vse je bilo v čudovitem medsebojnem soskladju. Ves prevzet je strmel vanjo. Občutil je pobožnost kakor pred svetotajstvom. Njegova duša je bila pretresena od tolikšne popolnosti. Zastokal je od sladke bolečine. Nenadoma je opazil, da mu na roke kapljajo solze.

Mirjam se je prestrašila.

"Kaj je s teboj, Ibn Tahir?"

"Prelepa si. Ne morem prenesti tvoje lepote. Prešibek sem."

"Ti nori, neumni fant!"

"Da, nor sem, blazen. Ta trenutek mi je do Seiduna in do Alija Mučenca toliko kot do kitajskega cesarja. Alaha bi vrgel s prestola in postavil tebe na njegovo mesto."

"Zares blazniš! To so bogokletne besede. V raju si!"

"Vseeno mi je. Naj bom v raju ali v peklu. Samo da si ti pri meni, moja Širin, moja božanska Širin."

Nasmehnila se je.

"Zamenjuješ me. Nisem Širin, marveč Mirjam, rajska deklica."

"Širin si. Širin. In jaz Ferhad, preklet, da bom ločen od tebe zblaznel od bolečine."

Kakšna peklenska modrost, poslati prav k njej tega zanosnega fanta! Zares, Ibn Saba je bil strašni sanjač iz pekla.

Naglo se je odločila. Ovila je Ibn Tahirju roke okrog vratu in približala obraz njegovemu. Prav od blizu mu je globoko pogledala v oči. Začel je drgetati po vsem telesu. Slabost ga je obšla, kot da je njegovo telo prešibka posoda za silovitost strasti, ki ga je prevzemala.

Poljubila ga je na ustnice.

Ni se premaknil. Ni je objel. Polagoma je začel izgubljati zavest. Vrhunec blaženosti se je približal.

* * *

Ta čas so se bile deklice nagnetle v eni izmed spalnic. Zmetale so blazine na tla in se udobno razprostrle po njih. Nalile so si polne čaše in začele pridno piti. Postajale so bolj in bolj razposajene. Zapele so, potem so se sporekle, se spet pobotale in se poljubljale in objemale.

V takem razpoloženju jih je zatekla Apama. Najprej je previdno dvignila zaveso. Ko se je prepričala, da ni nevarnosti, da bi se izdala gostu, je hrupno vstopila.

"Kje imate gosta? Kje je Mirjam?"

Tresla se je od jeze in razburjenja.

"Sama sta v sobi."

"Kaj tako izpolnjujete Seidunovo zapoved? Obglavljene boste! Ženska morda pravkar izdaja fantiču skrivnost, ve pa tu rezgečete kakor kobile!"

Nekatere so bruhnile v jok.

"Mirjam nam je ukazala, naj ju pustimo sama."

"Takoj k njima! Vrzite se na fanta in poskušajte izvleči iz njega, kako daleč ga je že deklina vpeljala v naše skrivnosti. Ena naj mi pride poročat. Čakala jo bom za grmičem belih rož levo od ribnika."

Ko so stopile v osrednji prostor, so zagledale čuden prizor. Ibn Tahir je ležal nepremičen in bled kakor mrlič. Samo na ustih mu je igral blažen nasmeh. Mirjam se je sklanjala nad njim in mu pozorno gledala v obraz. Počasi je obrnila oči od njega in s pogledom zajela tovarišice. Po njihovi plahosti je spoznala, da se je moralo nekaj zgoditi. Vstala je in prišla k njim.

"Apama?" je vprašala.

Prikimale so. Brezbrižno je skomignila z rameni.

"Ali ste zložile pesem?"

"Da."

Ibn Tahir se je predramil. Pomel si je dremavico z oči in vedro pogledal okrog sebe.

"Če dovolita, jo vama zapojemo."

"Pesem? Veselilo naju bo."

Ibn Tahir se je vidno vzradostil.

Prijele so za harfo in za kraguljčke in pogumno zapele.

"Živela je v raju deklica.

Biló ji je Mirjam ime.

Za ljubezen bila je ustvarjena

Kot malokatero dekle.

Imela je polt kot mleko bledó,

Čez njo dih rožnat je pal.

Sred temnih las ji obraz je tako

Kot zlati mesec sijal.

In črne oči in ustnice

Napete in rdeče kakor mak.

In vitke roke in sloke noge

In prav kraljevski korak.

Vendar med vsemi je Alah njo

Še prav posebej izbral.

Res ji je dal prelepo telo.

A um ji še lepši je dal.

Poznala je skrivnosti vse,

Ki polnijo nebo in zemljó.

Ljubila je nauke zaplétene,

Jim vdajala se s strastjo.

A kakšna nocoj je ta deklica,

Kraljica modrosti vse?

Prav močno je videti zbegana

In sumljivo ji lica rde.

Seveda me druge že vemó,

Kaj se zgodilo je.

Pehlevan ji zmešal je glavó,

Povrhu še vzel ji srce.

In zdaj je naša kraljica ta -

Pa naj še tako se smehlja -

Od las pa tja doli do petá

V junaka zaljubljena."

* * *

Medtem je bila Apama poslala po Hasana. Adi ga je počakal in ga pripeljal po prekopu na skrito mesto.

"Zakaj si me klicala?" je nejevoljno vprašal.

"Ne jezi se, gospodar. Vse gre dobro, razen v tem vrtu. Ali Mirjam ne ve ali pa noče vedeti, kako se užuga mlečnozob fantič."

Pripovedovala je, kar je bila slišala in opazila.

"Zdi se mi, da je Mirjam ubrala pravo pot. Ibn Tahir se namreč razlikuje od drugih mladeničev. Ali je to vse, za kar si me klicala?"

"Pravo pot je ubrala? To praviš meni, ko veš, da ga ni bilo moškega, ki bi se mi bil mogel upreti? Jaz sem torej zate šušmarka, a Mirjam umetnica?"

Hasan je zatrl nasmešek.

"Čemú se prepiraš? Mirjam ima pač drugačne nazore o teh stvareh."

"Ona da ima nazore? Sveta nebesa! Od kod naj bi jih bila vzela? Mar od svojega starega juda? Ali od tistega puščavskega divjaka?"

"Kaj pa, če jih ima od mene?"

"Ponižal bi me rad. Toda vedi, slutnjo imam, da te bo izdala fantu. Zaljubila se je vanj."

Zaradi teme ni opazila rdečice, ki je udarila Hasanu v lice. Čutila pa je, da ga je prizadela.

"Ljubita se in grulita kakor golobčka. Veš, on je pesnik in to nikoli ne zgreši učinka na žensko srce. Od zdaj bo trepetala zanj. Deklice je nalašč poslala iz sobe, da bi bila z njim na samem. Posvarila ga bo, naj se pazi."

Tla so zaškripala pod koraki. Adi je privedel Rikano. Zdrznila se je, ko je zagledala Hasana poleg Apame.

"Ne boj se. Kaj počne dvojica?"

"Videti je, da se je Ibn Tahir zaljubil."

"In Mirjam?"

Rikana je povesila pogled.

"Ne vem."

"Rad bi z njo govoril," je dejal Hasan.

Rikana je v zadregi pogledala Apamo.

"Kaj se obotavljaš?" je vprašal.

"Kako ji naj to povem? In če bi šel Ibn Tahir za njo?"

"Mora priti. Sama bo našla izgovor."

Poklonila se je in odbrzela. Ko je vstopila, jo je Mirjam tiho vprašala:

"Si bila pri Apami?"

"Da. In Seiduna je pri nabrežju. Čaka te. Izmisli si izgovor za Ibn Tahirja in pojdi."

Mirjam se je vrnila k Ibn Tahirju.

"Ali me zares ljubiš?"

"Ti dvomiš?"

"Dokaži. Zloži pesem name."

Ibn Tahir se je prestrašil.

"Kako naj spesnim jaz, siromak, nekaj, kar bi bilo tebe vredno? Mirjam, ne dopusti, da se osramotim."

"Če me ljubiš, zloži pesem."

"Kako bi to zmogel? Vpričo tebe…?"

"Ne boj se. Ne bom te motila. Pojdem v vrtove in ti naberem cvetja. Ti pa ta čas zloži pesem o svoji ljubezni."

Obrnila se je k dekletom.

"Ve ostanite pri njem in mu igrajte na glasbila."

Rikani je šepnila, ko je odhajala:

"On ne sme iz dvorane! Ve odgovarjate."

Ogrnjena v plašč je odhitela v vrtove.

Pri čolnih je zagledala Hasana. Trdo jo je prijel za roko.

"Ali veruje, da je v raju?"

"Zaljubljen je in zato veruje, da je v raju."

"To ni odgovor. Nekam izpremenjena se mi zdiš. Vedi, da ne bo milosti, če se fant ne bo izkazal."

"Jaz jamčim, da se bo. Ti pa zapovej Apami, naj se ne plazi okrog kakor pošast in naj me ne moti pri delu."

"Bolje bi bilo, da si ostala hladna. Pazi, da ne izgubiš vajeti iz rok."

Ali je prav slišala? Hasan se čuti prizadetega? Torej mu je bilo le nekaj do nje?

"Ne boj se, Ibn Saba. Vajeti držim trdno v rokah."

"To sem pričakoval. Kako si se izgovorila, ko si odšla?"

"Dala sem mu nalogo. Velela sem mu, naj mi zloži pesem."

Prijel jo je pod roko in jo zapeljal nekaj korakov po stezi od obrežja.

"Misliš, da se je hudo zaljubil?"

"Vsekakor."

"In ti?"

"Ali te to zanima?"

"Bržkone. Sicer te ne bi vprašal."

"Ibn Tahir je nadarjen mladenič. Toda pot do moža bo še dolga."

"Vrni se zdaj in ga čimprej uspavaj."

Ni se mogla ubraniti. Tiho se je zahihitala.

Poljubil jo je na čelo in se vrnil k Apami.

"Zdi se, da je gospod ljubosumen."

"Mogoče. Vsekakor pa manj, kot je ljubosumna Apama."

Pomahal ji je v pozdrav in velel Adiju, naj ga prepelje na grad.

"Ko se vrnem na stolp, bom dal znamenje trobačem. Dovolj bo rajanja za nocoj."

Neka teža mu je legla na srce. Spomnil se je Omarja Hajama. V Nišapurju leži na blazinah in pije vino. Streže mu lepa deklica, on pa zlaga pesmi in se smeje celemu svetu. Razmišlja in spoznava. Uživa spokojen mir. Ta trenutek mu je zavidal.

"Da, on je, ki je bil med nami tremi izbral najboljši del."

* * *

Deklice so videle, da se je Mirjam vrnila z nasmejanim obrazom. Prinesla je cvetja polno naročje in ga usula na Ibn Tahirja, ki se je sklanjal nad popisano tablico. Takoj jim je odleglo.

"Ali si zložil pesem?"

"Poizkusil sem vsaj."

"Nekaj nam je že čital," je dejala Sit. "Oči boš vrtela."

"Umiram od nestrpnosti."

Vzela je kroglico in jo obdržala v pesti. Spustila se je ob Ibn Tahirju na kolena. Naslonila se je nanj in mu gledala prek ramena na tablico. Neopazno je spustila kroglico v čašo.

Čital je:

"Ah, jaz drugi Ferhad, kje sem slutil,

Da takó ljubezen hitro pride.

Kje sem vedel,

Da nje moč tako je silna,

Da nadvlada čustva do Preroka in Seiduna

In do Alija Mučenca,

Ki je srcu bil doslej najdražji.

Alah, ki nam v dušo gledaš;

Ki si Mirjam dal podobo lepšo od Širin;

Ki vse vidiš in vse veš in vse razumeš:

Kaj storim naj,

Ko ljubezen je srce tako prevzela,

Da ne vidim in ne slišim niti čutim,

Kar ni ona, ki si v raj jo stavil,

Mirjam draga, duša duše moje?

Alah, daj, namigni, če je preizkušnja,

Kar srce in dušo zdaj mi napolnjuje?

Ali bom kakor Adam, naš praoče skupni,

Tudi jaz izgnan iz raja?

Morda pa pokazati hotel si plačilo,

Ki me čaka, ko bom meč položil k nogam?

Kaj storim naj, da čimprej bom vreden

Milosti tako brezmejne?

Predraga Mirjam! Še včeraj bil sem slepec.

Srce ni vedelo, kam s hrepenenjem

Ne z mislimi, kam um.

Zdaj vse je jasno.

Srce je našlo mir in um svoj cilj.

In neizmerna sreča me prevzema,

Ko gledam, Mirjam, ti v oči globoke."

V Mirjaminih očeh so se zalesketale solze. Da bi jih skrila, ga je naglo poljubila. Bilo ji je hudo, da bi umrla.

"Ubogi fant," je pomislila. "Tako iskren, tako dober in tako mlad. V njegovem srcu ni prostora za laž in prevaro. In prav meni je dodeljeno, da ga pripravim za Hasanovo žrtev."

"Kaj ti je, Mirjam?"

"Tako mlad si in tako dober."

Nasmehnil se je in zardel.

Zažejalo ga je. Izpil je čašo.

Nenadoma je začutil slabost. Zavrtelo se mu je v glavi. Nova pokrajina se mu je prikazala pred očmi. Prijel se je za glavo in padel vznak.

"Slepota! Alah, slepota! Kje si, Mirjam! Pogrezam se. Letim nad prostorom."

Deklice so se prestrašile. Mirjam ga je objela.

"Tu sem, Ibn Tahir. Pri tebi."

"Čutim te, Mirjam," je dejal in se trudno nasmehnil. "O Alah, vse je spremenjeno. Sanjal sem samo. Alah, isto pot letim nazaj. Prej se mi je bilo samo sanjalo, da sem prišel v sveto mesto Kairo. Čuješ, Mirjam! Stopil sem v kalifovo palačo. Okrog mene je bila tema. O, ista tema je tudi zdaj okrog mene. Stisni se k meni, Mirjam, da te čutim! V dvorani je bilo temno. Če sem se ozrl nazaj, proti vratom, je bilo spet čisto svetlo. Ko pa sem pogledal proti prestolu, sem oslepel. Slišal sem kalifov glas. Bil je glas Seiduna. Pogledal sem proti njemu. Bil sem slep. Ozrl sem se proti izhodu: sobana je bila prekrasno razsvetljena. Vseusmiljeni Alah! Kakšna slabost! Ne čutim te več, Mirjam! Daj mi znak, ugrizni me, pod srcem me ugrizni, močno, da te bom čutil, da bom vedel, da si še pri meni."

Odgrnila mu je plašč in ga ugriznila pod srcem. Bilo ji je neskončno hudo.

"Zdaj te spet čutim, Mirjam. O, kakšna pokrajina! Glej! To mesto pod menoj! Glej to zlato kupolo, te zelene in rdeče strehe! Ali vidiš oni višnjevi stolp? Tisoč praporov vihra okrog njega. Same dolge, pisane zastave. O, kako plapolajo v vetru. Stavbe in palače letijo mimo mene. Joj, kako naglo! Zadržite me, rotim vas, zadržite me!"

Prevalil se je in težko zahropel.

Deklice je bilo groza.

"Nesreča bo prišla nad nas," je dejala Sit.

"Bolje bi bilo, da bi bile poskakale v hudournik," je zamomljala Mirjam.

Ibn Tahir je bil v trdni nezavesti.

"Ogrnite ga v njegovo haljo!"

Ubogale so. Mirjam je legla vznak in se s suhimi očmi zagledala v strop.

* * *

Ko sta ostala Abu Ali in Buzruk Umid sama na stolpu, sta se vprašujoče spogledala. Potem sta dolgo molčé gledala čez nadzidke.

Končno je vprašal Buzruk Umid:

"Kaj praviš k vsemu temu?"

"V mreži sva, iz katere se bo težko izmotati."

"Jaz pa pravim: Kakor je Alah Alah, tako je Ibn Saba blazen."

"Vsekakor nevaren pajdaš."

"Kaj misliš, ali naj drživa roke križem in mirno gledava? Kaj napravi tiger, če se je zaletel v mrežo za volkove?"

Abu Ali se je posmejal.

"Pregrize jo pač."

"Torej?"

"Pa jo pregrizni."

"Ali se ne bojiš, da utegne nekoč tudi naju poslati v kakšen tak raj?"

"Če bo dobro, se ne bova branila."

"Branila se ne bova, tudi če bo slabo."

Stopil je tik do Abu Alija.

"Čuj, Abu Ali. Nocoj je še čas. Samo mi trije smo na stolpu."

"Kaj meniš s tem?"

"Ali ti smem zaupati?"

"Vrana vrani ne izkljuje oči. Izkljujeta jih rajši orlu."

"Ko se vrne, ga pričakava ob vhodu. Jaz ga lopnem od zadaj z ročajem meča po glavi, da bo tiho. Potem ga treščiva čez nadzidje v Šah rud."

"In verniki?"

"Tem natvezeva, da se ni več vrnil iz vrtov."

"Toda skopljenci bodo vedeli, da je prišel. In tem ne uideva živa."

"Ko bi se stvar razjasnila, bi bila midva že bogve kje."

"Ni ga vernika, ki bi ne tvegal življenja, da bi se maščeval. Mreža je zares trdno zadrgnjena okrog naju."

"Za sleherno dejanje je potrebno tveganje."

"Manj tvegava, če počakava na nasledstvo."

"Hasan je blazen."

"Ne tako, da bi ne uganil najinih misli."

"Bojiš se?"

"Ti morda ne?"

"Prav zato bi si želel enkrat za vselej oddahniti se."

"Vem, da zdaj sluti najine misli. Odslej môlči kakor grob. Skopljenci so strašno orodje."

"Fedaiji bodo še hujše."

"Zato bodiva tiho. Ne bodo samo meč v njegovih, marveč tudi v najinih rokah."

"Utegneš imeti prav, Abu Ali. Hasan je strašen gospod. Nobene poti nazaj ni za naju. Posvečena sva v njegovo skrivnost in vsak odmik bi pomenil smrt."

"Šla bova lepo po njegovih stopinjah."

"Čuj! Vrača se. To priznam: njegov nocojšnji poizkus je zares nenavaden."

"Je več, je imeniten."

Hasan je v tem prisopihal na vrh. Ošinil je vélika daija s kratkim pogledom in se posmejal.

"Upam, da se nista preveč dolgočasila, prijatelja? Imela sta si marsikaj povedati in mislim, da nista tratila časa."

"Skrbelo naju je, kako se razvija zadeva v vrtovih, Ibn Saba. Zakaj te je klicala Apama?"

"Zaradi ženske ljubosumnosti. Spodaj so si prišle stare in nove teorije o ljubezni navzkriž. Odločiti je bilo treba nevarno vprašanje, kako se moški bolje zapeljuje."

Vélika daija sta prasnila v smeh. Začutila sta prijetno sproščenje. Huda ura je bila mimo.

"Zdi se mi, da so ti nove teorije ljubše od starih," je dejal Abu Ali.

"Kaj hočemo. Svet se neprestano razvija in staremu se odrekamo v korist novega."

"Ali ni padel novi teoriji Ibn Tahir v roke?"

"Glejte ga, Abu Alija! Razvil se boš še v velikega dušeslovca!"

"Čuden ljubimec si, pri bradi Prerokovi! Da je meni do neke ženske samo toliko kolikor do raztrgane halje, bi jo prej ubil, kot da bi jo drugemu prepustil."

"To si že dokazal, Abu Ali moj. Zato nimaš zdaj niti stare niti nove 'teorije'. Kar se pa mojega primera tiče, moraš upoštevati, da sem filozof in da cenim predvsem tisto, kar lahko otipam. To se pa po eni noči ne bo bog ve kaj izpremenilo."

Abu Ali se je smejal.

"Tudi stališče," je rekel. "Mislim pa, da drži pri tebi ta princip samo v vprašanjih ljubezni. Ali ni davi nekdo govoril, da hoče zgraditi svojo ustanovo na čistem razumu?"

"Preganjaš me kakor pes divjačino," se je hahljal Hasan. "Ali pa res misliš, da ni teh dvoje nasprotij združljivih? Kako bi šla sicer roko v roki telo in duh?"

"Če bi poznal pekel svetnike, potem bi bil ti tak svetnik."

"Pri vseh mučencih! Istih nazorov je tudi moja kraljična."

"Vsekakor razveseljivo soujemanje."

Abu Ali je pomežiknil Buzruk Umidu. Hasan je prižgal baklo in dal znamenje trobačem v vrtovih.

"Naj bo dovolj rajskega uživanja za nocoj. Zdaj se bodo morali pokazati rezultati."

Prejel je odgovor iz vrtov ter pogasil in odložil baklo. "Da, da, tem tam spodaj je lahko," je dejal napol zase. "Oni imajo vendar nekoga nad seboj, ki misli in odločuje zanje. Toda kdo bo nas odrešil zavesti odgovornosti in mučnega vzdvajanja? Kdo bo od nas prepodil noči brez spanja, v katerih je sleherni trenutek, ki nas približuje jutru, podoben udarcu s kladivom po našem srcu? Kdo bo nas osvobodil groze pred smrtjo, po kateri vemo, da bo prišel véliki nič? Zdaj se še zrcali nočno nebo s svojimi tisoči zvezd v naših očeh. Še čutimo in še razmišljamo. A ko bo prišel véliki trenutek, kdo bo nam ponudil balzam za bolečino, ki nam jo povzroča zavest, da se odpravljamo v večno temo niča? Da, tem tu spodaj je lahko. Ustvarili smo jim raj in jim dali zavest, da jih čakajo po smrti večna razkošja v njem. Zato so resnično zavidanja vredni."

"Ali si slišal, Buzruk Umid? Hasan utegne imeti prav."

"Torej se vama je začelo odpirati? Vemo, da smo gospodarji samo neskončno majhne točke znanega in hlapci neizmerne gmote neznanega. Primerjal bi nas z mrčesom, ki se je zagledal v nebo nad seboj. 'Splezam po bilki navzgor,' si pravi. 'Dovolj visoka je videti, da bom prišel do cilja.' Zjutrajzačne in leze navzgor do večera. Tedaj je na vrhu in spozna, da je bil ves njegov trud zaman. Samo nekaj pedi pod njim je zemlja. Nad njim pa se boči zvezdnato nebo prav tako neizmerno visoko, kot se je bočilo, ko je bil še na tleh. Samo da zdaj ni videl nobene poti več, ki bi vodila navzgor, kakor jo je videl, preden je začel plezati. Izgubil je vero in se zavedel, da ni nič v primeri z nerazrešljivo veličino vesoljstva. Za vedno je oropan upanja in sreče."

Pomignil je vélikima daijema.

"Pojdimo! Sprejeti moramo prve vernike, ki so se vrnili iz raja na zemljo."

* * *

Deklice okrog Fatime so skozi steklovino opazile, kako se bližajo skopljenci z nosili.

"Kakor trije pogrebci," je dejala Sara.

"Fatima! Odgrni Sulejmana, da ga še enkrat vidimo," je prosila Zajnab.

Fatima je odkrila spečemu obraz. Ležal je mirno in komaj opazno dihal. Nekaj otroškega je bilo zdaj na njegovem licu.

Deklice so strmele vanj z velikimi očmi. Halima je vtaknila četverico prstov v usta in zagrizla vanje. Bilo ji je neskončno hudo.

Fatima ga je naglo spet zagrnila.

Skopljenci so vstopili in ga brez besed naložili na nosila. Prav tako tiho so spet odšli.

Komaj je padla zavesa za njimi, so bruhnile deklice v jok. Halima je vrisnila od bolečine in padla kakor kamen na tla.

* * *

Ko so črnci odnesli Jusufa, sta jokali samo Džada in mala Fatima. Sulejka je nemo spremljala z očmi njihov prihod in odhod. Ponos ji ni dal, da bi se bila sprostila.

"Zdaj je tudi tvoje slave konec," jo je, ko so bile spet same, zbodla Hanafija. "Samo za eno noč si dobila moža. Zdaj si ga za vedno izgubila. Bolje je nam, ki ga sploh nismo imele."

Sulejka ji je hotela odvrniti nekaj brezbrižnega. Toda bolečina jo je premagala, da se je zvila na tleh in zarila glavo v blazine.

"Brez srca si, Hanafija," se je razjezila Asma.

"Saj nisem mislila tako."

Šla je k Sulejki in jo pobožala po laseh. Tudi druge so prišle in jo skušale potolažiti. Toda Sulejka je jokala vse dotlej, da je zaspala.

* * *

Ko so skopljenci odšli z Ibn Tahirjem, je Mirjam pozvala deklice, naj gredo v svoje spalnice. Malo jih je bilo nocoj. Kajti one, ki so bile s Fatimo in Sulejko, so ostale v svojih paviljonih.

Tudi Mirjam je spala sama. A prav nocoj si je zaželela, da bi bila Halima s svojo ljubko zgovornostjo pri njej. Kdo ve, kako je prestala ta usodni večer? Kaj je bilo z ostalimi dekleti? S skrbjo je mislila nanje. Da bi že dočakala jutro!

Težke misli so jo morile vse do zore.

* * *

Skopljenci so prinesli v klet svoje živo breme. Hasan jih je vprašal:

"Ali je vse v redu?"

"Vse je v redu, Seiduna."

Položili so nosila v kletko. Trije poglavarji so stopili za njimi. Molčé so čakali, da so jih nevidne roke črncev dvignile do pod vrha stolpa.

Zgoraj je Hasan odgrnil speče.

"Videti so močno utrujeni," je šepnil Buzruk Umid.

Hasan se je nasmehnil.

"Spali bodo tja pozno v beli dan. Potem bo prišlo prebujenje. Tedaj se bo pokazalo, koliko smo uspeli."

Pustil je zaveso nad vhodom v celico privzdignjeno, da bi imeli mladeniči dovolj zraka. K vratom je postavil stražarja. Potem je odslovil prijatelja.

"Drugo dejanje naše tragedije je torej končano. Jutri na svidenje. Lahko noč."

* * *

Spodaj v vrtovih so skopljenci ugašali in snemali svetilke. Nekatere so bile pregorele. Sem ter tja je zaplapolal plamen v noč. Luč za lučjo se je utrinjala. Zmerom temnejše je postajalo naokrog. Nočni metulji so splašeno frfotali nad glavami mož. Netopirji so se podili za zadnjim mrčesom. Iz gošče se je oglašal čuk. Prhanje geparda mu je odgovarjalo.

Zadnja svetilka se je utrnila. Bila je čudovita poletna noč s svojimi tisoč skrivnostmi. Na nebu so sijale zvezde, mežikale so in vztrepetavale, daljne, nerazrešljive uganke.

Mustafa je zakrožil baklo nad seboj, da se je razplamtela. Posvetil je predse z njo in šesterica skopljencev mu je sledila k čolnom.

"Poglejmo spotoma k deklicam," je predlagal plesni mojster Asad. "Nocojšnji večer je bil trda preizkušnja zanje."

Šli so do paviljona, kjer je spala Fatima s svojimi družicami. Asad je odrinil vrata in privzdignil zaveso nad vhodom. Mustafa je z dvignjeno baklo stopil v prostor.

Deklice so ležale vse vprek po blazinah. Nekatere so bile čisto gole, druge komaj odete s plašči ali pogrinjali. Ta ali ona je bila še utegnila odložiti nakit. Večina pa ga je bila obdržala na sebi. Lepi, okrogli udje so se rahlo pogrezali v svilo in brokat. Grudi so se dvigale in padale.

"Ta je dobro kosil," je pritajeno dejal Asad. "Leže kakor po bitki na bojni poljani."

Mustafa se je stresel. Toliko da mu ni zdrknila bakla iz rok. Planil je na prosto in odhitel nazaj proti reki. Na glas je zatulil:

"Človek je zver. O Alah! Kaj so naredili iz nas!"

TRINAJSTO POGLAVJE

Prihodnje jutro sta prišla vélika daija k Hasanu, kot so se bili dogovorili. Dejal jima je:

"Pravkar sem bil pri fantih. Vsi še spijo. Čas je, da jih predramimo."

Stopili so v njegovo sobo. Odgrnil je zastore, da se je usula polna svetloba v prostor. Pogledali so v dvigalo. Na ležiščih so prav kakor sinoči ležali mladeniči in mirno spali. Poglavarji so se jim približali. Hasan jih je pozorno ogledoval.

"Nič se niso na zunaj od sinoči spremenili. Kakšne so njihove duše, to bomo videli sedaj."

Potresel je Jusufa za ramo:

"Čuješ li, Jusuf moj?! Svetel dan je zunaj in ti še spiš?"

Jusuf je ves prestrašen odprl oči. Dvignil se je na komolec in zmedeno stresel z glavo. Topo in brez razumevanja je buljil v poglavarje.

Polagoma se mu je začelo svitati. Njegovo lice je dobilo izraz brezmejnega začudenja.

"Kaj si neki počel ponoči, da si se tako pozno predramil?"

Hasan se je hudomušno nasmehnil. Jusuf je plaho dvignil pogled.

"Bil sem v raju po tvoji milosti, Naš gospod."

"Nedvomno prav prijetne sanje, fant moj."

"Ne, ne, bil sem v pravem raju."

"Pojdi, pojdi. Tovariši bi se smejali, če bi jim to pripovedoval."

"Vem, kar vem, Seiduna. Bil sem zares v raju."

"Potemtakem veruješ, da mi je bil dan ključ od rajskih vrat?"

"Zdaj vem to, Seiduna."

Ob glasnem govorjenju se je Sulejman prebudil. Sedel je na ležišče in naježil obrvi. Njegove oči so potovale od Hasanovega do Jusufovega obraza.

Nenadoma se je vsega spomnil. Hlastno se je potipal po telesu. Pod haljo je začutil Halimino zapestnico. Tudi na njegovem obrazu se je prikazalo veliko strmenje.

"Glej, tudi Sulejman se je prebudil. Kaj si neki delal čez noč, da si tako dolgo spal?"

"Bil sem v raju po milosti Našega gospoda."

"Beži, beži, kdo ti bo to verjel?"

"Samo naj poskusi podvomiti kdo… Hotel sem reči, da imam dokaz, da sem bil res tam…"

"Dokaz imaš? Pokaži ga vendar!"

Sulejman je prepozno spoznal, da se je bil zagovoril. Izgovarjati se je začel.

"Sam ne vem, kako mi je to ostalo v roki. Slabost me je obšla, grabil sem okrog sebe in nenadoma sem držal zapestnico v pesti. Potem se ničesar več ne spominjam."

"Pokaži jo!"

Z obžalovanjem je Sulejman izročil Hasanu svoj plen. Poglavar si ga je od vseh strani ogledal in ga potem ponudil vélikima daijema.

"Zares, neverjetno," je dejal. "Zdi se, da je prava rajska zapestnica."

"Tudi Sulejka je imela podobno," se je Jusuf vtaknil v besedo. "Toda prepovedala mi je, da bi jo vzel s seboj na ta svet."

"Sulejman, Sulejman," je majaje z glavo dejal Hasan. "Nekam čudno se mi zdi, kako si mogel priti do tega nakita. Pa ne, da bi bil sam raj okradel?"

Sulejman se je prestrašil.

"Bal sem se, da bi mi Naim in Obeida ne hotela verjeti. Zato sem jo obdržal…"

"Mar veljaš med tovariši za takega lažnivca?"

"Tudi jaz bi ne verjel njima, če bi mi kdaj pripovedovala nekaj podobnega."

"Vsekakor bom jaz obdržal zapestnico. Ko te bom vnovič poslal v raj, ti jo bom dal s seboj na pot. Ti glej, kako se boš tam izgovoril."

Medtem se je bil prebudil tudi Ibn Tahir. Otresel se je omotičnosti. Ves začuden je sledil pogovoru.

Polagoma se je tudi njemu vračal spomin na dogodke minule noči. Nenadoma se je potipal pod srcem. Vztrepetal je. Začutil je odtis Mirjaminih zob.

Hasan se je okrenil k njemu.

"Neverjetne stvari poslušam iz ust tvojih tovarišev. Prav kakor tebe sem ju bil sinoči zapustil v tejle sobici in zdaj bi mi rada natvezila, da nista prebila noči na tem mestu, marveč da sta potovala naravnost v onstranstvo. Vsaj ti, ki si bil zmerom preudaren in hladno misleč, me reši dolžnosti, da bi jima verjel. Sicer me bo še groza, prebivati v bližini tega kraja, kjer te nočni duhovi vsak čas lahko pograbijo za roke in noge in te odneso v bog vedi kakšno neznano deželo."

"Vem, da govoriš v šali, Seiduna. Sam dobro veš, kdo je povzročil naše nočno potovanje, in zdaj bi me rad postavil na preizkušnjo."

"Kaj tudi ti, Ibn Tahir moj, trdiš, da nisi prespal noči na tem mestu? Potemtakem pa ne bo zgolj prispodoba, da imam jaz rajski ključ v rokah?"

"Odpusti, Seiduna. Nikoli več se ne bo splazil dvom v moje srce."

"Lepo. Kaj boste dejali, prijatelji, svojim tovarišem, če vas bodo vprašali, kje ste prebili noč?"

"Dejali bomo: Bili smo v raju po milosti Našega gospoda."

"Tako je prav. Odslej upam, da bo ostala vaša vera trdna in neomajna. Da bo tiste vrste, o kateri je bilo rečeno: goro bo premaknila. Vrnite se zdaj k svojim tovarišem."

Poklical je stražarja in mu ukazal, naj jih popelje iz stolpa.

Ko je ostal sam z vélikima daijema, si je vidno oddahnil.

"To se je torej izteklo, kakor sem pričakoval."

Abu Ali je planil k njemu.

"Na moje srce!" je vzkliknil. "Našel si Arhimedovo točko."

Oba sta ga objela.

"Prav do zadnjega sem dvomil v uspeh," je priznal Buzruk Umid. "Zdaj mislim, da se ti je zares posrečilo izpremeniti človeško naravo. Strašno orožje si si skoval v teh 'ašašinih'."

"Tretje dejanje je zdaj pri kraju," je dejal Hasan in se posmejal. "Lahko bi mu dali naslov 'Prebujenje' ali pa 'Povratek iz raja'."

* * *

Povabilo trojice tovarišev k vrhovnemu poglavarju, še bolj pa njihov izostanek čez noč sta silila fedaije k živahnemu ugibanju in razpravljanju. V spalnici so o tem govorili do poznih ur, čakajoč, da bi se povabljenci vrnili in zadostili njihovi radovednosti.

"Končno bomo le slišali, kakšen je Seiduna," je dejal Obeida.

"Zakaj neki, mislite, jih je poklical k sebi?" je spraševal Naim.

"Zakaj neki? Bržkone zato, da jih okrega, ker so zjutraj iztrgali Turkom zastavo."

Obeida se je režal.

"Nisem vprašal tebe. Slišati sem hotel mnenje pametnejših."

"Menda ne pričakuješ, da jih bo popeljal v nebesa?" se je ponorčeval Abdulah. "Klical jih je zato, da bi se za nagrado udeležili gostije pri poglavarjih."

"Utegneš imeti prav," je dejal Džafar.

"Čemú jih potem ni tako dolgo nazaj?" je ugibal Obeida. "Morda pa jim je dodelil kakšno posebno častno nalogo in so že odšli z gradu?"

"Čemú bi mlatili prazno slamo?" je menil Abdur Ahman. "Dokler se ne vrnejo in sami ne povedo, kje so bili in kaj so videli, itak ne moremo uganiti ničesar. Zato je bolje, da zaspimo in se tako zasluženo spočijemo."

* * *

Bili so prihodnje jutro že davno na nogah, ko se je nenadoma prikazala trojica odsotnih. Vse je planilo proti prihajajočim in jih obstopilo. Usula se je kopica vprašanj.

"Pojdimo v spalnico," je dejal Sulejman. "Tam bomo govorili. Lačen sem in udje so mi polomljeni, kakor da so me premleli v možnarju. Komaj se držim na nogah."

Šli so v spalnico in trojica se je zvalila na svoje postelje. Prinesli so jim mleka in kruha.

Sulejman je vprašal:

"Kdo bo govoril?"

"Kar ti začni," je odvrnil Jusuf. "Jaz sem preveč nestrpen. Težko bi jim dopovedal. Če bi videl, da mi ne verjamejo, bi se razjezil. Potem bi spet ne bilo prav."

Nagnetli so se okrog njihovih postelj.

"Ali verujete v čudeže?" je vprašal Sulejman.

Fedaiji so se spogledali.

"V stare že," je dejal Naim. "V nove nam je Prerok prepovedal verjeti."

"O ti kislica! Kaj pa uči Seiduna?"

"Ne vem, da bi govoril o čudežih."

Kadar je Sulejman tako spraševal, je postajal Naim previden.

"Ali se nisi učil, da je Alah izročil Seidunu ključ od rajskih vrat?"

Obstali so v napetem molku. Sulejman je šel z zmagoslavnim pogledom od obraza do obraza. Ko se je tako napasel ob njihovi radovednosti, je dejal:

"Fedaiji, minulo noč nam je Seiduna izkazal milost in nam odprl vrata v raj."

Spogledali so se. Nihče ni ničesar pripomnil.

Nenadoma je Obeida prasnil v glasen krohot. Takoj za njim so se vsi zvijali v smehu. Samo trojica nočnih popotnikov je ostala resna.

"Dogovorili so se in zdaj bi nas radi navlekli," je dejal Abdur Ahman.

"Po stari navadi brije Sulejman norca iz nas," je dodal Naim.

"Pustimo jih," je menil zviška Ibn Vakas. "Sinoči so se napili in potem prespali pijanost v kakšnem hlevu. Na obrazu se jim pozna. Sram jih je zdaj pred nami in zato bi radi obrnili vse na smešno plat."

"Vedel sem, da bo tako," je srdito zarenčal Sulejman. "Ibn Tahir, ti jim povej, tebi bodo še najprej verjeli."

"Dovolj je že te burke," se je razjezil Obeida. "Rad bi vedel, če ste sploh videli Seiduna."

Zdaj se je Ibn Tahir oglasil.

"Težko je, tovariši, govoriti o tako neverjetnih stvareh, kot so te, ki jih je nas trojica doživela v minuli noči. Popolnoma vas razumem, če se nam smejete. Toda vse, kar je dejal Sulejman, je čista resnica. Zato vas prosim: potrpite in poslušajte. On naj nadaljuje."

Njegovo lice je bilo povsem resnobno. V njegovem glasu ni bilo prav nič šaljivega. Kljub temu so se fedaiji spraševali, če nemara trojica vendarle ne glumi tako imenitno.

"Lastnega očeta bi obdolžil, da laže," je dejal Džafar, "če bi trdil take stvari. Vendar se mi čudno zdi, da bi se bil ti, Ibn Tahir, spustil v tako norčijo. Sulejman naj le pripoveduje. Bomo vsaj slišali, kaj ste se nam namenili povedati."

Sulejman se je vzravnal na ležišču. Preteče je pogledal okrog sebe, potem je spregovoril.

Začel je prav od začetka, kako so se vzpenjali v stolp, kako so srečali velikane kijonosce in kako jih je Abu Ali pripeljal pred Seiduna. Če mu je ušla kakšna malenkost, se je takoj Jusuf oglasil. Tako sta do podrobnosti popisala vrhovnega poglavarja in čudni pogovor z njim.

Fedaiji so sledili njegovemu pripovedovanju z rastočo napetostjo. Jusufovi vpadi so bili najboljše nehoteno potrdilo za resničnost tega nenavadnega poročila.

Ko je Sulejman prišel do točke, ko je Seiduna velel trojici, naj vstopi v celico s tremi ležišči, je poslušalcem zastal dih. Kakor prilepljeni so viseli z očmi ob njegovih ustnicah.

Tudi Ibn Tahir ga je pozorno poslušal. Nehoté se je potipal za prsi in začutil Mirjamin ugriz. Zdaj, ko je bil spet sredi svojega vsakdanjega življenja, se ga je začela polaščati groza ob spominu na nedoumljivi nočni dogodek. Prvič se je tedaj v njem zganila prava vera, tista vera, ki jo zanikujeta izkušnja in razum.

Nato je Sulejman pripovedoval, kako jim je Seiduna podelil čudotvorne kroglice, ki so jim dale zavest, da letijo nad neznanimi pokrajinami. Povedal je, kaj se mu je pri tem sanjalo, dokler ni povsem izgubil zavesti.

Prišel je do prebujenja v raju. Fedaijem so gorela lica in se vročično svetile oči. Nemirno so se premikali na svojih mestih. Govoril je, kaj je najprej zagledal okrog sebe. Natančno je popisal paviljon, izpustil ni nobene malenkosti. Potem je prišel k opisu deklet.

"Morda se ti je pa vse to sanjalo."

Obeida si je skušal sprostiti do skrajnosti napete živce.

Tudi drugim je postajal neusmiljeni napon domišljije neznosen. Spogledali so se in težko dihali. Naim je čepel, stisnjen v dve gube, pri vzglavju Ibn Tahirjeve postelje in bledel od sladke groze. O belem dnevu ga je gomazelo po hrbtu, kakor bi poslušal pošastno zgodbo o strahovih.

"Tako zagotovo je bilo vse, kar sem videl v onem prostoru, resnično, kakor je resnično, da ste vi zdaj okrog mene," je Sulejman nadaljeval. "Lepše dvorane si ne moreš zamisliti. Vse v srebru in zlatu. Ležišča pokrita s preprogami, mehkejšimi od mahu. Posuta z blazinami, v katere se ti kar samo pogrezne. Najizbranejših jedi na pretek. Sladkega vina, ki te razvedri in ti ne vzame razuma. Prav vse, kakor je zapisano v Koranu. In hurije, dečki! Polt kakor mleko in žamet. Oči velike in prosojno čiste. In grudi, o Alah! Ob samem spominu mi zagori kri kakor ogenj."

Podrobno je pripovedoval o svojih ljubezenskih doživljajih.

"O da bi bil jaz poleg," se je izvilo Obeidu iz dna srca.

"Samo ene bi se bil pritaknil, pa bi ti bil z golo roko iztrgal drobovje iz trebuha."

Sulejmanu so se zabliskale oči kakor blaznežu.

Obeida se je nehoté odmaknil.

Dovolj dolgo je poznal Sulejmana. Res, ni se bilo šaliti z njim. Toda takega, kakršen je bil ta trenutek, ga še ni videl. Nekaj mu je reklo, da se je bil v tej zadnji noči nekje nevarno izpremenil.

"Te hurije so moje! Razumete? Moje so zdaj in za vse večne čase. Nobene ne odstopim niti za življenje. O moje ljubke gazelice! Izvor moje radosti! Vir moje sreče! Nihče izmed vas nima pravice, da bi si katero poželel. Alah jih je pripravil zame. Ne morem dočakati ure, da bom za vedno z njimi."

Vsi so čutili: Sulejman je čez noč postal povsem drug človek. Gledali so nanj z nezaupanjem, skoraj s strahom.

Morda je bil Jusuf edini, ki te izpremembe ni opazil oziroma se mu je zdela ta izprememba sama po sebi umljiva. Nezavedno jo je razumel, ker se je v njem izvršil podoben preokret.

Sulejman je opisoval dalje svoje doživljaje z rajskimi deklicami.

Jusuf je nenadoma vzrojil:

"Menda bi nam rad natvezel, da si v tej edini noči napravil iz vse deveterice hurij svoje žene?"

"Čemú natvezel? Mar jih ti nisi?"

Jusuf se je srdito zarežal.

"Sulejman še pri tako resni stvari ne more izhajati brez pretiravanja."

Sulejman ga je prevrtal z očmi.

"Brzdaj svoj jezik! Nič bolj ne pretiravam, kakor pretirava Koran."

"Torej Koran pretirava."

Fedaiji so se zasmejali.

Sulejman se je ugriznil v ustnice.

"Moje žene so zložile pesem o moji ljubezni. Ali boste trdili, da hurije lažejo?"

"Povej jo."

Poskušal je zbrati spomin. Toda kmalu se mu je zataknilo.

Jusuf je bruhnil v krohot. Od samega smeha se je bíl po kolenih.

Drugi so se smejali z njim.

Tedaj se je Sulejman kakor strelica pognal prek Ibn Tahirjeve postelje. Z vso silo je treščil Jusufa s pestjo v obraz.

Jusuf se je nagonsko prijel za udarjeno mesto. Debelo je pogledal in se počasi dvignil. Kri mu je zalila obraz.

"Kaj, mene da bo ta kobilica bíla po obrazu?!"

Bliskovito je sunil in pribil Sulejmana ob nasprotno steno. Sablje, ki so visele na njej, so zažvenketale. Sulejman je izdrl eno in pogledal Jusufa s krvavimi očmi.

"Pasji sin! Zdaj pojde za življenje."

Jusuf je prebledel. V trenutku ga je minila vsa jeza.

Toda preden je še kaj ukrenil, se je Ibn Tahir zagnal v Sulejmana in ga pograbil za roko, ki je držala sabljo. Džafar, Ibn Vakas in drugi so mu prihiteli na pomoč in izvili besnežu orožje.

"Kaj si zblaznel? Sinoči v raju po milosti Seiduna, danes pa pokol med prijatelji!"

Ibn Tahir ga je trdo posadil nazaj na ležišče.

"In ti, Jusuf, čemú ga prekinjaš v pripovedovanju? Nismo vsi iz istega testa in vsakdo živi življenje po svoje."

"Prav imaš, Ibn Tahir," je dejal Džafar. "Sulejman naj pove do konca, potem bosta prišla vidva z Jusufom na vrsto."

Zdaj so vsi prosili Sulejmana, naj nadaljuje. Jusuf je uporno prekrižal roke na prsih in se zagledal v strop. Sulejman ga je ošinil s porogljivim pogledom. Potem je pripovedoval svojo zgodbo do konca.

Nihče ni več dvomil, da je bila trojica res v raju. Zanimali so se za posameznosti in kmalu je vsak do potankosti poznal prostor in dekleta, kjer je bil Sulejman. Že so začeli na tihem sanjariti o lepih hurijah in ta ali oni se je v katero od njih proti svoji volji zaljubil.

"In prav v isti temni celici si se prebudil, kjer si sinoči zaspal?"

Naim je spraševal kakor otrok.

"Prav tam. Vse je bilo tako kakor prejšnji večer. Samo ko sem potipal pod haljo, sem začutil zapestnico, ki mi jo je bila v raju prepustila Halima."

"Zakaj ti jo je vzel Seiduna?"

"Morda se je bal, da bi jo utegnil jaz izgubiti. Obljubil pa je, da mi jo bo vrnil, ko me vdrugič napoti v raj."

"Kdaj pojdeš zopet tja?"

"Tega ne vem. Daj, Alah, da bi bilo čimprej."

Na vrsti je bil Jusuf, da pove svoje doživljaje. Začetek in konec so že poznali. Omejiti se je moral na pripovedovanje o svojem bivanju v raju. Popisal je petje in ples deklic. Ko je začel govoriti o Sulejki, ga je zajel zanos. Opisoval je njeno lepoto, njeno plesno umetnost in njene čednosti ter sproti spoznaval, kako neznansko se je bil vanjo zaljubil. Zdaj mu je bilo žal, da jo je hotel prevarati z Džado. Ne da bi se zavedal, da ni bilo vse točno tako, je pripovedoval, kako zvestega se je pokazal Sulejki. "Samo ona je moja prava žena," je dejal. "Vse ostale so samo njene sužnje, določene, da nama bodo stregle. Kajti čeprav se vse odlikujejo po čudoviti ljubkosti, je vendarle nobena v lepoti ne doseže."

Toda Sulejman je bil kot prvi s svojim poročilom že dosegel največjo možno napetost. Jusufovo pripovedovanje se jim ni zdelo več niti napol tako zanimivo. Samo enkrat še je fedaijem zastal dih. Takrat, ko je popisal svoj sprehod v skrivnostno razsvetljene vrtove. Tega Sulejman ni bil doživel. Zdaj se je na tihem kesal, da se je bil dal tako omamiti od razkošja v paviljonu, da mu še na misel ni prišlo, pogledati izven njega.

Najkrajši je bil v svoji pripovedi Ibn Tahir. Povedal je, da ga je bila v raju sprejela Mirjam. Peljala ga je v vrtove in mu pokazala zid Al Araf. Senca da se je premaknila na njem; bila je bržkone od junaka, ki je padel v borbi za islam, v katero je šel proti volji svojih roditeljev. O Mirjam je Ibn Tahir dejal, da je bila modrejša od daija Ibrahima. Povedal je tudi, kako jo je v trenutku dvoma popadel in kako ga je pri tem neka velika mačka, ki ji je bilo ime Ahriman, podrla na tla. Ta žival, Al Araf in senca na njem so bile stvari, katerim so se fedaiji najbolj čudili. Radi bi bili izvedeli še kakšne podrobnosti, toda Ibn Tahir ni bil posebno zgovoren.

"Pustite nas, da se odpočijemo," je dejal. "Sčasoma boste slišali vse, kar boste želeli vedeti."

Zato so se rajši obrnili do Jusufa in Sulejmana, ki sta bila radodarnejša s pojasnili. Vsi trije so zrasli v njihovih očeh v silne pehlevane, ki so bili že skoraj pravi polbogovi.

* * *

Vso noč ni bila Apama zatisnila očesa. Preteklost je vstala iz teme, veliki dnevi njene mladosti in božanske noči. S strahovito natančnostjo se je spominjala vsega. Trpela je peklenske muke. Neznosna je zavest, da si bil nekoč prvi in da moraš potem gledati svoj padec stopnjo za stopnjo prav do dna. Zdaj so vladale druge v kraljestvu ljubezni.

Vstala je, ko so prvi sončni žarki začeli zlatiti elbruške vrhove. Upadlih lic je siva in razmršena pogledala izpod košatih vej, ki so se razprostirale nad vhodom v njeno hišico. Tam spredaj je bil Alamut, ki ji je za vedno zapiral povratek v svet. Toda kaj bi tudi zdaj počela tam, ko je bila stara in uvela? Alahu hvala, da jo je bil Hasan rešil iz bede in jo iztrgal pozabi! Tu je imela svoje kraljestvo. Res je bilo to kraljestvo bridko, saj jo je neprestano spominjalo dni, ki so bili. Toda boljša je grenka veličina padlega angela kot pa izginotje na smetišču.

V težkih nočeh se je spraševala, kaj je zanjo pomenil Hasan. Nekoč, pred davnimi leti, mladosten ljubimec, napol zanesenjak, napol prerok, ki so ji ga čas in mnogi odličnejši možje skoraj povsem izbrisali iz spomina. Nemara bi bila celo na ime pozabila, da ga ni od časa do časa slišala v zvezi z različnimi prekucijami in verskimi spori. Ko je bila še ne prav pred dvema letoma že čisto na dnu, ji je nenadoma neznanec prinesel pismo od njega. Pisal ji je, da je gospodar velike utrdbe in da želi, da bi prišla k njemu, ker jo potrebuje. Izgubiti ni imela ničesar. Takoj se je odločila. Motni, bledi upi so se proti njeni volji splazili v njeno srce. Zdaj je videla Hasana v vsej njegovi moči. Nekoč je ona delila, zdaj je delil on. Ali ga je ljubila? Ni vedela. Samo tega se je zavedala, kako bridko je bivati v bližini človeka, ki te je bil nekoč z vsem svojim žarom ljubil in ki mu zdaj ni niti toliko več do tebe, da bi vsaj pred tvojimi očmi skrival svojo strast do druge.

Stopila je iz hiše. V grmovju so žvrgoleli ptiči. Na travi, na listju in na cvetnih glavicah se je lesketala rosa. Bilo je krasno poletno jutro, da jo je zabolelo v duši.

Otresla se je žalostnih misli. V vedru vode si je umila obraz in si uredila razmršene lase. Za silo je pokrila sledove prečute noči. Potem je odšla k nasproti ležečemu poslopju.

Tam so spali skopljenci. Skozi priprta vrata se je slišalo njih glasno smrčanje. Ta njihov mirni, brezskrbni spanec jo je razjezil. Zavpila je v hišo, da je že dan in čas dela.

"O ti prekleta coprnica!"

Mustafa je bil ves besen.

Adi se je smejal.

"Vešča ogabna, za smeti uporabna."

Vsa divja je odprla vrata na stežaj. Skozi zrak je švrknila sandala in jo oprasnila po glavi.

Hitro se je umaknila.

"Čakajte, psi! Seiduna bo rezal jermene z vaših hrbtov."

Iz hiše je zadonel mogočen krohot.

"K čolnom, živine. Prepeljite punce domov, da jih ne preseneti Seiduna."

Zehaje so vstali in se ogrnili v pisane halje. Nemarno odeti so prilezli iz hiše. Nalašč se niso ozirali na starko, da bi ji dali čutiti svoje omalovaževanje. Drug za drugega niso vedeli, zakaj so se sovražili. Odšli so k prekopu in se v njem umili. Potem so posedli v čolne in prijeli za vesla.

Apama je prisedla k Adiju. Skopljenci so nalašč nerodno ravnali z vesli, da so jo oškropili.

"Le čakaj, svojat! Videli bomo, kdo se bo poslednji smejal. O, Alah je že vedel, zakaj je dopustil, da so vas prikrajšali za moštvo."

"Takoj zatisni gornjo danko!

Sicer napravim te še za kristjanko."

Adi je nevarno zagugal čoln. Skopljenci so se smejali, videč, kako se je krčevito oprijemala robov čolna, da bi je zares ne "krstil" v vodi.

Prišli so do otoka, kjer je spala Fatima s tovarišicami.

Apama je zapustila čoln in šla po stezi proti paviljonu.

Vsa priroda je že bila prebujena. Zmerom višji je bil od sonca razsvetljeni pas na gorah.

Pogledala je skozi steklovino v dvorano. Deklice so ležale v neredu po blazinah in trdno spale.

Vsa besna je planila skozi vhod in pograbila za tolkalo. Divje so odmevali udarci po paviljonu.

Deklice so prestrašene poskakale na noge.

"Vlačuge! Vso noč ste se gonile, zdaj pa spite v beli dan. Takoj na čolne in domov! Da vas Seiduna ne najde takih!"

Ogrnile so si svoje plašče in odhitele proti prekopu. Niso se bile sploh še utegnile prav predramiti. Od divjega razbijanja po pokrivači, ki jih je vrglo iz sna, in od sinočnje pijanosti jih je bolela glava. Z zaspanimi obrazi in razmršenimi lasmi ter vse neurejene so posedle v čolne.

Na osrednjem otoku jim je prišla Mirjam naproti. Bila je že napravljena. Toda kljub rdečilu na ustnicah in licih so opazile, da je bila morala noč slabo prespati. Z Apamo sta se spogledali. Nenadoma je obe prešinilo, kot da razumeta druga drugo. Bilo je morda prvič, da sta se čutili druga drugi blizu.

Kmalu so bile tudi deklice v tem paviljonu na nogah. Apama je odšla s skopljenci, da bi prepeljali tudi dekleta s tretjega vrta.

Mirjam jo je spremila do obrežja. Apama jo je vprašala:

"Ali nisi nič spala? "

"Nič. In ti?"

"Jaz tudi nič."

"Da, da, čudno je to naše življenje."

Mislila je reči: strašno, toda Apama jo je tudi tako razumela.

Kmalu se je tudi Sulejka s svojimi tovarišicami vrnila domov. Hitele so se urejevati in pospravljati preostanke noči. Ob tretji molitvi je bilo vse kakor ponavadi. Spet se je začelo vsakdanje življenje.

Sredi popoldneva je nenadoma prišel Hasan v spremstvu štirih kijonoscev. Spet so se zgrnile v polkrog. Hotel je vedeti razne podrobnosti iz minule noči. S tresočim se glasom so mu odgovarjale.

Kar je potegnil izpod halje zlato zapestnico. Pokazal jo je deklicam in vprašal:

"Čigav je ta nakit?"

Halima je takoj spoznala svojo lastnino. Toliko da se ni od strahu sesedla. Nobene besede ni mogla spraviti iz sebe.

Tudi druge so se prestrašile. Mirjam je šla s pogledom od obraza do obraza. Ko je prišla do Halime, je takoj vse vedela. Proseče je pogledala Hasana. Hudomušen usmev na njegovih ustnicah jo je potolažil.

"Torej ta zapestnica ni lastnina nobene izmed vas? Potemtakem me je fedai nalagal."

Prodirno je pogledal Halimo.

Solze so se ji udrle po licu. Tresla se je tako, da so ji med jokom zobje šklepetali. V duhu je že videla, kako polaga glavo na klado in kako se dviga sekira nad njo.

"Lepa reč, Halima. Ali veš, da bi te moral dati obglaviti? In storil bi to brez usmiljenja, če bi bila ta stvar izdala fantu skrivnost. Tokrat ti podarim življenje. Če bi se ponovilo, pa ne bo ušla tvoja glava sekiri."

Spravil je zapestnico pod haljo.

Mirjam je pomignila Halimi. Ta je vsa srečna pohitela pred Hasana in se vrgla pred njim na kolena. Hotela se mu je zahvaliti, toda ni mogla spraviti besede iz sebe. Samo roko mu je poljubila.

"Želim, da bi se prihodnjič še bolj potrudile," je dejal, poslavljajoč se. "Sinoči ste si nabrale izkušenj in te morate v bodoče izkoristiti. Noč in dan bodite pripravljene."

Pokimal jim je in poklical Mirjam, da ga je spremila.

"Nocoj me čakaj. Marsikaj se moram pogovoriti s teboj."

"Kakor ukazuješ," je odvrnila. Bilo je prvič, da se sestanka z njim ni bog ve kaj razveselila.

Proti večeru so se deklice zbrale okrog ribnika in se pomenkovale o minuli noči. Izmenjavale so svoje vtise iz različnih vrtov. Halima je sedela ob strani in nemo poslušala. Prvikrat je občutila resnično željo, da bi bila sama. V svojem srcu je nosila veliko skrivnost. Nihče ni vedel zanjo. Nikomur bi si je tudi ne upala razodeti. Ljubila je Sulejmana. Do blaznosti ga je ljubila. Težko vprašanje ji je tlačilo dušo. Dolgo si ni upala z njim na dan. Naposled se je obrnila k Fatimi.

"Tega nisem prav razumela. Ali bodo prihodnjič prišli spet isti obiskovalci?"

Fatima jo je pogledala. Takoj je vse razumela. Zasmilila se ji je v dno srca.

"Nihče tega ne ve, ljubi otrok."

Halima je strmela vanjo z velikimi očmi. Zaslutila je, da se ji je Fatima izvila. Kaj res ne bo videla Sulejmana nikoli več? Vso noč so jo mučili dvomi. Ni mogla zaspati. Zdaj je imela svoje velike skrbi. Prenehala je biti otrok.

* * *

Še isti dan se je po trdnjavi raznesla vest, da je bil Hasan trojici fedaijev odprl vrata v raj in da so v njem prebili noč. Abu Soraka je prišel pogledat, če so se Sulejman, Jusuf in Ibn Tahir vrnili. Našel jih je speče, toda njihovi tovariši so mu povedali, kar so bili slišali od njih.

Abu Soraku je pot orosil čelo. Takoj se je javil Abu Aliju in mu povedal, kaj si pripovedujejo fedaiji.

Abu Aliju je hušknil porogljiv nasmeh čez lice.

"Če govore, potem so morali vse ono tudi zares doživeti. Čemú bi torej skrivali resnico?"

Abu Soraka se je strahoma priklonil. Poiskal je zdravnika in mu povedal novico.

"Zdi se mi, da si je Hasan izmislil to sleparstvo, da bi užugal nas," je dejal. "Toda s čim je neki podkupil te mladeniče, ki so bili doslej nadvse resnicoljubni, da so se začeli tako grdo lagati?"

"Bojim se, da tiči za stvarjo nekaj vse bolj nevarnega," je menil Grk. "Ali se spominjaš najinega pogovora o haremih za gradom? Morda pa jih je pripravil prav za te dečke?"

"Toda čemú ni pritegnil tudi nas v svoje zaupanje? Saj mora vedeti, da bomo tem bolj ugibali, čim manj bomo poučeni."

"Hočeš slišati pameten nasvet, moj dai? Pusti vse to ugibanje in pozabi, da si kaj slišal. Sicer ne vem, če je tvoja glava še kaj vredna. Zakaj niti s poglavarjem, še manj pa s temi mladimi, norimi gorečneži ni, da bi se šalil. V svojem življenju sem že marsikaj videl. Toda v Ibn Sabu tiči nekaj, kar presega moj razum in mojo izkušnjo."

Ves vznemirjen je Abu Soraka odšel po svojem poslu. Neprestano je moral razmišljati, in naj se je še tako branil, o čudni nočni zgodbi trojice.

* * *

Čisto drugače je sprejel novico dai Ibrahim. Najprej se je tudi on začudil. Potem pa je v svojih mislih vse to razčistil. - "Seiduna ve, kaj dela," je rekel. "V njegovi službi smo, in če nas ni posvetil v stvar, ima gotovo tehtne razloge."

Zato se je o stvari tem burneje razpravljalo v vojašnicah. Desetniki in nekateri od moštva, ki so nosili fedaijem hrano, so prisluškovali njihovemu pogovoru in se vrnili z vestjo o tem nezaslišanem čudežu. Kajti da je bil obisk trojice v rajskih vrtovih čudež, o tem ni mogel nihče dvomiti, kdor je verjel pripovedi fedaijev. In to je polagoma verjelo vse moštvo.

"Velik prerok mora biti Naš gospod, da mu je Alah podelil tolikšno oblast," so govorili.

"Kaj pa, če bi si bili fedaiji vso stvar izmislili?" je skrbelo dvomljivca.

"To je izključeno," je menil eden od tistih, ki so poslušali fedaije. "Vsi so še zmerom prevzeti od pripovedovanja trojice."

"Torej je to najboljši dokaz, da je edino izmailstvo prava vera. Samo zločinski pes bo spričo takih čudežev še dvomil v poslanstvo Seiduna."

"Odslej ne bom več prizanašal krivovercu. Kdor ne bo na glas priznal, da je Seiduna velik prerok, tega bom razklal na dvoje."

"Zdaj bo šele veselje, bíti se s krivoverskimi psi! Vsi morajo poginiti pod našimi sabljami."

Emir Minučeher je vstopil. Nekaj časa je tiho sledil pogovorom. Potem si je dal vse od kraja pripovedovati.

Vojaki so ga radovedno opazovali. Toda niti mišica se ni zganila na njegovem obrazu. Ko je videl, da pričakujejo od njega izjavo, je dejal:

"Ako fedaiji trdijo, da so bili v raju po milosti vrhovnega poglavarja, in ta tega ne zanikuje, potem je naša dolžnost, da verujemo in se po tem tudi ravnamo."

Ko pa je prišel v svoje prostore, se mu je čelo močno nagubalo. Tudi on se je spraševal, zakaj ga poglavar ni posvetil v svoje načrte. Še bolj pa ga je vznemirjala divja gorečnost, ki jo je opazil pri svojem moštvu. Ni dvomil, da je tičala za to zadevo neka prevara. Toda v čem je bila, si ni mogel prav predstavljati. Samo to je čutil, da se njegovi stari, preizkušeni vojščaki pretvarjajo v trope divjih gorečnežev, katerim ni bil več on sam najbližji poveljnik, marveč so zmerom bolj zapadali nevidnemu vplivu verskega vodja. Ni kazalo drugače, kot da se je tudi sam prilagodil temu novemu toku. Hasan ga je bil imenoval za emirja, toda to odlikovanje je bilo bolj verskega kot vojaškega značaja. Moral bo torej potrpeti in počakati, da se stvari same od sebe razmotajo. Zdaj ga je bil ta neizprosno delujoči stroj, ki ga je upravljal Hasan, že popolnoma vključil vase. Postal je njegov delec, eno izmed kolesc Hasanove ustanove.

* * *

Ves dan in ves večer do tja pozno v noč so se pogovarjali fedaiji o rajskem obisku svojih treh tovarišev. Obravnavali so sleherno potankost in zmerom znova izpraševali po tej ali oni podrobnosti.

"Zveri, ki te je naskočila, je bilo ime Ahriman?" je vprašal Naim Ibn Tahirja. "Potem je bila gotovo eden izmed ukročenih duhov, ki jih je Prerok pregnal iz Demavenda. Za kazen mora zdaj služiti tvojim hurijam."

"Prav mogoče. Žal mi je, da nisem utegnil kaj več izvedeti o njem. Toda bilo je toliko nenavadnih stvari, da ni bilo časa za vse."

Tisto noč ni dolgo nihče zaspal. Bilo je soparno in vroče. Fedaiji so se premetavali na svojih ležiščih. Vse misli so se jim vrtele okrog raja in njihova domišljija jim je v živih barvah slikala prelesti, ki so čakale tam izbrance. Videli so napol gole deklice, kako pojejo in plešejo okrog njih. Zdelo se jim je, da čutijo njihov topli dah, da ležijo poleg njih na blazinah in da so jim na uslugo. Slišati je bilo zamolklo stokanje in škripanje z zobmi.

Kmalu po polnoči je pokukal mesec skozi okno v sobo. Ibn Tahir je pogledal na svojo levo in na svojo desno. Sulejman in Jusuf sta mirno spala. - "Njima je dobro," je pomislil. Sam je bil ves nemiren. Mučni dvomi so ga obhajali. Da ni bilo vse, kar je bil v minuli noči doživel, samo sanjski privid? Toda ali je mogel dvomiti v resničnost Mirjam, ki jo je iz vse duše ljubil?

Bilo je že proti jutru, ko se je odločil in vstal. Previdno se je splazil do Naimove postelje.

"Ali spiš, Naim?" je tiho vprašal.

"Ne, ne morem. Kaj želiš?"

Dvignil se je na svojem ležišču in nezaupno pogledal Ibn Tahirja.

"Ali znaš molčati?"

Naim se je skoro prestrašil.

"Ne boj se. Nič ne bo hudega zate. Samo rad bi ti nekaj zaupal."

"Molčal bom, lahko se zaneseš."

"Ali se zaobljubljaš na sveto ime Alijevo?"

"Na sveto ime Alijevo, Ibn Tahir."

"Prav. Stopi z mano k oknu."

Pri oknu mu je Ibn Tahir pokazal Mirjamin ugriz.

"Ali vidiš?"

"Da. Zdi se, kot da te je nekdo ugriznil."

"Natančneje poglej!"

"O Alah! Kako majhna usta!"

"To je ugriz njenih zob, Naim."

"Od Mirjam?"

Leden mraz mu je šel čez hrbet.

"Da, to mi je Mirjam zapustila v spomin. Kmalu bo znamenje izginilo. Vzemi kos sveče in razmehčaj vosek. Pomagal mi boš, da si napravim odtis."

"Rad, Avani."

Vosek je bil kmalu pripravljen. Ibn Tahir je zgnetel iz njega ploščo in Naim jo je, ko je bila dovolj mehka, pritisnil na njegove prsi. Počasi jo je potem spet snel. Na njeni površini se je prikazal kakor rahel dah odtis Mirjaminih zob.

"O Alah!" je vzkliknil Ibn Tahir. Bil je ves nor od sreče. "Od danes naprej bo to moj največji zaklad. Čuval ga bom, kot da bi bili ostanki samega Preroka."

Potem je objel Naima.

"Hvala ti, prijatelj. Ti si edini, ki veš za skrivnost. Zanašam se nate."

"Srečen si," je vzdihnil Naim. "Tudi jaz bi hotel tako ljubiti."

"Morda je bolje, da ne poznaš tega čustva. Ta ljubezen je pekel in raj obenem."

Poslovila sta se in spet legla vsak v svojo posteljo.

* * *

"Strašen gospodar si," je dejala Mirjam, ko je prišel Hasan na nočni obisk. "Ukazuješ o življenju in smrti nas vseh. Kaj boš storil z včerajšnjimi gosti?"

Hasan jo je zamišljeno pogledal.

"Ne vem… Okolnosti bodo odločale…"

Opazil je njena upadla lica.

"Zdi se, da je bila zate minula noč precej naporna," je dejal s komaj opaznim porogom.

"Preveč mi daješ misliti, Ibn Saba."

"Kadar začne ženska razmišljati, postane nevarna."

"Želela bi zdaj, da bi bila."

"Kaj bi neki storila?"

"Zakričala bi fedaijem, naj se te čuvajo."

"Torej je dobro, da je moj stolp med tabo in njimi."

"Dobro morda ni. Toda tako je. In jaz sem brez moči."

"O ženske, ženske. Polne ste besed, toda ko gre za dejanje, vztrepetate. Nekoč sem mislil, da si mi že čisto blizu. Tako sem bil vesel tega. Zdaj sem spet sam."

"Ne morem pomagati. Groza me je tvojih dejanj."

Dolgo sta molčala.

Potem je vprašala:

"Kaj boš storil z deklicami, če bi se pokazale kakšne posledice minule noči?"

"Apama pozna snovi in zeli, ki lahko odpomorejo. Če bi to ne uspelo, bomo pač pustili prirodi, da pojde svojo pot. Nov naraščaj nam bo prišel zmerom prav."

"Ubogi otroci, ki bodo brez očetov!"

"Ne bodo edini, draga Mirjam."

Ošinil jo je s pogledom.

"Zdi se mi, da bi me rada nekaj vprašala," je dejal s smehljajem.

"Hotela bi, da bi me ne razumel napak."

"Kar govori."

"Kako je Ibn Tahirju?"

Nehoté mu je navalila kri v obraz.

"Ali ti je toliko zanj? Mislim, da sanjari in preboleva srčne bolečine."

"Okruten si."

"Okruten? Nič drugega nisem povedal, razen kar imam za najbolj verjetno."

"Izpolni mi eno željo."

Hasan jo je pogledal. Nič ni rekel, samo namignil ji je, naj govori.

"Prosim, imej usmiljenje z njim zaradi mene."

"Usmiljenje? Kaj misliš s tem? Jaz ne poznam niti okrutnosti niti usmiljenja. Samo svoj načrt izvršujem."

"Razumem. Samo to bi želela, da bi, ko boš ukrepal o Ibn Tahirju v zvezi s svojim načrtom, upošteval mojo prošnjo."

"Preveč zahtevaš. Čemś potem te dvajsetletne priprave?"

"Poglej. Vedno sem te poslušala in vedno te bom poslušala. Samo to mi obljubi."

"Ničesar ti ne morem obljubiti. To presega moje moči."

"In kaj bi storil, če bi, denimo, sam od sebe spregledal?"

Zadel jo je nezaupljiv pogled.

"Kako si to mislila?"

"Ne boj se. Razkrila mu nisem ničesar, čeprav bi bilo nemara to bolje."

"Če bi sam od sebe spregledal? To se pravi, da bi že napol doumel moj načrt? Potem bi doumel mene. Sin mojega duha bi bil tedaj. Ne, ne. Imel bi me za sleparja. Vsemu svetu bi razglasil, da sem goljuf. Kako naj bi pri svojih letih doumel, za kar sem jaz potreboval eno celo, polno življenje?"

"A če bi vendarle doumel?"

"Preveč sprašuješ. Oba sva trudna. Pozno je že."

Dvignil se je. Njegov obraz je bil mračen.

V očeh so se ji zalesketale solze.

"Saj je vendar še otrok!"

Molčé je odšel proti obrežju, kjer ga je s čolnom čakal Adi.

ŠTIRINAJSTO POGLAVJE

Prav kmalu so se pokazale posledice poraza sultanovih predstraž pred Alamutom. Od vseh strani so prihajala v trdnjavo poročila o razvoju stvari. Dan po bitki je Abdul Malik pojezdil s sto dvajsetimi konjeniki proti utrdbi Rudbar. Zvečer so počakali v primerni razdalji. Ogledniki so javili, da ni Turkov več kot sto. Komaj se je zazorilo, je dal ukaz za napad. Kakor jata jastrebov so se zaprašili raz pobočja in v prvem naletu posekali skoraj polovico nasprotnikov. Ostali so se razbežali na vse strani.

Abdul Malik je potem poslal svoje oglednike sultanovi vojski naproti. Sam je s svojo četo v naglem diru odjezdil proti Kazvinu in dalje proti Raiju. Od tod se je vrnil na Alamut, vodeč s seboj kakih trideset ujetnikov, ki jih je bil zajel na svojem obhodu. Njegova ježa je trajala vsega štiri dni.

Po celi Rudbarski oblasti je zavrelo. Ljudstvo, ki je na tihem od nekdaj častilo Alija in sovražilo prav tako sultana kakor bagdadskega kalifa, je proslavljalo izmailsko zmago kot svojo zmago. Že prve dni po bitki so začeli prihajati na grad novi verniki, da bi stopili v službo vrhovnega poglavarja. Abu Soraka je imel z njimi polne roke dela. Najmlajše in najkrepkejše je izbiral za šolo fedaijev. Iz ostalih je sestavljal Minučeher nove edinice. Mnogi stari vojaki, ki so se bili odlikovali v bitki, so bili povišani v desetnike. Prejšnji desetniki in podčastniki pa so napredovali do še višjih stopenj. Komaj deset dni po zmagi so bile prejšnji vojski priključene tri nove edinice po sto mož.

"Ves sistem bo treba na novo predelati in sestaviti bo treba nova pravila," je dejal Hasan vélikima daijema, "da se te neurejene tolpe spremenijo v enotno vojsko, ki bo poznala samo en nauk in samo enega skupnega poglavarja. Prav je imel Mohamed, da je vernikom prepovedal vino. Mi bi bili nespametni, če bi ga v tem ne posnemali. Zakaj bolj kakor velikih množic potrebujemo čvrstih edinic in odličnih in odločnih posameznikov. Da bi to dosegli, morajo biti naše zapovedi kar najbolj jasne in stroge. Paziti moramo tudi, da se bodo brezobzirno izpolnjevale."

Tako je na dan, ko so bile tri nove edinice zaobljubljene, namesto pričakovane hrupne proslave prečital Abu Ali vrsto novih predpisov in zakonov.

S smrtjo bo kaznovan, kdor bi se zoperstavljal starešinam; kdor bi ne izvršil prejetega ukaza, razen če mu je izpolnitev preprečila višja sila; kdor bi v prepiru ali iz sovraštva ubil drugega pripadnika izmailske vere; kdor bi nespodobno govoril o vrhovnem poglavarju ali kdor bi kritiziral njegove ukrepe; kdor bi pil vino ali katerokoli opojno pijačo; kdor bi se vdajal razuzdanosti…

Stroge telesne in moralne kazni so bile določene tudi za one, ki bi se prepuščali posvetni zabavi; ki bi proizvajali ali poslušali lepo glasbo; ki bi plesali ali se ob plesu drugih naslajali; ki bi brali knjige zapeljive vsebine ali poslušali druge, ki bi brali iz njih…

V hierarhijo sámo so bile vstavljene nove stopnje. Med daije in vélike daije so bili vrinjeni pokrajinski daiji. Sleherni vernik, ki je mogel nositi orožje, je bil tudi že vojak. Za refike, ki bi jih poučevali, je bila ustanovljena posebna šola. Za vse moštvo je bil izdelan nov učni načrt. Poleg vojaških veščin bi se morali učiti tudi dogmatike in zgodovine izmailstva.

Fedaiji so odslej prejemali samostojne naloge, ki so odgovarjale sposobnostim posameznika. Džafar je postal stalni brzi sel med Alamutom in Mucuferjem v Raiju. Naim je poučeval novo moštvo v dogmatiki, Ibn Tahir v zgodovini in zemljepisju, Jusuf in Sulejman sta vadila učence za fedaije v vojaških veščinah. Vsako jutro sta jih vodila iz utrdbe na planoto, kakor je nekoč nje vodil Minučeher. Zviti Obeida je postal vodja četice oglednikov in je z njihovo pomočjo nadziral kretanje sultanove vojske. Kot pomočniki so mu bili dodeljeni Abdur Ahman, Ibn Vakas, Abdalah in Halfa, ki so kmalu poznali sleherno stezo od Kazvina in Raija pa do Alamuta. Kaj hitro so ugotovili namero emirja Arslana Taša, ki je razcepil svoje sile pred Kazvinom in Raijem, da bi s tem popolnoma odrezal Alamut od ostalega sveta in ga povsem pritisnil ob vznožje elbruških gora, prek katerih ni bilo nobene poti za pobeg.

Ujeti Turki, ki so bili skoraj vsi teže ranjeni, so bili v svoje nemalo presenečenje deležni dobrega ravnanja. Rane so se jim pod veščimi rokami zdravnika in njegovih pomočnikov hitro celile. Čez dan so prebivali v svojih sobah, zvečer pa so se hodili hladit v ograjen prostor za vojašnico.

Ranocelniki in vojaki, ki so jim prinašali hrano in vodo, so se spuščali zmerom češče z njimi v pogovor. Strmé so poslušali ujetniki o fedaijih, ki so prebili noč v raju, in o nezaslišani oblasti, ki jo je bil Alah podelil Seidunu. Čudili so se neomajni veri izmailcev v zmago. Spraševali so po vzrokih in dokazih za to samozavest. Odgovor je bil zmerom isti: Seiduna je velik prerok, ki bo zavladal islamskemu svetu.

Včasih je ta ali oni dai, pa tudi sam Abu Ali obiskal ujetnike. Spraševal jih je posameznosti o sultanovi vojski, pa tudi o njihovi vzgoji in verskem prepričanju. Razlagal jim je potem izmailski nauk, s katerega pomočjo je nameraval njihov poglavar vzpostaviti na svetu pravico in resnico. Kmalu so jih s tem, še bolj pa s prizanesljivostjo in z dobrim ravnanjem omajali v njihovem prepričanju in pripravili v njih ugodna tla za sprejem izmailskega nauka.

Nekatere, ki so jim bili morali zaradi ran odrezati roko ali nogo ali pa so bili drugače teže pohabljeni, je velel Hasan izpustiti. Želel je namreč, da bi pripovedovali moštvu sultanove vojske o Alamutu in o izmailstvu in tako neopazno rahljali njegovo trdnost. Pripravili so jim nosila na velblodih in oboroženo spremstvo jih je peljalo do Kazvina, kjer so jim dali prosto pot.

* * *

Medtem ko sta Sulejman in Jusuf prvo noč po obisku v vrtovih zaradi utrujenosti mirno prespala, se ju je proti večeru prihodnjega dne začel lotevati neki nepoznan nemir. Bila sta razdražena, čutila sta, da nekaj pogrešata, in ni se jima hotelo iti spat. Vsak zase sta pohajala po okopih in se naposled tam sešla.

"Žejen sem," je dejal Jusuf.

"V Šah rudu je dovolj vode."

"Tisto lahko ti popiješ."

"Menda se nisi polakomnil vina?"

Sulejman se je režal. Jusuf ga je mrko pogledal.

"Rog je že klical k spanju."

"Čemú praviš to meni? Sam pojdi naprej."

Sedla sta na okope in nekaj časa molčé poslušala bučanje hudournika.

"Zdi se mi, da bi mi hotel nekaj zaupati?"

Sulejman je vprašal napol porogljivo, napol zvedavo.

Jusuf je potipal nazaj:

"Ali ti ničesar ne pogrešaš?"

"Govori naravnost. Kaj te muči?"

"V drobovju mi je, kakor bi se žerjavica pretakala v njem. V sencih mi kljuje. Muči me neznosna žeja."

"Zakaj ti ni do vode?"

"Pijem jo, pijem, in zdi se mi, kot da bi pil zrak. Nič ne zaleže."

"Vem. To so tiste preklete kroglice. Da bi eno použil, bi bil takoj spet miren."

"Ali misliš, da nas bo Seiduna kmalu spet poslal v raj?"

"Kako naj jaz to vem? Če se samo spomnim na ono noč, me spreleti vročina, da bi se kar raztopil."

Stražar z baklo je šel mimo. Počenila sta za obzidek.

"Pojdiva. Tu naju ne smejo dobiti," je dejal Sulejman.

Previdno sta se prikradla v spalnico.

Tovariši so že spali. Samo Ibn Tahir je slonel na svojem ležišču. Zdelo se je, kot da nečemu prisluškuje. Zdrznil se je, ko je opazil prihajajoča.

"Ti še ne spiš?" je vprašal Sulejman.

"Kakor vidva tudi ne."

Prišleca sta se slekla in legla vsak na svoje ležišče. V sobi je bilo zatohlo in vroče in mučila ju je peklenska žeja.

"Uf, prekleta čarovnija," je zamrmral Sulejman in se z vzdihom prevalil na drugo stran.

"Ali ti spomin ne dá spati?" je vprašal Ibn Tahir.

"Vina bi se mi zdaj hotelo."

"Ali vso noč ne mislita zadremati?"

Jusufov glas je bil osoren.

"Morda misliš, da boš ti spal?"

Sulejman se mu je srdito rogal. Bilo mu je, da bi skočil iz kože.

Naslednje jutro je vsem trem ležala svinčena teža v udih…

Abu Soraka je vsakemu od fedaijev razdelil njegov delokrog. Čez nekaj dni so se preselili v nova stanovanja na dnu enega izmed prednjih dveh stolpov. V njihovo prejšnjo spalnico so prišli novinci.

Po dva in trije so bivali zdaj v eni sobi. Jusuf je delil prostor z Obeidom in z Ibn Vakasom, Ibn Tahir z Džafarjem, Sulejman z Naimom.

* * *

Ibn Tahir se je vsako jutro z globoko otožnostjo v srcu podal v šolo. Gledal je novince - kaj ni bil še včeraj sam eden izmed njih? - in bolelo ga je, da je bilo vse to že tako daleč za njim in da ni mogel biti več tak, kot so bili oni. Neprestopna stena se je dvigala zdaj med njim in onimi. Z žalostnim nasmehom je poslušal njihovo brezskrbno gostolenje. "Ko bi vedeli!" je pomislil.

Noči brez spanja so mu kmalu izpile svežino z lic. Obraz mu je upadel in oči so mu odsotno in mračno strmele izpod čela.

"Ibn Tahir, eden od onih, ki so bili v raju," so si šepetali vojaki, če so ga zagledali. Včeraj še komaj opazen šolarček, danes že silen junak, ob čigar imenu so vztrepetavala mlada srca. Nekoč si je želel, da bi bil tako splošno znan. Zdaj mu je bilo vseeno. Včasih so ga občudujoči pogledi celo vznemirjali. Proč si je želel od vseh ljudi, proč si je želel, v samoto, kjer bi bil sam s svojimi mislimi, s svojo Mirjam.

Da, Mirjam je bila velika skrivnost, ki ga je ločila od vseh teh novincev in tudi od njegovih tovarišev. Kolikokrat se mu je sanjalo o njej, če se mu je le posrečilo zatisniti oči. Imel je občutek, kot da bi bila neprestano prisotna. Zato ga je sleherna družba motila. Včasih, ko je bil čisto sam, je zaprl oči. Znašel se je v paviljonu, kakor tisto noč, in Mirjam se je sklanjala nad njim. Videl jo je tako živo, zaznal je tako natančno vse podrobnosti okrog nje, da mu je bilo v peklensko muko, ker se je ni mogel dotakniti. Zares, nič manj ni trpel od nesrečnega Ferhada, ki ga je bil Kozrov Parvis ločil od Širin. Večkrat ga je obšel strah, da bo znorel…

Sulejman in Jusuf sta našla čez dan uteho v svoji slavi. Navsezgodaj sta pojezdila na čelu svoje čete z gradu in pogledi, polni občudovanja, so ju spremljali na poti.

Toda njuna razdraženost, ki so ji bile vzrok težke noči, si je pogostoma našla svoj odtok prav pri učencih. Jusuf je rjovel kakor lev, kadar ni šlo, kot je hotel. Toda učenci so kmalu ugotovili, da so bili Sulejmanovi rezki, pridušeni izlivi veliko bolj nevarni. Mnogokrat je neusmiljeno bril norca iz njihovih napak. Njegov posmeh je učinkoval kakor udarec z bičem. Jusuf je bil radodaren v pojasnilih. Rad je videl, če so ga spraševali in če jim je mogel potem razlagati. Zadostovalo mu je, da so kazali strah in spoštovanje, ko so se mu približali. Toda staviti Sulejmanu vprašanje je bilo prav toliko kot tvegati strahovito zaušnico.

Taka sta bila čez dan. Ko pa se je približal večer, sta se ju polotila tesnoba in strah. Vedela sta, da spet ne bosta skoraj vso noč zatisnila očesa.

Nekoč je dejal Sulejman Jusufu in Ibn Tahirju:

"Tako ne morem vzdržati več. Javil se bom Seidunu."

"Kaj si znorel?"

Jusuf je bil ves prestrašen.

"To ne pojde, Sulejman," je odvrnil Ibn Tahir. "Potrpeti moraš, kot morava tudi midva."

Sulejman je vzrojil.

"Saj nisem iz lesa! Pojdem k njemu in vse mu bom povedal. Ali naj mi dá kakšno nalogo, da bom smel spet v raj, ali se pa sam zadavim."

Oči so se mu bliskale kakor zveri. Vrtel jih je, da se je videla belina, in besno škripal z zobmi.

Prihodnje jutro je prosil Abu Soraka, naj ga pusti k Abu Aliju.

"Kaj hočeš pri njem?"

"Moram govoriti z njim."

"O čem? Morda bi se rad pritožil?"

"To ne. Prosil bom, da mi dá nalogo."

"Dobil jo boš, ko bo prišel čas, ne da bi prosil zanjo."

"Toda jaz moram govoriti z Abu Alijem."

Abu Soraka je opazil v njegovih očeh blazen lesket.

"Naj sami pojedo kašo, ki so si jo skuhali," si je mislil.

"Ker tako vztrajno moleduješ, te bom priporočil vélikemu daiju."

Nekaj neprijetnega je spreletelo Abu Alija, ko je slišal, da želi Sulejman govoriti z njim.

"Počakaj," je velel Abu Soraku.

Šel je k Hasanu in ga vprašal za svet.

"Razgovori se z njim," je dejal Hasan. "Potem mi pridi poročat. Nemara bova izvedela nekaj prav zanimivega."

Abu Ali je pričakoval Sulejmana v véliki zborovalnici. Bila sta sama v vsem velikem prostoru.

"Kaj ti teži srce, Sulejman moj, da želiš govoriti z mano?"

Sulejman je pobesil pogled.

"Hotel sem te prositi, častiti véliki dai, da me popelješ k Seidunu."

Abu Ali je vidno osupnil.

"Kaj ti ne pride na misel? Seiduna dela od jutra do večera za našo dobrobit. Ali bi mu rad čas kradel? Jaz sem njegov namestnik. Vse, kar si nameraval povedati njemu, povej zdaj meni."

"Težko je… Samo on ima lek zame."

"Samo govori. Sporočil mu bom."

"Tako ne vzdržim več. Hočem nalogo, ki mi bo spet odprla vrata v raj."

Abu Ali se je nehoté za korak odmaknil. Za trenutek je ujel Sulejmanov pogled. Bil je pekoč kakor ogenj.

"Blazen si, Sulejman. Ali veš, da je to, kar zahtevaš, skoraj upor? In da je za upor določena kazen s smrtjo?"

"Bolje umreti kot dalje tako trpeti."

Sulejman je to zamrmral, toda Abu Ali ga je razumel.

"Pojdi zdaj. Mislil bom nate. Morda te čaka odrešenje prej, kot pričakuješ."

Ko se je Abu Ali vrnil, ga je Hasan vprašal s pogledom.

"Hoče, da mu daš nalogo, da bi spet prišel v raj. Pravi, da ne more več vzdržati."

Hasan se je nasmehnil.

"Nisem se motil," je dejal. "Strup in vrtovi delujejo. Kmalu bo prišel čas za poslednjo preizkušnjo."

* * *

Neke noči se je Sulejmanu od trajne neutešenosti zmračilo v glavi. Vstal je, stopil k Naimovi postelji in sedel nanjo. Naim se je prebudil in zagledal postavo, ki je sedela ob njegovih nogah. Po obrisih je spoznal Sulejmana. Nagonsko se je prestrašil.

"Kaj ti je, Sulejman?"

Sulejman mu ni odgovoril. Nepremično je strmel vanj. Iz polteme je sijal njegov bledi, upadli obraz. Polagoma ga je Naim razločil. Zgrozil se je.

Sulejman je z naglo kretnjo potegnil odejo z njega.

"Pokaži prsi!"

Naim je odrevenel od strahu. Sulejman ga je pograbil za prsi.

"O Halima, Halima!" je zastokal.

"Na pomoč!"

Blazno se je razlegel Naimov krik skozi noč.

Na hodniku so odjeknili koraki straže.

Sulejman se je predramil.

"Pri Alahu! Zadavim te, če me izdaš. Sanjalo se ti je!"

Hitro se je potuhnil v svojo posteljo.

Stražar je vstopil.

"Ali si ti zakričal, Naim?"

"Da. Nekaj strašnega se mi je sanjalo."

Vojak je odšel.

Naim je vstal in potegnil odejo s postelje.

"Zakaj odhajaš?"

Sulejman ga je prebodel z očmi.

"Bojim se te, Sulejman."

"Bedak! Takoj lezi v svojo posteljo in zaspi. Tudi jaz hočem spati."

Prihodnje jutro je Naim prosil Abu Soraka, naj mu dodeli drugo spalnico. S Sulejmanom da noče več spati v isti sobi.

"Zakaj ne?"

Naim je skomignil z rameni. Njegov obraz je bil bled in čisto droban.

Abu Soraka ni spraševal dalje. "Bolje bo, da čim manj vem o teh stvareh," si je mislil. Ugodil je njegovi prošnji in poslal k Sulejmanu Abdur Ahmana.

* * *

Med ostalimi fedaiji se je vnelo tekmovanje, kdo bo bolje izvršil zadano mu nalogo. Obeida se je vrnil iz Rudbarja, kamor je bil ponesel ukaz za Buzruk Umidovega namestnika Ibn Izmaila, vojaškega poveljnika utrdbe, ki ga je Hasan imenoval zdaj še za pokrajinskega daija. S seboj je prinesel natančna poročila o gibanju vojske emirja Arslana Taša, ki je taborila i pred Kazvinom i pred Raijem. Ibn Vakas je bil iz Kazvina v stalnem stiku z emirjevim moštvom, Halfa iz Raija. Mnogi zunanji izmailci so ju obveščali o najmanjših podrobnostih nasprotnikovih čet.

Vse je kazalo, da se emirju ni posebno mudilo, da bi prišel pred Alamut. Lepi Perzijec je imel s seboj cel harem žená. Vabil je krajevne veličine k veselim gostijam ali se je sam dal povabiti k takim. Popival je s svojimi častniki in se naslajal ob velikem roju pevk in plesalk. Vojska se je prilagodila temu počasnemu pohodu. Podčastniki in vojaki so prirejali na svojo pest izlete na vse strani. Jemali in izterjevali so vse, kar so videli. Ljudstvo jih je preklinjalo in z njimi še sultana in vélikega vezirja, ki sta jih poslala.

Z naslednjega podviga je prinesel Obeida s seboj še razveseljivejše novice. Izpuščeni ujetniki so emirjevemu moštvu pripovedovali o čudežnem življenju izmailcev na gradu Alamutu in o njihovem vsemogočnem poglavarju, ki ima oblast, da pošilja svoje vernike v raj. Vojaki, že davno siti brezdelja, so s slastjo poslušali. Zvečer so razpravljali o teh stvareh. Mnogi so se navdušili za izmailski nauk in tega tudi skrivali niso. Zdaj jih je gnala proti Alamutu, kjer je kraljeval "poglavar z gore" ali "starešina z gore", samo še radovednost. Izmailski ogledniki so si upali zdaj že kar odkrito med emirjevo moštvo. Rešetali so z njim verska in politična vprašanja in mu ognjevito dokazovali, da uči edino pravi nauk samo njihov poglavar. Tudi tisti, ki jim niso verjeli ali ki so jih celo zasmehovali, so jih pustili nemoteno odhajati in prihajati. Kaj naj premore trdnjavica s petsto možmi proti tridesettisočglavi vojski, ki jo je poslal proti njej gospodar vesoljnega Irana? Tako so ogledniki lahko poročali na Alamut, da je bil obroč emirjevih čet popolnoma zrahljan in da se sovražna vojska bliža razsulu.

Ko je prišel Abu Ali s temi novicami k Hasanu, je ta dejal:

"Razrvanost v vojski naših nasprotnikov je posledica dveh dejstev, in sicer poraza turške konjenice in našega uspelega poizkusa z rajem. Prvi je prisilil emirja k večji opreznosti in k strnjenemu pohodu, ki je zdaj odvisen od počasnosti prtljažnih voz. Toda medtem ko se njegovo učinkovanje od dne do dne zmanjšuje - saj tak poraz sam sili k pozabi -, se vest o čudežu po vidnih in nevidnih poteh zmerom bolj razširja med preprostimi vojaki. Da, take bajke so najboljša hrana za ljudsko domišljijo."

* * *

Po obisku fedaijev se je bilo tudi življenje v vrtovih precej izpremenilo. Deklice, ki so bile poprej v haremih, so obujale stare spomine. Primerjale so jih z zadnjimi in tiste, ki so bile pri obisku mladeničev prikrajšane, so se postavljale s svojimi prejšnjimi izkušnjami. Druge spet so hvalile zadnjo ljubezensko noč. Tako so nastajali prepiri in prerekanja in vseh se je lotevala neka posebna razdraženost. Zdaj so skoraj izključno samo predle, šivale in opravljale ročna in gospodinjska dela in tako so se pogovori vlekli od jutra do večera.

Veliko so ugibale tudi o tem, ali bodo prihodnjič prišli v vrtove spet isti obiskovalci. Mnogim je bilo vseeno ali pa so si celo želele spremembe, če niso bile pri zadnjem obisku deležne zadostne pozornosti ljubimcev. Upale so, da ne bodo vnovič prezrte. Večina je bila mišljenja, da jim bo Hasan poslal nove ljudi. Celo Sulejka, ki je prve dni neusmiljeno jokala za Jusufom, se je polagoma sprijaznila s to mislijo. Samo Halima ni mogla in ni hotela razumeti, da se s Sulejmanom nemara ne bosta videla nikoli več.

Njeno stanje je zadajalo Mirjam veliko brige. V nekaj dneh ji je splahnel cvetoči obrazek. Oči so se ji od joka in nespečnosti pordečile. Okrog njih so se prikazali temni kolobarji. Tolažila jo je, kolikor je mogla.

Toda tudi njej sami ni bilo lahko pri duši. Neprestano je trepetala za Ibn Tahirjevo usodo. Čakala je, kdaj jo bo Hasan spet pozval na razgovor. Toda njega kakor zanalašč ni bilo. Do Ibn Tahirja je čutila skoraj nekakšno materinsko skrb. Bilo ji je, kot da je za njegovo in Halimino usodo osebno odgovorna.

* * *

Mesec dni po zmagi nad sultanovimi predstražami je oddelek Mucuferjevih ljudi pripeljal na Alamut sla, ki ga je bil Hasanu poslal novi véliki vezir in sultanjin tajnik Tadž al Mulk.

Hasan ga je takoj sprejel. Sel mu je povedal, da je dosegla vest o porazu predstraž emirjeve vojske sultana na poti v Bagdad v bližini Nehavenda. Istočasno z novico je prišel za njim tudi odstavljeni véliki vezir. Sultan se je silovito razjezil. Že je dal ukaz, da je emir Arslan Taš odstavljen in da se mora priti predenj zagovarjat. Nizam al Mulk pa ga je prepričal, da je vsemu kriv novi véliki vezir, ki da je s sultanjo vred tajni zaveznik izmailcev. Sporazumela sta se in sultan je spet imenoval Nizama al Mulka za svojega vezirja. Toda sultanja vztraja, da ostane na tem mestu Tadž al Mulk. Nizam se je zdaj utaboril pri Nehavendu in tu zbira čete, da bi udaril proti Isfahanu, odstavil svojega tekmeca in vzpostavil svoj in sultanov ugled. Emirju Arslanu Tašu je poslal ukaz, da najpozneje v enem mesecu osvoji in poruši Alamut. Sicer ga bo obtožil izdajstva nad državo. Podobno povelje je izdal tudi Kizil Sariku, ki še zmerom zaman oblega trdnjavo Zur Gumbadan v Kuzistanu. To mu sporočata pod prisego sultanja in njen vezir in ga prosita, da jima nudi v tej stiski pomoč in oporo.

Hasan je slu tako odvrnil:

"Najprej sporoči svojima gospodarjema moj pozdrav. Potem pa jima povej, da sem se zelo začudil, ko sta pred nedavnim prelomila svojo obljubo. Zdaj sta v stiski in se spet obračata name. In jaz jima bom kljub njunemu prelomu besede še enkrat priskočil na pomoč. Reci jima pa, naj prihodnjič dobro premislita, preden bi me spet razočarala. Naj si vzameta za svarilen primer moj skorajšnji obračun z njunim in mojim sovražnikom."

Odpustil ga je in ga velel kraljevsko pogostiti in obdarovati.

"Zdaj je prišel odločilni trenutek," je dejal potem vélikima daijema. Videti je bil nenavadno miren. Tako miren je samo človek, ki je v sebi pravkar storil neomajen sklep.

"Nizam al Mulk je torej spet na krmilu. To pomeni, da bo proti nam neizprosen in da bo poizkusil vse, da nas stre in uniči. Zatorej se moramo podvizati z dejanjem."

Vélika daija sta ga vprašujoče pogledala.

"Kaj torej nameravaš?"

"Enkrat za vselej uničiti svojega smrtnega sovražnika."

* * *

Svoj nemir, svoje hrepenenje in ves razkol v svoji duši je Ibn Tahir tiste dni izlival v pesmi. Pisal jih je na drobce pergamenta, ki jih je skrbno skrival pred tujimi očmi. V neprestanem popravljanju posameznih verzov je našel vsaj košček utehe za vse težave in muke svojega srca. S pretvezo, da pripravlja nalogo za svoje učence, se je umaknil v svojo sobo in tam pisal stihe ali se vdajal samoti in sanjarjenju.

V svojih pesmih je takole govoril:

"Prej bilá je moja duša

Polna naukov svetih o Preroku,

O Seidunu, Aliju in o Izmailu,

Ki bil glasnik in ded tegá je, ki bo prišel.

Zdaj samó podoba tvoja, Mirjam,

Srcé obvlada, dušo izpolnjuje.

Tvoj glas skrivnostni in nasmeh čarobni;

Dah ustnic rdečih Tvoj, belina grudi;

Roké prekrasne, vitkost stasa;

Tvoj duh vsevedni, modri um, tuj ženski nravi;

In pa oči! Oči te temne, krasne,

Ki kakor dvoje jezer, brez meja globokih,

Sijó pod čelom, marmornato goro.

V njih se zrcalim jaz in svet celotni.

Vesoljni svet! Kje zdaj je še prostora

Za Alija, Izmaila in Preroka?!

Ti si zdaj meni Ali, Izmail in Prerok;

Si moje hrepenenje, moja vera in moj Alah,

Ti si oblast nad duhom, mislijo in srcem.

Ti si moj svet, moj raj, moj Alah!"

* * *

"Ko v duhu gledam, Mirjam, Tvoj obraz,

Na srce ležejo mi čudni dvomi.

Si res li bitje kakor jaz in meni slični,

Ki misli, čuti, hoče kakor mi, zemljani?

Tvoj ugriz pod srcem naj bo temu potrdilo?

A če privid si le, mesa, kosti oropan,

Ki v snu mi ga pričarala je pred duha

Tajna modrost Seiduna?

Kako tedaj se rešim naj zablode,

Da ljubim zrak, piš vetra, hlap strupeni?

O ta brezbožna misel! Svetník - slepar!

Kdo razvozla skrivnosti zapletene?"

* * *

"O jaz nesrečni Ferhad! Že sem ločen

Od drage Širin! Kdo si, gospod mogočni,

Ki zdaj postavil mejo si med njo in mano?

Si li to Mahdi, Prerok, morda Alah?

Naj sekam v skale mar, nor od ljubezni,

Podobo njeno? Ali naj s sekiro,

Zblaznel od hrepenenja, razkoljem si srcé?

Kdo ti je dal oblast, Seiduna,

Da živim vrata v raj odklepaš?

Imaš i ti nemara vanj dostop?

Poznaš li Mirjam? (Nora ljubosumnost!)

Si li lastnik skrivnostnih ved,

Ved davnih čarodejev naših,

Ki jih je Prerok bil pregnal med deve

V pekel sred Demavenda?

In Mirjam, ta moj lunin žarek,

Bilá tedaj bi zvarek gnusni

Iz črnih maž in tvoje čarovnije?

Ne, ne. Še zmerom v gori

Devi zaprti spe. Le podli um se brani

Priznati čudež. Sladki čudež!"

* * *

"Zakaj poti, ki k Mirjam vodi,

Mi ne pokažeš, o Seiduna,

Združitelj dobri in ločitelj kruti?

Če smrt je odkupnina, da bi vdrugo

Se združil z njo, samo ukaži

In s skalnate čeri se vržem v brezno.

Smehljaj moj pričal bo, kako jo ljubim.

Mar naj zarinem nož v srcé si,

Da večno živel bom ob Mirjam dragi?

Le veli. Morda skoz ogenj

Naj grem med deve? Samo ne več odloga,

Ne več neznosnih muk ločitve,

Ki me kot Adama razdvaja z rajem!

Povrni k Mirjam me! K njej me popelji,

Preden raztrže kruto hrepenenje."

* * *

Zvečer je Hasan velel poklicati Ibn Tahirja k sebi:

"Ali je zdaj tvoja vera trdna?"

"Trdna je, Seiduna."

"Ali veruješ, da ti lahko odprem vrata v raj, kadar hočem?"

"Verujem, Seiduna."

Sama sta bila v sobi. Hasan si je Ibn Tahirja dobro ogledal. Kolikšna sprememba od onega večera, ko ga je bil poslal v vrtove! Shujšal je, lica so mu upadla in oči so mu bile globoko udrte. Vročičen, bolesten ogenj je sijal iz njih. Videl je: njegov stroj je deloval s strašno zanesljivostjo.

"Ali si hočeš zaslužiti večne radosti?"

Ibn Tahir je vztrepetal. Svetlo, proseče je pogledal Hasana.

"O… Seiduna!"

Hasan je povesil pogled. Nekaj ga je stisnilo pri srcu. Dobro se je zdaj zavedel, zakaj se mu je zmerom upiralo, da bi se s fedaiji pobliže seznanil.

"Nisem ti bil zaman odprl vrat v raj. Hotel sem, da bi bila tvoja vera trdna, da bi se vselej zavedal, kaj te čaka, ko boš izvršil dano ti nalogo… Ali veš, kdo je Al Gazali?"

"Gotovo misliš onega sofija, Seiduna?"

"Da. Tistega, ki je v knjigi 'Zavračanje poglobljenih' grdo napadel naš nauk. Pred dobrim letom ga je veliki vezir postavil za učitelja na visoki šoli v Bagdadu. Tvoja naloga je, da se preleviš v njegovega učenca. Tu ti izročam njegovo delo 'O otrok!'. Kratko je. Tvoj um je bister in v eni noči ga lahko prebereš in preučiš. Jutri zjutraj me spet obišči. Zdaj si v moji osebni službi. Nikomur niti besede o tem. Si me razumel?"

"Razumel sem te, Seiduna."

Odpustil ga je. Ves vznemirjen in napol nor od sreče je Ibn Tahir zapustil njegovo sobo.

* * *

Na stopnišču je srečal Abu Alija in Buzruk Umida, ki sta vsa zasopla in rdeča od razburjenja vlekla nekega moža za seboj. Videti mu je bilo, da je moral imeti težko in naporno pot za seboj. Bil je zaprašen od glave do pete. Potoki potu so mu bili zarezali v blatno lice dolge proge. Težko je hropel. Ibn Tahir se je stisnil ob steno in pustil, da je šla trojica mimo. Nekaj mu je reklo, da se bližajo Alamutu veliki in težki dnevi.

Stražar je odgrnil vrata in spustil moža z vŽlikima daijema k Hasanu.

"Sel iz Kuzistana," je hropé iztisnil Abu Ali. "Iz Zur Gumbadana… "

"Kaj se je zgodilo?"

Hasan se je siloma obvladal. Iz obrazov prišlecev je bil takoj zaslutil zlo vest.

Sel se je zrušil pred njim na kolena.

"O gospodar! Husein Alkeini je mrtev. Umorjen!"

Hasan je mrtvaško prebledel.

"Kdo je krivec?"

"Odpusti, Seiduna! Hosein, tvoj sin."

Hasan se je stresel, kot bi ga bila zadela strela. Zakrilil je z rokami, kot da grabi za nekom nevidnim. Zamajal se je, zavrtel se v polkrogu in treščil na tla kakor izpodžagano drevo.

PETNAJSTO POGLAVJE

Sin vrhovnega poglavarja je umoril kuzistanskega daija! Ves Alamut je prihodnji dan govoril o tem. Nihče ni vedel prav, kako se je bila vest razširila. Sel jo je bil najprej zaupal vélikima daijema, ki sta ga takoj peljala k Hasanu. Morda jo je bil takrat kateri izmed daijev, ki je stal v bližini, ujel na uho, morda sta jo bila vélika daija sama spotoma nehoté komu izdala. Vsi so jo poznali in nesmiselno bi bilo, skrivati jo kakorkoli pred verniki.

Ibn Tahir je moral dolgo čakati, da ga je Hasan sprejel. Vrhovni poglavar je hotel vedeti vse podrobnosti o umoru in je zato natančno izpraševal sla.

"Golob je prinesel tvoj ukaz v Zur Gumbadan, Seiduna. Kizil Sarik nas je takrat že teden dni oblegal. Vse manjše utrdbe je porušil in se potem utaboril z dvajset tisoč možmi pred našo trdnjavo. Prost odhod nam je ponudil, toda véliki dai je odklonil. Hosein, tvoj sin, pa je zahteval, da preda trdnjavo. Zato te je Alkeini prosil, da ukažeš, kaj naj stori z njim. Ti si velel, naj ga vržejo v okove. To mu je Alkeini sporočil in zahteval, da se sam preda. Hosein je zdivjal od jeze. 'Očetu si me izdal, ti pes!' je zavpil nanj. Izdrl je sabljo in zaklal našega poveljnika."

"Kaj ste storili z morilcem?"

"Vklenili smo ga in zaprli v klet. Šejk Abdul Malik Ben Ataš je prevzel poveljstvo nad trdnjavo."

"Kakšen je položaj v njej?"

"Težaven je, gospodar. Vode je malo in tudi hrane bo začelo vernikom primanjkovati. Čez tri tisoč jih je v trdnjavi. Vse ljudstvo v Kuzistanu je z nami. Toda prekleti Kizil Sarik je krut in bojé se ga. Le malo lahko računamo na njihovo pomoč."

Hasan ga je odslovil.

Zdaj je bil spet trden in zbran.

"Kaj nameravaš s sinom, Ibn Saba?" je vprašal Buzruk Umid.

"Sodili ga bomo po naših postavah."

Odpustil je vélika daija in dal poklicati Ibn Tahirja.

"Kako je z Gazalijem?"

"Skoraj vso noč sem se ukvarjal z njim, Seiduna."

"Dobro. Ali ti je znano, kaj se je zgodilo v Kuzistanu?"

Ibn Tahir ga je pogledal. Videl je nove brazde v njegovem obrazu.

"Znano mi je, Seiduna."

"Kaj bi storil, da si na mojem mestu?"

Ibn Tahir ga je pogledal z jasnim, svetlim pogledom.

"Storil bi, kot veleva zakon."

"Ti si pravi… Ali veš, kdo je Iblis?"

"Iblis je zli duh, ki je zapeljal prva človeka."

"Iblis je več. Iblis je odpadnik od svojega gospodarja, je njegov zakleti sovražnik."

Ibn Tahir je pokimal.

"Kdor je odpadnik od pravega nauka in njegov sovražnik, je sorodnik Iblisov. Zakaj pravi nauk je Alahov nauk. In samo eden je pravi."

"Da, izmailski."

"Prav si povedal. Ali poznaš nekoga, ki je odpadel od našega nauka in postal njegov zakleti sovražnik?"

Ibn Tahir mu je pogledal v oči, da bi uganil njegovo misel.

"Morda misliš vélikega vezirja?"

"Da, tistega, ki ti je umoril deda, ker je priznaval naš nauk. On je naš Iblis, naš zli duh. Ti bodi naš arhangel in maščevalec svojega deda. Pripravi meč svoj!"

Ibn Tahir je stisnil pesti. Raven kakor cipresa je stal pred Hasanom.

"Meč je pripravljen, Seiduna."

"Ali poznaš pot od Raija do Bagdada?"

"Poznam jo. Doma sem iz mesta Save, ki leži ob njej."

"Torej poslušaj. Odpravil se boš na pot. Šel boš v Rai in od tam skozi Savo in Hamadan do Nehavenda. Toda izogni se očetovemu domu! Zakaj vso pot ti je misliti samo na eno, na to, kako boš dosegel svoj cilj. Vsepovsod oprezuj in poizveduj, kje je in kaj namerava véliki vezir. Prejel sem poročila, da zbira v Nehavendu veliko vojsko proti nam in proti svojemu tekmecu v Isfahanu, Tadž al Mulku. Ali slediš vsemu? Al Gazali je njegov prijatelj. Ti pa boš odslej Gazalijev učenec Otman, ki mu prinaša prošnjo od svojega učitelja. Zato vzemi i njegovo knjigo s seboj. Tu ti izročam črno obleko unitskih dijakov, tu mošnjo z denarjem za na pot in tu pismo za vélikega vezirja. Pečat, ki ga vidiš na njem, ti bo odprl pot do njega."

Ibn Tahir je sprejel črno obleko iz njegovih rok in si jo z nekakšnim veselim vznemirjenjem ogledal. Mošnjo je spravil za pas, omot pa pod haljo.

"Kako se ti je vesti pred vélikim vezirjem, tega si se pri Hakimu naučil. Ko boš pojezdil z Alamuta, boš vzel vse, kar ti bom dal, v vreči s seboj. Zunaj trdnjave se boš na skritem mestu preoblekel in odložil vse, kar bi te utegnilo izdati, od sebe. Poznam Nizama al Mulka. Ko bo slišal, da te pošilja Al Gazali, te bo z radostjo sprejel. Zdaj dobro poslušaj! V onem zapečatenem pismu je skrito dolgo, ostro bodalce. Preden izročiš vezirju omot, potegneš šilo skrivaj iz njega. Ko bo vezir pismo odpiral, ga ti krepko suneš z bodico v vrat. Če opaziš samo kapljico krvi, vedi, da si uspel. Toda pazi, da se sam prej ne raniš. Zakaj konica bodalca je kaljena v strahovitem strupu. Če bi se samo oprasnil, bi ne mogel izvršiti dane naloge in za vekomaj bi ti bil izgubljen raj, v katerega si tako želiš."

Bled, toda sijočih oči ga je Ibn Tahir poslušal.

"In… kaj naj storim potem?"

Hasan ga je kratko, odsekano pogledal.

"Potem… potem se priporoči Alahu. Vrata v tvoj raj ti bodo odprta. Nihče ti ga ne bo mogel več vzeti. Mehke blazine so razprostrte po preprogah. Na njih te pričakuje Mirjam, obdana od svojih in tvojih služabnic. Če padeš, boš priletel naravnost v njen objem. Si me razumel?"

"Razumel sem te, Seiduna."

Sklonil se je in naglo poljubil Hasanovo roko.

Hasan se je stresel. Ibn Tahir je bil preveč zavzet s seboj, da bi bil to opazil. Potem je poglavar odgrnil polico in vzel z nje zlato skrinjico, ki jo je Ibn Tahir že poznal. Odprl jo je in stresel iz nje na kos platna nekaj kroglic.

"Eno za vsak večer. Vedno bliže boš prihajal raju. Toda glej, da si poslednjo prihraniš tik do onega časa, ko boš moral stopiti pred vezirja. Skrbno jih spravi. Zakaj one so ključ, ki ti bo odklenil rajska vrata."

Položil mu je roke na ramena.

"Zdaj pojdi na pot, sin moj."

Zmeden, bled, ponosen in čudno ganjen ga je Ibn Tahir zapustil. Hasan je zrl za njim, dokler ni izginil izza zavese. Potem se je prijel za srce. Primanjkovalo mu je zraka. Pohitel je na vrh stolpa. Globoko je zadihal.

"Še bi bil čas," si je rekel.

"Zdaj bi bilo dobro umreti," je pomislil. Samo en trden sklep, da bi se pognal čez nadzidek, pa bi bilo vsemu konec. Toda bog ve kje bi se potem prebudil?

Sinoči, ko je izvedel za umor Alkeinija, je bil temu stanju neverjetno blizu. Dolgo sta vélika daija potrebovala, preden sta ga zdramila iz nezavesti. Ko se je prebudil, je bila njegova prva misel, da je umrl in da se je zdaj znašel v nekem drugem svetu. Blazen strah ga je popadel: "Torej je vendarle po smrti še nekaj," si je rekel. Zgrozil se je nad svojim življenjem. Zavedel se je, da je bilo vse, kar je počel, tako, kot da bi bil po smrti samo še véliki nič. Šele glas njegovih dveh prijateljev ga je priklical v resničnost.

V trenutku je bil spet trden. Alahu hvala, slabost je prešla. Vélika daija je odslovil. Husein Alkeini, njegova desna roka, mrtev, umorjen od njegovega lastnega sina! Zakon se bo neizprosno izvajal. Ibn Tahir bo moral na pot. Napisal je nekaj besed na pismo in ga zapečatil. Vzel je ostro, šilasto bodalo, ki je bilo povsem slično pisalu, in ga namočil v strupu. Dal ga je sušit. Potem se je vrgel na ležišče in kakor mrtev zaspal.

* * *

Daiji in drugi poglavarji so strastno obravnavali kuzistanski umor. Kaj bo storil Hasan? Ali se bo res držal zakona? Ali bo podpisal obsodbo lastnemu sinu?

"Težko je Ibn Sabu," je menil Abdul Malik. "Husein Alkeini je bil njegov najboljši pomočnik. Morilec pa je njegov lastni sin."

"Nad vsem je zakon," je dejal Ibrahim.

"Beži, beži. Vrana vrani ne izkljuje oči."

Grk se je posmejal. Ibrahim ga je nejevoljno ošinil s pogledom.

"Njegova odgovornost ni majhna."

"Vem, dai Ibrahim. Toda težko si mislim, da bi oče peljal sina na morišče."

"Hosein je ud izmailske bratovščine."

"Res je," je menil Abu Soraka. "Sam je napisal postavo in sam se je ujel vanjo."

"Lahko je nam govoriti," je dejal Minučeher. "Toda pred njim je trenutek, ko bo moral izreči sodbo nad sinom."

"Nad sinovi drugih jo je laže izreči," je zamomljal Grk.

"Lahko je drugim deliti pravico," je pristavil Abu Soraka.

"Ne bi hotel tičati v poglavarjevi koži," je dejal Abdul Malik. "Alkeini mu je bil več kakor sin. Polovico uspeha mora pripisati njemu."

"Oče ni vselej odgovoren za dejanja svojih sinov," je rekel Ibrahim.

"Toda če bo obsodil sina, bodo dejali: Okruten oče! Oblast ima, da izpremeni zakon, in se je ni poslužil."

Tako Abu Soraka.

Grk je dodal:

"Tujci se mu bodo smejali. Bedak! bodo rekli. Kaj res ni našel poti, da bi se izognil postavi?"

Ibrahim je dejal:

"Verniki bi se uprli, če bi se zakon ne izvajal z vso strogostjo. Namen sleherne postave je, da ima vesoljno veljavnost."

"Zares, v težkih škripcih tiči naš poglavar," je menil Grk. "V najbolj kočljivem trenutku je izgubil svojega najbolj zanesljivega oproda. Kdo bo zdaj zanj pobiral davek v Kuzistanu? Kdo preganjal in plenil krivoverniške karavane? Morda mu res ne bo preostalo drugega, kot da v polni meri zadosti postavi."

* * *

Jusuf in Sulejman sta se vrnila z jutranje ježe z učenci. Sonce je neusmiljeno žgalo na dvorišču. Zato sta se zatekla v sobo med hladne stene. Leno in brezvoljno sta ležala na posteljah, žvečila suho sadje in sem ter tja izmenjala kakšno besedo.

Prebujene strasti, ki niso našle več utehe, so ju bile popolnoma ohromile. Glava jima je bila težka, oči udrte in krvavo podplute.

Nenadoma je padel mednju Naim.

"Ibn Tahir je bil pri Seidunu. Na pot se odpravlja."

Kakor da je treščilo vanju.

"Kam?"

"Kdo ti je povedal?"

"Videl sem ga, ko je zapuščal stolp. Niti opazil me ni. Kakor da se mu je zmešalo. Izgubljeno je gledal in se pri sebi smehljal. Potem je naročil vojaku, naj osedla konja."

"V raj se odpravlja!"

Sulejman je skočil z ležišča.

"Pojdiva k njemu, Jusuf!"

Medtem je bil Ibn Tahir skrbno pospravil vse svoje stvari. Odtis Mirjaminega ugriza v vosku je uničil. Svoje pesmi je zavil v omot. Ko je prišel Džafar, mu jih je izročil.

"Shrani mi ta omot, dokler se ne vrnem. Če bi me ne bilo mesec dni, ga izroči Seidunu."

Džafar mu je obljubil.

V sobo sta planila Sulejman in Jusuf. Naim je obstal pri vhodu.

"Bil si pri Seidunu!"

Sulejman je prijel Ibn Tahirja za ramena in mu vprašujoče pogledal v oči.

"Ti to veš?"

"Da, Naim je povedal."

"Potem tudi veš, kaj je moja dolžnost."

Otresel se je njegovega prijema. Vzel je vrečo s stvarmi, ki mu jih je bil izročil Hasan.

Jusuf in Sulejman sta ga žalostno pogledala.

Džafar je pomignil Naimu. Umaknila sta se iz sobe.

"Težko mi je, toda molčati moram," je dejal Ibn Tahir, ko so ostali sami.

"Vsaj to povej, če se bomo vrnili v raj."

Sulejmanov glas je bil proseč in nebogljen.

"Potrpita. Izpolnjujta vse, kar vama bo naročil Seiduna. On misli na nas vse."

Poslovil se je od njiju.

"Fedaiji smo," je dodal še, "to je: tisti, ki se žrtvujejo. Videli smo plačilo in zato nas smrti ni strah."

Rad bi ju bil še enkrat objel. Toda premagal se je, jima pomahal v pozdrav in odhitel k svojemu konju.

* * *

Zavihtel se je nanj in velel spustiti most. Povedal je geslo in straža ga je pustila iz utrdbe. Sredi soteske se je še enkrat ozrl. Kakor pred nekaj meseci je tudi zdaj zagledal dvoje mogočnih stolpov, ki sta kraljevala nad okolico. To je Alamut, orlovsko gnezdo, kjer so se godili čudeži in kjer se je kovala usoda sveta. Ali ga bo še kdaj videl? Čudna otožnost ga je prevzela. Tako mu je bilo pri tem slovesu pri srcu, da bi bil zajokal.

Na skritem mestu se je preoblekel. Vse, česar ni nameraval vzeti s seboj, je povezal v vrečo. To je položil v votlino, ki jo je zasul s kamenjem.

Pogledal je po sebi. Da, zdaj ni smel biti več stari Ibn Tahir. Bil je učenec visoke šole v Bagdadu, Otman, Gazalijev učenec. Črne hlače, črna suknja, črno pokrivalo. To je bila barva sunitov, krivovercev, sovražnikov Izmailovega nauka. V širokih rokavih je nosil knjigo in pismo z bodalom. Ob ledju velik meh za vodo in polno torbo jestvin.

Pognal je proti jugu. Jezdil je cel dan in polovico noči, dokler je svetil mesec. Potem si je sredi skalovja poiskal prenočišče. Prihodnje jutro je z vrha griča zagledal v dolini veliko taborišče. Bile so predstraže sultanove vojske. Izognil se jim je in proti večeru prispel v Rai.

V krčmi, kjer je nameraval prenočiti, je izvedel, da kani emir Arslan Taš končno vendarle napasti Alamut. Vsa vojska da je zdaj na pohodu proti goram. Tako je ukazal sultan, da bi opral sramoto poraza turške konjenice. O vélikem vezirju ni izvedel ničesar.

Komaj je čakal, da je šel spat. Z drhtečimi rokami je razvezal culico in vzel iz nje prvo izmed kroglic, ki mu jih je bil izročil Hasan za na pot. Použil jo je in čakal na učinek.

Spet se je pokazala skrivnostna moč. Zdaj ni več občutil tiste slabosti kot prvikrat. Mislil je na Mirjam, toda povsem drugačne slike so potegnile za seboj njegovo pozornost. Pred seboj je zagledal velikanske oglate stavbe z visokimi stolpi. Lesketale so se v slepeči belini. Potem so se začele tajati, kot da jih nevidna roka ruši v njihove sestavine. Zrasla so nova mesta, v živih barvah so blestele okrogle kupole. Bilo mu je, kot da je on vsemogočni vladar, ki vse to upravlja. Prišel je vrhunec in za njim utrujenost in spanec. Prihodnje jutro se je prebudil pozno in udje so mu bili kakor polomljeni. O, zakaj ni prišlo prebujenje kakor prvič!

"Naprej moram. Hitro!" si je rekel.

Svoje rodno mesto je objezdil. Strah ga je bilo spominov. Glava mu je bila težka in sonce je brezupno pripekalo. Misli so mu bile tope, samo cilj in vse, kar je bilo z njim v zvezi, je videl jasno pred seboj. Imel je samo eno željo: priti čimprej do prenočišča, zlekniti se, použiti kroglico in se prepustiti njeni čudežni moči.

Pred Hamadanom je dohitel oddelek oboroženih jezdecev. Priključil se je prtljažnim vozovom.

"Od kod, pehlevan?" ga je vprašal podčastnik.

"Iz Isfahana. Pravzaprav sem bil poslan iz Bagdada s prošnjo do vélikega vezirja. Toda v Isfahanu sem izvedel, da je krenil po tej poti za sultanom."

"Njegovo Svetlost, Nizama al Mulka, iščeš?"

Podčastnik je pokazal takoj nekaj več spoštovanja.

"Da. Zanj imam prošnjo. V Isfahanu so drugi možje."

"Potem kar z nami! Njegova Svetlost je v Nehavendu, kjer je zdaj vojno taborišče. Tam se zbirajo čete. Baje pojde proti samemu Isfahanu."

"V prestolnici bi bil skoraj padel v roke onemu drugemu. Prav po naključju sem v krčmi izvedel, da se mudi njegova Svetlost zdaj drugje. Ali ni nastal spor zaradi nekih krivovercev?"

"Ali misliš izmailce? Ti niso nevarni. Z njimi bosta opravila emirja Arslan Taš in Kizil Sarik. Gre za vse važnejše stvari."

Ibn Tahir je pognal svojega konja tik ob njegovega. "Ne vem, kakšne važnejše stvari misliš."

"Govori se, da se bije srdit boj za prestolonasledstvo. Nizam al Mulk hoče, da bi bil prvorojenec Barkiarok določen za sultanovega naslednika. Toda sultanja pritiska na njegovo Veličanstvo, da bi zagotovil nasledstvo njenemu sinu Mohamedu. Vojska in narodi so za Barkiaroka. Videl sem ga nekoč. To ti je cel mož. Vojak od glave do pete. Kakšen bo Mohamed, ne more nihče vedeti. Saj je komaj zapustil zibelko."

Do Hamadana je Ibn Tahir izvedel vse, kar se je med ljudstvom in vojaštvom govorilo o spletkah na dvoru. V mestu je slišal, da je sultan že odpotoval iz Nehavenda dalje proti Bagdadu. Zapustil je podčastnika s prtljažnimi vozovi, prenočil, kakor prejšnji večer, v krčmi, nato zamenjal konja in odjezdil dalje proti Nehavendu.

* * *

Od vseh strani države so prihajale čete v vojno taborišče pri Nehavendu. Na širni, od sonca ožgani stepi je bilo razpetih več tisoč šotorov. Konji, mezgi in velblodi so mulili suho travo, se podili v tropah okrog taborišča, grebli zemljo in bežali pred čuvaji na konjih. V velikih stajah je bilo zaprtih na tisoče glav goveda, koz in ovac. Pastirji so zjutraj odganjali čredo proti hribovju, kjer so še bili zeleni pašniki. Oddelki vojakov so jezdili od vasi do vasi in pobirali in plenili pičo za živino in vse, kar je bilo količkaj užitno.

Sredi taborišča je bil velik prazen prostor. Tam so še pred nekaj dnevi stali sultanovi šotori. O tem so pričala steptana tla in velika pogorišča od ognjev, ki jih je bilo kurilo cesarjevo spremstvo.

Samo en šotor je bil še tam. Velik, razkošno zelen šotor, bivališče vélikega vezirja.

Te zadnje mesece, odkar se je bil sprl s svojim gospodarjem, se je bil Nizam al Mulk precej postaral. Čeprav je bil že čez sedemdeset, je bil vendarle prav do zadnjega še izredno čil in krepak. Vse ga je občudovalo, kako trdno je še vedno sedel v sedlu. Nad trideset let je držal vajeti države v svojih rokah. Oče sedanjega vladarja, sultan Alp Arslah šah, ga je bil imenoval za svojega vezirja in se tega nikoli ni kesal. Ko je umiral, je priporočil vezirja svojemu sinu nasledniku. Ta mu je dal poleg drugih še naslov Ata beg ali Kraljev oče. Na mejah je vezir vzpostavil mir, državo je prepredel s cestami, gradil je mesta, mošeje in šole, uredil davke in dvignil varnost in blagostanje v državi do stopnje, kot je nikdar poprej niso poznali. Užival je neomejeno zaupanje vladarja, vse dokler ni zašel z mlado sultanjo v spor zaradi prestolonasledstva. Tudi prej so ga že bili zavistneži in nasprotniki pri cesarju črnili. Toda sultan jih ni poslušal. Privoščil je svojemu vezirju bogastvo, ki si ga je bil pridobil v njegovi službi. Tudi je dopustil, da je spravil Nizam al Mulk svojih dvanajst sinov v najvišje službe v državi. Toda Turkan Hatuni je polagoma le uspelo prikazati sultanu, kako samovoljni da so bili vezirjevi ukrepi, kako da je ravnal z njim, svojim gospodarjem, kakor s šolarčkom in kako brezobzirno da je umel izkoriščati svojo oblast. Najvidnejši dokaz za to vezirjevo samohotnost je končno sultan videl v nekem dejanju najstarejšega izmed njegovih sinov Muad-u-dolaha. Priporočil mu je bil, naj sprejme nekega Adila v področje svoje službe. Vezirjev sin je to odklonil, češ da je mož nesposoben za to mesto. "Kaj sem zares v svoji lastni državi popolna ničla?!" je vzkliknil sultan. Takoj je velel odstaviti vezirjevega sina in imenoval na njegovo mesto prav istega Adila, ki ga je bil oni odklonil. To ravnanje je vezirja globoko prizadelo. Izrekel je nekaj grenkih besed o nehvaležnosti vladarjev. Te besede so prinesli sultanu na uho. Ta se je še bolj razjezil. Zagrozil je, da bo Nizamu odvzel tul s peresom in črnilom ter čepico, znake vezirske časti. "Rad bom vrnil sultanu tul in čepico," je dejal vezir zagrenjeno. "Saj mir in blagostanje v državi sta moje delo. Ko je bilo morje še viharno, me je njegovo Veličanstvo počastilo s svojim zaupanjem. Zdaj, ko so se valovi polegli in se je nebo zjasnilo, posluša moje obrekovalce. Toda prav kmalu utegne spoznati, kako tesno sta tul in čepica v mojih rokah povezana z njegovo krono." Te besede so sultana še bolj vznevoljile. Dokler ni vezirjevo lastno priznanje, da mu je bil Hasanove sposobnosti krivo prikazal, tako ranilo njegovega ponosa, da ga je v srdu in jezi odstavil.

Zdaj, ko sta se bila spričo nevarnosti, ki je grozila državi, spet pobotala, je začel polagoma prihajati k sebi. Dva cilja si je zastavil: zrušiti svojega tekmeca Tadž al Mulka in uničiti njegovega zaveznika, svojega smrtnega sovražnika Hasana. Ko bi to dvoje dosegel, bi bil spet neomejeni gospodar vesoljnega Irana.

Z začetkom je bil lahko zadovoljen. Poraz turške konjenice pred Alamutom, to neznatno prasko predstraž, je bil tako dobro obrnil, da je z njo izpodkopal sultanovo zaupanje v Tadž al Mulka. Saj se je sultan dobro spominjal, koliko sta si bila sultanja in njen tajnik prizadevala, da bi ničesar ne ukrenil proti izmailcem. Zdaj ga je vezir prepričal, da je potrebno, da odločno nastopi proti tem verskim odpadnikom, če hoče obvarovati svoj ugled pri lastnih državljanih. Zato je vladar izročil vezirju polnomočje, da končno obračuna z Alamutom. In Nizamu se je zdelo, da je bil zares skrajni čas za to. Tudi do njegovih ušes so prišle bajke o čudežih na gradu, o gorečnežih, ki so pripovedovali, da jim je bil Hasan pokazal raj. Čeprav je vse te vesti imel za velik nesmisel, vendar ni podcenjeval njihovega morebitnega učinka na množice. O teh je prav dobro vedel, da niso samo lahkoverne, marveč da vprav s slastjo prisluškujejo in nasedajo pripovedkam o čudežih.

Zdaj mu je postalo vojno taborišče pri Nehavendu nekakšna začasna uradovalnica. Od vseh strani so prihajali k njemu ljudje s prošnjami in pritožbami. Tadž al Mulk je bil, ko je bil namesto Nizama imenovan za vélikega vezirja, odstavil veliko število starih uradnikov in postavil na njihova mesta svoje pristaše. Ko so odpuščeni izvedeli, da je sultan spet vzpostavil svojega prejšnjega vezirja, so ali sami pohiteli k temu ali pa poslali tja svoje zaupnike s prošnjo, da bi jih spet sprejel v službo, češ da so bili zaradi svoje vdanosti do njega prišli ob svoja mesta. Nizam al Mulk je sprejemal in obljubljal. Obenem je zbiral vojsko, da bi prisilil svojega tekmeca, ki ga je ščitila sultanja, k odstopu.

* * *

Neki predpoldan mu je njegov ceremoniar javil, da prosi neki Otman, Gazalijev učenec, da bi ga sprejel. Pošilja da ga njegov učitelj z Nizamije v Bagdadu z neko prošnjo, ki bi mu jo rad izročil.

Véliki vezir je napol ležal, napol sedel na kupu blazin. Poleg njega je bil pozlačen krožnik z rozinami, s poslajenimi jedrci orehov in z drugimi dobrotami. Kdaj pa kdaj je segel z roko na kup in odnesel ta ali oni drobec k ustom. Iz bakrene kanglice si je nalival v čašo medice in jo počasi srkal. Odpravil je bil že cel kup prošenj in obiskov in njegova pomočnika, ki sta sedela na vsaki strani ob njem, sta imela s pisanjem polne roke dela.

"Kako? Gazalijev učenec, praviš? Naj vstopi! Naj vstopi!" - - -

Priti do vélikega vezirja je bilo veliko laže kot pa do vrhovnega poglavarja izmailcev. O tem se je tisti dan Ibn Tahir sam prepričal. Pred taboriščem je naletel na stražo. Poveljniku je pokazal pismo s pečatom visoke šole v Bagdadu in dejal, da ga nese vélikemu vezirju. Smel je dalje. Pokazali so mu zeleni Nizamov šotor.

Bil je neverjetno miren in zbran. V sebi je slišal samo ukaz svojega poglavarja, ki ga je moral izvršiti. Pred šotorom je použil kroglico in potem stopil v prednji prostor.

Straža ga je zaustavila. Nič se mu ni zatikal jezik, ko je povedal, po kaj je prišel. Nič še ni čutil delovanja kroglice. Spomnil se je na raj in na Mirjam in se otroško nasmehnil. Vse te dneve ni bil nič posebno mislil nanjo. Zdaj se je nenadoma zavedel, da ga čaka kot plačilo za njegovo dejanje. Torej bo moral zastaviti vse sile, da ga bo v redu izvršil.

Stražar mu je odgrnil dohod v nov prostor. Pravzaprav je bil vezirjev šotor pravo poslopje. Pogumno je stopil skozi odprtino in obstal vnovič pred nekaj oboroženimi možmi. Eden od njih, s posrebrenim kijem na ramenu, je bil posebno lepo oblečen. S srebrom in zlatom vezena suknja, široke rdeče hlače in pisan turban z dolgim ptičjim peresom na glavi. Bil je vezirjev ceremoniar. Ostro je premeril prišleca in ga vprašal, kaj hoče.

Ibn Tahir se je globoko priklonil. Z jasnim glasom je povedal, kdo ga pošilja. Pokazal je pismo in pečat na njem. Ceremoniar je namignil vojaku, ki je pretipal prišleca po vsem telesu. Našel je samo Gazalijevo knjigo in mošnjo z denarjem.

"Taka je pri nas navada," je dejal ceremoniar, opravičujoč se. Potem je stopil izza zastora k vezirju, da bi mu javil obiskovalca.

To so bili za Ibn Tahirja trenutki največje napetosti. Strup v njegovem telesu je začel delovati. Zaslišal je glasove in jim prisluhnil. Čudna grozničavost ga je stresla. Zdelo se mu je, da sliši Mirjamin glas.

"O Alah!" si je rekel. "Seiduna je imel prav. Že čujem rajski šepet okrog sebe."

Ceremoniar ga je moral dvakrat poklicati, da je slišal in stopil skozi vhod, ob katerem je vojak pridržal zaveso. Na blazinah je zagledal krasnega starca. Vse na njem je izražalo dobrotljivo veličastnost. Ibn Tahirju se je zdelo, kot da bi mu bil nekaj dejal. Toda glas je prihajal kakor iz velike daljave.

Globoko se je priklonil. Ko se je spet vzravnal, je bilo pred njim vse izpremenjeno. "Paviljon v raju!" je vzkliknil pri sebi.

"Umiri se, sin moj," je dejal globok moški glas. "Torej od Gazalija prihajaš."

Zdaj je spet zagledal pred seboj vélikega vezirja, ki se mu je ljubeznivo smehljal, da bi ga rešil zadrege, za kar je imel njegovo čudno vedenje.

Ibn Tahir se je bliskovito zavedel vsega. - "Vpliv kroglice," si je mislil.

"Da, od Gazalija prihajam, Svetlost, s tem pismom."

Pomolil je starcu pismo in mirno potegnil naostreno pisalo iz njega. Tako samo po sebi umevno je to izvršil, da ni nihče od navzočih postal pozoren na njegovo dejanje.

Vezir je odpečatil omot in razgrnil pismo.

"Kaj počne v Bagdadu moj učeni prijatelj?" je vprašal.

Ibn Tahir se je naglo sklonil in mu porinil bodalce pod brado v grlo. Vezir je bil tako presenečen, da v prvem trenutku sploh ni začutil bolečine. Samo široko je razprl oči. Potem je še enkrat preletel edini stavek v pismu in se vsega zavedel. Zaklical je na pomoč.

Ibn Tahir je obstal tam, kot da sta mu telo in duša ohromela. Predmeti v sobi so se mu mešali s prividi. Spomnil se je na Mirjam in si zaželel k njej. V udih je čutil težko utrujenost. Najrajši bi bil legel in se slepo prepustil učinkovanju mamila. Toda že so ga možje podrli na tla, drugi so prihiteli v sobo in se vrgli nadenj. Nagonsko se je začel braniti. Bíl je okrog sebe in grizel, kar je dosegel. Tepli so ga s pestmi in orodjem, teptali ga z nogami in trgali z njega obleko.

Nenadoma se je zavedel, da je bil pravzaprav njegov namen, da bi po izpolnjeni nalogi umrl. Čisto miren je postal in tako pričakoval smrtni udarec. Skozi kri, ki se mu je cedila čez oči, je zagledal lepi Mirjamin obraz.

Slabotni vezirjev glas je prodrl do njega.

"Ne ubijte ga! Ujemite ga živega!"

Suvanje in udarci so prenehali. Zdaj je začutil, kako so mu zadrgovali vezi okrog rok in nog. Kri mu je lila po obrazu, da ni ničesar videl.

Velikanske roke so ga dvignile s tal. Strahovit glas ga je vprašal:

"Kdo si, morilec?"

"Ubijte me. Jaz sem žrtvena žival Našega gospoda."

Medtem so služabniki izprali vezirju rano in mu jo obvezali. Drugi so odhiteli po zdravnika.

Ko je vezir slišal Ibn Tahirjev odgovor, je zastokal:

"O bedak! Zločinca je poslušal."

Poveljnik vezirjeve telesne straže se je sklonil in pobral pismo. Prečital ga je in ga nemo izročil ceremoniarju. Ta se je zgrozil. Pisano je bilo:

"Na svidenje v peklu. Ibn Saba."

Prišel je vezirjev telesni zdravnik in pregledal rano.

"Ni dobro?" je dejal vezir z drhtečim, vprašujočim glasom. "Čutim, da ni dobro."

Zdravnik je šepnil poveljniku telesne straže:

"Bojim se, da je bilo orodje zastrupljeno."

"Poglavar z Alamuta je poslal morilca," je prav tiho odvrnil poveljnik.

Od ust do ust je šlo po šotoru, da je poglavar izmailcev poslal ubijalca nad vezirja.

"Kaj, starec z gore?"

"Tisti Hasan, ki ga je bil pred mnogimi leti vezir na dvoru v Isfahanu osmešil?"

"Da. To je njegovo maščevanje."

Še z večjo grozo jih je navdala in še bolj nerazumljiva se jim je zdela Ibn Tahirjeva predrznost.

"Pride ti v tuje taborišče in ti meni nič tebi nič zakolje poveljnika sredi njega. Nič ga ni strah smrti, ki ga zagotovo čaka."

"To je višek verske zaslepljenosti!"

"Ne, to je blaznost."

Najstarejši možje niso pomnili tolikšne drznosti. Nehoté je pri nekaterih izzvala prikrito občudovanje.

"Ta se resnično ni bal smrti."

"Zaničeval jo je."

"Ali pa si jo je celo želel."

Zaropotali so bobni in zatrobili rogovi. Moštvo se je z orožjem v roki zbralo v zbor. Povedali so mu: véliki vezir je nevarno ranjen. Poglavar izmailcev, starec z gore, je poslal morilca nadenj.

Glasen srd in divje mahanje z orožjem je bil odgovor. Ko bi zdaj padlo povelje, naj naskočijo izmailce, bi se vsi z največjim navdušenjem zagnali v boj.

* * *

Kljub temu da se je bilo zdravniku posrečilo zaustaviti kri, je ranjenec vidno slabel. Žilje mu je nabrekalo. V možganih mu je strahotno kljuvalo.

"Gotovo je bilo bodalo zastrupljeno," je dejal z drhtečim glasom. Kakor nebogljen otrok je pogledal zdravnika. "Ali ni pomoči?"

Zdravnik mu je izbegnil.

"Posvetoval se bom s tovariši."

V predsobi se je zbral svet zdravnikov, ki so jih bili mogli sklicati do tega časa. Večina je bila za to, da bi se rana hitro izžgala.

Potem so šli k bolniku. Bil je videti že zelo slab.

"Rano bi bilo treba izžgati," je dejal vezirjev telesni zdravnik.

Ranjenec se je zgrozil. Mrzel pot mu je zalil čelo.

"Ali bo hudo bolelo?"

Njegov glas je bil jokav in plašen.

"Ni druge poti," je suho odvrnil zdravnik.

"Alah, bodi mi milostljiv!"

Zdravniki so pripravili orodje. Služabnik je prinesel skledo z žarečim ogljem. Slišalo se je suho žvenketanje kovinskih priprav.

Vezir je začutil, da mu polje strup po celem telesu. Zavedel se je, da mu ni pomoči.

"Ni treba žgati," je dejal izmučeno, vendar spokojno. "Umrl bom."

Zdravniki so se spogledali. Odleglo jim je. Vedeli so, da bi bil vsak poizkus zaman.

"Ali ste obvestili sultana?"

"Sel s sporočilom je na poti k njegovemu Veličanstvu."

"Pisar, piši," je velel s slabotnim glasom.

Potem je narekoval:

"Véliki kralj in cesar! Velik del svojega življenja sem porabil za to, da sem iz Tvoje države pregnal krivičnost. Tvoja oblast me je podpirala pri tem. Zdaj odhajam, da bi polagal Vsemogočnemu kralju vseh kraljev račun o svojem upravljanju na tem svetu. Njemu bom podal dokaz svoje zvestobe Tebi za ves čas, ko sem bil v Tvoji službi. V triinsedemdesetem letu me je zadela morilčeva bodica. Rotim Te, ne pozabi, kdo jo je poslal. Dokler bo vladal zločinec na Alamutu živ in zdrav, tako dolgo ne bosta varna ne Ti ne Tvoje kraljestvo. Oprosti mi, če sem Te kdaj žalil, kot oproščam tudi jaz Tebi. Ne pozabi na moje sinove, ki so Tvojemu Veličanstvu vdani z dušo in telesom."

Govorjenje ga je močno izčrpalo. Težko je dihal. Zdravnik mu je položil mrzel obkladek na čelo. Potem je narekoval kratko slovo svojim sinovom.

Čez nekaj časa je vprašal:

"Kaj je z zločincem?"

"Mučijo ga," je odvrnil pisar. "Hočejo, da bi izdal vse, kar ve."

"Privedite ga k meni!"

Vsega krvavega in raztrganega so sunili Ibn Tahirja pred vezirja. Komaj se je še držal na nogah.

Vezir mu je pogledal v obraz. Zgrozil se je.

"Saj je še otrok!" je zašepetal zase.

"Zakaj si me hotel umoriti?"

Ibn Tahir se je skušal zravnati. Vendar je bil njegov glas slaboten, ko je dejal:

"Izpolnil sem ukaz Seiduna."

"Toda ali nisi vedel, da te potem čaka smrt?"

"Vedel sem."

"In se nisi bal?"

"Fedaiju pomeni smrt pri izpolnjevanju njegove dolžnosti srečo."

"Kolikšna blaznost!" je zastokal vezir.

Potem ga je obšla jeza.

"Zaslepljenec si. Ne veš, kaj delaš. Ali poznaš najvišje načelo izmailstva?"

"Poznam ga. Izvršuj zapovedi svojega starešina."

"Bedak! Zanesenjaški norec! Ti ne veš, da tudi jaz poznam nauk tvojega gospodarja?"

"Vem. Odpadnik si. Izdajalec."

Vezir se je prizanesljivo nasmehnil.

"Čuj me, mladenič. Vrhovno načelo izmailstva se glasi: Nič ni resnično, vse je dovoljeno."

"To je laž!"

Ibn Tahir se je tresel od ogorčenja.

"Ti ne veš, kdo je Seiduna," je dejal. "Seiduna je najsvetlejši in najmočnejši izmed vseh ljudi. Njemu je dal Alah oblast, da odpira svojim vernikom vrata v raj."

"O Alah, prizanesi mu; saj ne ve, kaj govori."

"Jaz da ne bi vedel, kaj govorim? Sam sem bil eden od onih, ki so bili v raju."

Véliki vezir je pridržal sapo. S težavo se je dvignil na komolec. Pozorno je pogledal Ibn Tahirju v oči. Videl je, da ne laže. Strmé je zmajal z glavo.

Potem se je spomnil bajk o Alamutu. O mladeničih, ki so pripovedovali, da so prebili noč v raju. Svitati se mu je začelo.

"Ti torej trdiš, da si bil v raju?"

"S temi očmi sem ga videl, s temi prsti otipal."

"In po smrti se boš povrnil vanj?"

"Da, smrt mi ga bo vrnila."

Vezir se je zrušil na blazine.

"Alah, Alah!" je zaječal s slabotnim glasom. "Kakšna grehota! Zato je potreboval toliko lepih suženj! Zato je toliko nakupoval po bazarjih!"

Ibn Tahir je prisluhnil. Ves obraz se mu je napel od pozornosti.

Vezir ga je vprašal:

"Ali ti ni nikoli prišlo na misel, da si bil zapeljan v zmoto? Da si bil v raju, ki je bil Hasanovo delo? Da sploh nisi prišel z Alamuta?"

"Na Alamutu ni takih vrtov. Vrtovi, v katerih sem bil, se popolnoma ujemajo z opisi v Koranu."

Eden izmed navzočnih, starejši častnik, ki je poznal malone vse utrdbe v Iranu, je vpadel v besedo.

"To bi utegnili biti vrtovi deilemskih kraljev, ki so jih zgradili za utrdbo v svoje razveseljevanje. Slišal sem pripovedovati o njih."

Ibn Tahirju so se razširile oči. Otroški strah se je prikazal v njih.

"To si si gotovo nalašč izmislil…"

Častnik je zardel od jeze.

"Brzdaj svoj jezik, zločinec! Vsakdo, ki je v prejšnjih letih služil na severu države, ti bo potrdil, da so za Alamutom lepo urejeni vrtovi deilemskih kraljev."

Ibn Tahirju je vse zaplesalo pred očmi. Skušal se je oprijeti poslednje bilke.

"V vrtovih sem videl geparda, ki je bil krotak kakor jagnje in je sledil svoji gospodarici kakor pes."

Navzoči so se posmejali.

"Knezi in velikaši imajo takih krotkih gepardov, kolikor hočejo. Lovci se jih poslužujejo namesto psov."

"In hurije s črnimi očmi, ki so mi stregle?"

"Hurije s črnimi očmi?" Véliki vezir se je bolestno posmejal. "Hasanove sužnje in priležnice, ki jih je kupoval po vseh tržiščih Irana. Moji uradi imajo točna poročila o teh nakupih."

Kakor mrena je padlo Ibn Tahirju z oči. Nenadoma mu je postalo vse jasno. Mirjam - Hasanova sužnja in priležnica. On, Ibn Tahir, nebogljena žrtev njune spletke, njune prevare. Zdelo se mu je, da mu bo razneslo glavo.

Kolena so se mu zašibila. Klecnil je na tla in zajokal.

"Odpusti, o Alah!"

Od napora se je tudi véliki vezir onesvestil. Težko hropenje mu je prihajalo iz grla. Pisar se je spustil ob njem na kolena.

"Umira," je zašepetal. Solze so mu privrele v oči.

Zdravniki so priskočili k ranjencu. Z vodo in dišavami so ga spet priklicali v zavest.

"Kolikšen zločin!" je zašepetal.

Zagledal je Ibn Tahirja pred seboj na kolenih.

"Ali si zdaj spregledal?" ga je vprašal.

Ibn Tahir je samo pokimal. Ni mogel spraviti besede iz sebe. Stavba njegovega življenja se je zrušila v njem.

"Zaradi tvoje slepote umiram."

"O Alah! Alah! Kaj sem storil?!"

"Ali obžaluješ?"

"Obžalujem, Svetlost."

"Odločen mladenič si. Ali imaš pogum, da popraviš svoj zločin?"

"Če bi se le dalo!"

"Možno je. Vrni se na Alamut in reši Iran izmailskega satana."

Ibn Tahir ni verjel, da je prav slišal. Otroško se je nasmehnil skozi solze in pogledal okrog sebe. Videl je same mrke, sovražne obraze.

"Ali se torej bojiš?"

"Ne, ne bojim se. Samo ne vem, kaj boste storili z mano."

"Spustili te bomo na Alamut."

Navzočni so ugovarjali. Zločinec mora prejeti kazen!

Ne smejo ga dati iz rok.

Vezir je trudno zamahnil z roko.

"Poznam ljudi," je dejal. "Če bo kdo obračunal s Hasanom, bo ta mladenič."

"To vendar ne gre, da damo zločincu prosto pot. Kaj bo dejalo njegovo Veličanstvo?"

"Ne skrbite. Še sem živ in še nosim odgovornost. Pisar, piši!"

Narekoval je ukaz.

Navzočni so se spogledovali in majali z glavami.

"Ta mladenič, ki me je zabodel, je večja žrtev alamutskega krvnika kot pa jaz. Spoznanje ga je obsijalo. Zdaj bo moj in svoj maščevalec. Oddelek mož naj ga spremi do gradu. Vanj naj gre. Tam bo opravil, kar bo čutil za svojo dolžnost."

"Zasadil mu bom bodalo v drobovje."

Ibn Tahir se je dvignil. Oči so se mu bliskale od sovraštva.

"Prisegam, da ne bom odnehal, dokler ne bom izvršil maščevanja, ali pa bom sam prej poginil."

"Ste slišali? Tako je prav… Zdaj ga umijte in obvežite. Dajte mu novo obleko… Truden sem."

Zatisnil je oči. Kri v žilah ga je pekla, kot da bi bila žerjavica. Začelo ga je stresati.

"Bliža se konec," je zašepetal zdravnik.

Dal je znamenje in vsi so, razen njega, zapustili prostor. Ibn Tahirja so odvedli njegovi stražarji v poseben šotor. Umili, obvezali in preoblekli so ga in ga potem privezali h kolu.

Kakšna strahota je bilo življenje! Mož, ki so ga vsi njegovi privrženci častili za svetnika, je bil v resnici najpodlejši slepar. Igral se je s srečo in z življenjem ljudi kakor otrok s kamenčki. Zlorabljal je njihovo zaupanje. Mirno je prenašal, da so gledali v njem preroka in poslanca Alahovega. Ali je to sploh mogoče? Na Alamut mora! Da se prepriča, če se morda vendarle ni zmotil. Če se ni, potem mu bo največja slast, poriniti mu zastrupljeno šilo v telo. Smrti je bil itak zapisan. Zgodilo se bo, kakor je Alahova volja.

Vezir je prebil noč v hudi vročici. Skoraj nepretrgano je bil v nezavesti. Če se je sem ter tja predramil, so ga mučili pošastni prividi. Stokal je in klical Alaha na pomoč.

Proti jutru so mu moči skoraj povsem opešale. Nič več se ni zavedel. Proti poldnevu je prenehalo utripati njegovo srce.

Sli so raznesli na vse strani sveta novico:

"Nizam al Mulk, Urejevalec sveta in države, Dželal-u dulah-al-dinh. Čast države in vere, véliki vezir sultana Alp Arslana šaha in njegovega sina Maleka, največji državnik Irana, je padel kot žrtev alamutskega gospodarja!"

ŠESTNAJSTO POGLAVJE

Dan za tem, ko je Ibn Tahir odjezdil z Alamuta, je pridrvel eden izmed oglednikov na grad in javil, da so prešle čete emirja Arslana Taša v nagel pohod. Bobni so zaropotali in zatrobili rogovi. Z veliko naglico je moštvo zavzelo svoja mesta na okopih. Straža pred sotesko je prejela ukaz, da vztraja, dokler bi se na obzorju ne prikazali prvi jezdeci. Potem naj se umakne in spusti v soteski na poti za seboj že pripravljene ovire.

Skoraj vsako uro so se odslej drug za drugim vračali ogledniki in poročali o gibanju sovražne vojske. Ko se je naslednji dan zazorilo, je Hasan odšel z vélikima daijema na ploščad stolpa. Tam so čakali, da se bo na obzorju prikazal sovražnik.

"Ali si vse to predvidel?" je vprašal Abu Ali. Ošinil je Hasana s prežečim pogledom.

"Vse se vrši tako, kot sem pričakoval. Za vsak udarec sem pripravil protiudarec."

"Ali si morda poslal Ibn Tahirja v Nehavend?"

Buzruk Umid se je prestrašil lastne drznosti.

Hasan je namršil obrvi. Z očmi je iskal po obzorju, kot da je bil preslišal vprašanje.

"Vse, kar sem ukrenil," je spregovoril čez čas, "sem ukrenil za zmago naše skupne stvari."

Vélika daija sta izmenjala kratek pogled. Dobro sta slutila, kakšen protiudarec je bil pripravil Hasan. Zgrozila sta se. In povrh vsega sta mogla biti uspeh ali neuspeh odvisna od tisoč majhnih naključij. Nekaj ni moglo biti v redu z njim, da se je tako trdno zanašal na svoje račune.

"Vzemimo primer," je spet potipal Buzruk Umid, "da bi ostala emirjeva vojska do zime pred gradom."

"Menda ne misliš, da bomo poginili od žeje?" se je posmejal Hasan. "Obramba je zanesljiva in hrane je zdaj za leto dni dovolj."

"To vojsko bi utegnila zamenjati druga in drugo tretja. Kaj potem?"

"Zares ne vem, dragi. Vajen sem misliti samo na razdobja, ki so krajša in daljša od tega."

"Prekleto kočljivo je to," je menil Abu Ali, "da nimamo na nobeno stran izhoda."

"Čez gorovje, moj dragi. Vse bi vas nagnal čez gorovje."

Hasan se je tiho smehljal. Potem, kakor da ju hoče potolažiti, je dejal:

"Tej oblegi pripisujem prav kratko sapo."

Zdaj je Buzruk Umid pokazal na zastavo vrh stražarne pred sotesko. Zamajala se je in izginila.

"Straža odhaja," je dejal, zadržujoč dih. "Sovražnik se bliža."

Kmalu se je prikazala na obzorju vihra jezdecev. Črne zastave so plapolale v vetru. Konjeniki so se zaprašili v hrib s stražarno. Na njem je zdaj zavihrala mogočna črna zastava sunitov.

Neprestano so prihajali novi oddelki. Vso planoto pred sotesko so posuli s šotori. Že so se selili na sosednje griče.

Proti večeru so pridrveli v taborišče bojni vozovi s stroji za obleganje in z lestvami za naskok. Kakšnih sto jih je bilo. S stolpa so jih opazovali trije poglavarji.

"Ti se ne nameravajo šaliti," je dejal Abu Ali.

"Za resno zmago je potreben resen nasprotnik," je odvrnil Hasan.

"V dveh, treh dneh utegnejo biti s pripravami gotovi," je menil Buzruk Umid. "Potem nas bodo naskočili."

"Iz soteske nas ne bodo napadli," je dejal Abu Ali. "Prostor je tako tesen, da bi jih drugega za drugim pospravili, preden bi se komu posrečilo priti sploh do obzidja. Najbrž bodo skušali zasesti sosednje vrhove in se po stenah spustiti tik pred utrdbo. Toda tudi s tem nas ne bi posebno ogrožali, samo da smo neprestano budno na straži."

"Morali bi imeti vojskovodja, ki bi bil neverjetno iznajdljiv," je pripomnil Hasan, "če bi se hoteli drugače polastiti trdnjave kakor z izstradanjem. Toda tak poveljnik bi ne bil znan samo po celem Iranu, marveč tudi drugod po svetu. Slišati pa ni bilo še nič o njem."

"Njihov najmočnejši zaveznik je čas," je dejal Buzruk Umid.

"Naš pa moj raj," je smejé odvrnil Hasan.

Na gradu je vrelo kakor v panju. Prednja stolpa in obzidje okrog njiju so bili posuti z vojaštvom. Stroji so vlačili kamenje in težke hlode. Povsod so bili pripravljeni kotli za kuhanje svinca, smole in olja. Bili so obešeni nad preprostimi ognjišči iz kamenja. Priprave, ki bi sipale razbeljeno snov na sovražnika, so bile v najkrajšem času postavljene. Poveljniki v bojnih šlemih in lahkih luskinastih oklepih so hiteli od središča do središča in pregledovali, če so naprave v redu. Minučeher je z dvema pribočnikoma na konju nadziral vse to vrvenje. Skoraj pošasten občutek se je loteval ljudi. Vedeli so, da jih je obkolila številna vojska. Vendar ni v gradu nihče opazil sovražnika. Samo nekje na zadnjem stolpu so imeli trije poglavarji razgled čez celo bojišče.

Novinci, ki so bili zdaj v šoli za fedaije, so bledih obrazov čakali nadaljnjih povelj. Pouka je bilo zaenkrat konec. Sulejman in Jusuf sta jim bila dodeljena kot vodnika. Vedno znova sta jim pripovedovala podrobnosti o bitki s turško konjenico. Njune široke kretnje so jih navduševale in navdajale z zaupanjem. Že so bili toliko izvežbani, da so nudili sliko najvzornejšega reda. Čim večji je bil strah, tem močnejše je bilo hrepenenje po bojnih lovorikah. Zavedali so se, da so izbrana četa, in temu primerno je bilo tudi njihovo vedenje.

Popoldne so prejeli ukaz, naj zasedejo vrh stolpa, na katerem so bili golobnjaki. Oboroženi so bili z loki in s kopji. Dodeljen jim je bil oddelek šestih vojakov, ki so bili pripravili kotle za smolo in olje.

Po tretji molitvi so novinci prinesli Sulejmanu in Jusufu kosilo. Sedela sta sama zase vrh enega izmed nadzidkov. Bojne kape sta imela spodaj razpete, da bi ju soparica preveč ne kuhala. Kljub temu jima je lil pot po obrazu. Težko bi nekdo, ki ju je videl pred pol leta, spoznal v njiju takratna vedra mladeniča. Lica so jima bila črna, udrta. Trde, skoraj surove poteze so se črtale na njih. Pričale so o odločnosti, ki ni navdajala s strahom samo njunih učencev.

"Dali smo se zapreti na gradu kakor miš v svoji luknji," je dejal Sulejman. "Prvič je bilo drugače. Udari sovražnika z golo sabljo po glavi! To je po mojem okusu."

"Počakajmo. Morda ima Seiduna nekaj prav posebnega za bregom. Krivovercev je menda čez trideset tisoč."

"Nič ne dé število. Da bi mi dal zdaj ukaz, takoj bi se zaprašil mednje. Ali bomo morali večno prenašati ta brezdelni pekel?!"

"Sem popolnoma tvojih misli. Zdaj bi šele pokazal tem krivoverskim psom!"

"Veš, kaj mi že ves dan roji po glavi? Samo tiho ostani. Ponudil se bom Seidunu, da se splazim v sovražnikov tabor in zakoljem psa Arslana Taša."

"Ne bo ti dovolil. Zaobljubili smo se in moramo čakati na ukaz."

"To hudičevo čakanje! Rečem ti, ne manjka mnogo, da znorim. Včasih mi je že tako čudno v glavi. Poslušaj. Pred dvema dnevoma, bilo je med četrto in peto molitvijo, mi postane naenkrat vse krvavo pred očmi. Sam ne vem, kako, v trenutku sem tiščal bodalo v rokah. Bil sem na vrhnjem okopu in pod mano so se sprehajali trije novinci. Pogovarjali so se in se mi bližali. Kri mi je zavrela v žilah. Nepremagljiva sla me je popadla, da bi jih poklal, da bi čutil, kako bi jim zaril nož v drobovje. Šli so ravno pod mano. Z viška se poženem mednje. Vrisnili so od strahu kakor ženske. Dvignil sem bodalo in v tistem trenutku sem se zavedel. Bil sem upehan, da sem se komaj držal na nogah. Zbral sem poslednje sile, da sem se nasmehnil. 'E, slabi ste mi vi junaki,' sem jim rekel. 'Vaš pogum sem hotel preizkusiti, pa sem videl, da niste bili pripravljeni.' Potem sem jim pridigal, kakor, denimo, kakšen Abdul Malik, da mora biti izmailec, posebno še fedai, neprestano na preži in da je sramotno, če se dá presenetiti po komerkoli. Tako sem se izvil iz zagate. Toda od takrat me muči bojazen, da bom nekoč znorel in podivjal, če nam Seiduna kmalu ne pošlje odrešenja."

Jusuf se je nehoté umaknil za ped od njega. Strah ga je postalo.

"Temu bo menda kriva tista Seidunova kroglica," je dejal. "Z njo nam je odprl pot v raj in zdaj nas neprestano muči želja, da bi se vanj vrnili."

"Kdo bi tudi ne silil nazaj v raj, ki ga je bil enkrat okusil?! O Alah, Alah! Zakaj ta dolga preizkušnja?"

* * *

Dva dneva sta tako minila v mrzličnih pripravah in zlovešči tišini. Živci slehernega izmed mož so bili od čakanja do skrajnosti napeti.

Hasan in vélika daija so s svojega stolpa opazovali sovražnikovo premikanje. Slutili so, da se na nekaj pripravljajo, toda vzpetina nad sotesko jim je zapirala pogled, da niso mogli videti njihovega početja. Hasan je dal po Abu Aliju ukaz Obeidu, da skuša s svojimi ogledniki dobiti stik s sultanovo vojsko.

Zdaj je bil sovražnik že odstranil ovire v soteski. Trojica je s svojega stolpa opazila, kako so se kretali po njej emirjevi ljudje in preučevali okolico.

Halfa in Ibn Vakas sta dobila ukaz, da preplezata ob prvi zori alamutsko obzidje, prebredeta hudournik in se nato vzpneta na bregove nad sotesko.

Njuno vratolomno početje je opazovalo skoraj vse alamutsko moštvo. Starim vojakom je zastajala sapa, ko so gledali, kako sta fedaija plezala po navpični steni navzgor. Ibn Vakas se je vzpenjal prvi. Ko je prišel na zavarovano mesto, je spustil vrv in potegnil Halfa za seboj. Sonce je že prilezlo visoko izza gora, ko sta prišla tik pod vrh. Tam so že tičale rogovile iz tal. Oprijemala sta se jih in se previdno bližala najvišji točki.

Gledalci iz Alamuta so opazili, kako sta se nenadoma potuhnila. Strelci so napeli loke, da bi ju ščitili, če bi se pokazala nevarnost. Urna kakor opici sta se plezalca spuščala spet od rogovile do rogovile navzdol. Okrog močnega stebla sta potem pritrdila vrv in zdrknila po njej do rečne struge. Prebredla sta hudournik in moštvo ju je potegnilo srečno na obzidje.

"Sovražnik je preplezal stene okrog Alamuta in pripravil stroje za metanje kamenja in ognja!"

Ta klic se je bliskovito razširil po vsej utrdbi.

In res! Komaj sta plezalca utegnila sporočiti, kar sta videla, ko je preletela težka kamnita krogla hudournik in treščila ob vznožje alamutske skale. Za njo se je usipalo v rednih presledkih po deset in deset drugih. Njihovo treskanje ob kamnite sklade je preglušilo bučanje Šah ruda. Nekatere krogle so zadele v obzidje. Možje, ki so bili na njem, so občutili, kakor bi se pod njimi stresala zemlja. Bledih obrazov so čakali, kdaj se bo prikazal sovražnik.

Nenadoma se je privalila po nasprotni steni velikanska skala. Zadevala se je zdaj ob ta, zdaj ob oni rob pečine, se v velikih skokih odbijala in končno zgrmela v Šah rud, lomeč pod sabo vse, kar ji je moglo kljubovati. Za njo so prigrmele druge, privezane na težke hlode. Nekatere je tok hudournika odnesel s seboj, druge, ki so padle na plitvino, so obstale. Tam so se sčasoma nagomilile in kmalu je začel nastajati sredi reke pravcati jez, ob katerem je peneč se brizgalo vodovje.

Zdaj so opazili premikanje na nasprotnem vrhu. Razpoznali so može, ki so vlačili za seboj stroje. Minučeher je dal povelje in roj puščic se je usul proti njim. Toda razdalja je bila prevelika, da bi jim bile mogle resno škodovati.

Goreča krogla je priletela proti Alamutu in se raztreščila ob njegovem obzidju. Druge so ji sledile. Roj puščic se je usul na oblegance. Eden od vojakov je bil ranjen.

Minučeher je prihrumel tja.

"Bedaki! Ne nastavljajte se jim! Sklonite se!"

Glasno je hropel od razburjenja in jeze.

Vojaki so se vsi bledi drug drugemu nasmihali. Proti takemu načinu boja so bili brez moči.

"Vse to je samo postavljanje pred nami," je rjovel Minučeher. "Slepilo brez najmanjše nevarnosti."

Toda na moštvo je divjanje kamnitih in ognjenih krogel le delovalo. Vedeli so, da se nimajo z gradu kam umakniti. Vsakdo bi se bil rajši s sovražnikom pomeril na odprtem polju.

"Da bi mi Seiduna dovolil, bi s svojimi fedaiji preplezal nasprotno steno in poklal vse ono, kar je tam zgoraj," je dejal Abdul Malik in škripal z zobmi od brezmočne jeze.

Tudi Jusuf in Sulejman sta stiskala pesti od srda. Prva bi bila, ki bi hotela v tak pokol. Toda Seiduna se je očitno sprehajal na vrhu svojega stolpa in se z vélikima daijema pogovarjal o svetih stvareh. Sulejman je komaj še krotil svojo nestrpnost.

Abu Ali je prišel pogledat položaj na okopih in se potem vrnil k Hasanu.

"Moštvo je vendarle nekoliko vznemirjeno," je dejal smejé.

"Arslanu Tašu je šlo tudi samo za to," je odvrnil Hasan. "Vtis je hotel narediti na nas, da bi nas omehčal in zastrašil. Toda če hoče izrabiti to razpoloženje, ga mora hitro. Kajti že čez dva ali tri dni se bodo naši vojaki temu grmenju tako privadili, da bodo v zabavo metali zanke za kroglami."

"Ali misliš potemtakem, da nas bodo v kratkem z lestvami naskočili?"

"Ne, ne, tega ne bodo storili. Pač pa nam utegnejo sporočiti nekaj, kar jim teži srce."

Ob tretji molitvi je emirjevo obmetavanje prenehalo, kakor bi odrezal. Nastal je zlovešč mir. Na gradu so slutili, da je bilo jutranje grmenje samo uvod v nekaj posebno važnega, kar še mora priti.

Trije na stolpu so prvi opazili trojico konjenikov, ki se je zaprašila v sotesko. Kmalu so nasprotniki obstali, dajajoč znamenja miru, onstran mostu pred Alamutom.

"To utegne biti kakšna zvijača," je dejal častnik Minučeherju.

"Mostu ne bomo spustili, dokler ne dobimo povelja od vrhovnega poglavarja," je odvrnil poveljnik utrdbe.

Ukaz je kmalu prišel. Železje je zarožljalo in trije odposlanci sovražne vojske so bledih obrazov, toda dostojanstveno prijezdili prek mostu na grad. Minučeher jih je sprejel z izbrano vljudnostjo.

Medtem se je na Hasanovo povelje z bliskovito naglico razvrstila vojska, razen neobhodnih straž na obzidju, na spodnji in srednji terasi. Na tej so bili na eni strani fedaiji in učenci, na drugi lokostrelci; na oni pa v železnem redu lahka in težka konjenica.

Minučeher je s častniškim zborom peljal odposlance na srednjo teraso. Tam so obstali in čakali nadaljnjih odredb. - -

"Davi so skušali oni narediti vtis na nas," je dejal Hasan. "A zdaj ga bom naredil jaz nanje, da ga bodo pomnili do sodnega dne."

Spet sta izdajala njegov glas in njegov obraz nekaj, kar je vzbujalo pri vélikih daijih grozničav občutek. Nekaj skrivnostnega je bilo v njem, kakor tisti večer na zvezdarni, ko je bil poslal fedaije v vrtove.

"Ali jih misliš posekati in razstaviti njihove glave na vrhu stolpa?" je vprašal Abu Ali.

"Bil bi zelo nespameten, če bi storil kaj takega," je odvrnil Hasan. "Emirjevo vojsko bi prevzel tak bes, da bi izginil še zadnji strah, ki ga imajo pred nami. Prav ta občutek strahu pa moramo stopnjevati v njih, če hočemo odnesti končno zmago."

"Vojska je razvrščena in odposlanci čakajo," je dejal Buzruk Umid, gledajoč čez nadzidke.

"Naj čakajo. Oni so hoteli omehčati nas z obstreljevanjem, mi jih bomo omehčali s čakanjem." - -

Odposlanec emirja Arslana Taša, konjeniški stotnik Abu Džafar, je stal na sredi med fedaiji in lokostrelci. Rahlo se je opiral na ročaj svoje sablje in z narejeno brezbrižnostjo in z narejenim prezirom opazoval sovražno vojsko. Njegova spremljevalca sta stala vzravnana ob njegovih straneh; trdno sta držala za ročaje sabelj ter divje in mrko gledala okrog sebe. Z velikim samopremagovanjem so vsi trije krotili neprestano rastočo nestrpnost in bojazen za svojo usodo.

Minučeher se je s častniškim zborom postavil kakih deset korakov od njih. Izzivalno je gledal odposlance, sem ter tja šepetaje izmenjal kakšno besedo s svojimi pribočniki in se neprestano na skrivaj oziral proti vrhovnemu poglavarstvu.

Toda od tam ni hotelo biti nobenega znamenja kakšne odločitve. Kot da bi bil Hasan pozabil, da čaka tu spodaj cela vojska in trije sovražni odposlanci na njegov migljaj.

Sonce je neusmiljeno pripekalo na moštvo in na živali. Toda nihče ni pokazal najmanjšega znamenja nestrpnosti. Ravnodušno so opazovali sovražne sle, ki so sčasoma začeli kazati znake nemira.

Končno se je Abu Džafar naveličal dolgega čakanja. Obrnil se je k Minučeherju in ga vprašal s posmehljivo vljudnostjo:

"Ali je pri vas navada, da puščate tuje odposlance čakati na žgočem soncu dvorišča?"

"Eno samo navado poznamo pri nas: pokoravati se ukazom vrhovnega poglavarja."

"Potem mi ne preostane drugega, kot da javim njegovi Svetlosti, mojemu gospodu Arslanu Tašu, to čakanje kot del odgovora tvojega gospodarja."

"Kakor izvoli tvoje blagorodje."

Spet so zapadli v molčanje. Abu Džafar se je ves besen oziral v nebo in si z roko otiral pot z obraza. Polaščati se ga je začela negotovost. Zakaj so jih postavili sredi med vojsko? Kaj pomeni to čakanje? Kaj mu neki pripravlja vrhovni poglavar? Domišljija je začela delovati. Strah ga je ponovno popadel. - -

Medtem so se bili poglavarji odeli v svečano belino. Čez ramena so si ogrnili široke bele plašče. Obdani od telesne straže so zapustili poslopje.

Bilo je prvič, da se je Hasan nameraval pokazati svojim vernikom, odkar se je bil polastil Alamuta. Vedel je, kaj bo to pomenilo zanje. Nehoté je bil tudi sam vznemirjen.

Rog je oznanil njegovo bližanje. Pogledi vseh so se uprli proti zgornji terasi. Na njej so se prikazali trije možje v bleščeči belini, obdani od napol golih črnih kijonoscev. Moštvu je zastal dih. Eden od trojice mu je bil neznan. Zaslutilo je, da je bil Seiduna.

Jusuf in Sulejman sta razširila oči.

"Seiduna!" sta šepnila.

Šlo je od ust do ust.

Seiduna se je prikazal! Nekaj izrednega se bo zgodilo. Nemir, ki se je polastil moštva, se je prenesel tudi na živali. Zganile so se in postale nestrpne.

Nenavadno napetost so začutili tudi trije odposlanci. Ko so zagledali tri poglavarje v svečanih oblačilih, so se nehoté zravnali. Vsa kri jim je izginila z lic.

Hasan je prišel s svojim spremstvom do roba vrhnje ploščadi. Nastala je nenavadna tišina. Slišalo se je samo zamolklo bučanje Šah ruda, ki je bilo večni spremljevalec vsega življenja na Alamutu.

Dvignil je roko v znamenje, da bo govoril. Potem je z jasnim glasom vprašal Abu Džafarja:

"Kdo si, tujec? Po kaj si prišel na Alamut?"

"Gospod! Jaz sem stotnik Abu Džafar, Abu Bekrov sin. Prihajam po zapovedi svojega gospodarja, njegove Svetlosti emirja Arslana Taša. Njega je poslalo njegovo Veličanstvo, Sreča in Sijaj države, vsemogočni sultan Maleh šah, da ti odvzame trdnjavo Alamut, ki si se je bil krivično polastil. Njegovo Veličanstvo ima tebe za svojega podanika. Ukazuje ti, da v roku treh dni izročiš utrdbo njegovemu vojskovodju, njegovi Svetlosti emirju Arslanu Tašu. Tebi in tvoji četi zagotavlja moj gospod prost odhod… Če pa ne izpolniš tega ukaza, te bo imela njegova Svetlost za sovražnika države. Moj gospod te bo brezobzirno zasledoval, dokler te popolnoma ne ugonobi. Zakaj sam véliki vezir, njegova Svetlost Nizam al Mulk, je z veliko vojsko na poti proti Alamutu. On ne bo poznal milosti za izmailce. To mi je moj gospod ukazal, da ti sporočim."

Pri poslednjih grožnjah se mu je glas rahlo potresel.

Hasan se je porogljivo zasmejal. Odvrnil mu je, oponašajoč njegov svečani glas:

"Abu Džafar, Abu Bekrov sin! Sporoči svojemu gospodu, njegovi Svetlosti emirju Arslanu Tašu, tole:

Alamut je dobro pripravljen za njegov sprejem. Nikakor pa nismo njegovi sovražniki. Vendar če bi kaj dolgo zvončkljali tod okrog z orožjem, se mu utegne pripetiti isto, kar se je pripetilo poveljniku njegovih predstraž. Njegova glava bo molela vrh droga na onemle stolpiču."

Abu Džafarju je kri zalila obraz. Stopil je korak naprej in potegnil za sabljo.

"Ti se drzneš sramotiti mojega gospodarja? Ti samozvanec! Egiptovski plačanec! Ali veš, da nas je trideset tisoč pred gradom?"

Izmailci, ki so slišali ta odgovor, so zaropotali z orožjem. Val ogorčenja je šel skozi njihove vrste.

Hasan je ostal povsem hladen. Vprašal je:

"Ali je pri sultanovih navada, da žalijo tuje poglavarje?"

"Ne. Pri nas je samo navada, da vračamo milo za drago."

"Nekaj si mi omenil o tridesetih tisočih, ki čakajo tu pred gradom. Vprašam te: Ali so ti možje prišli lovit kobilice ali pa poslušat novega preroka?"

"Če so izmailci kobilice, potem so pač prišli lovit kobilice. Zakaj da bi bil kje tu v bližini kak nov prerok, mi ni znano."

"Torej nisi še ničesar slišal o nekem Hasanu Ibn Sabu, ki je gospodar nad zemljo in nebom? Ki mu je Alah podelil oblast, da odpira živim vrata v raj?"

"Slišal sem že o nekem Hasanu Ibn Sabu, ki je poglavar krivovercev. Če me slutnja ne vara, stojim zdaj pred njim. Da bi pa bil ta Hasan Ibn Saba gospodar nad zemljo in nebom, o tem ničesar ne vem, kakor tudi ne vem, da bi mu bil Alah podelil takšno oblast."

Hasan je poiskal z očmi Sulejmana in Jusufa. Poklical ju je. Zapustila sta svoji vrsti in stopila do stopnišča, ki je vodilo na vrhnjo teraso. Vprašal ju je:

"Ali se moreta zakleti pri vseh prerokih in mučencih, da sta bila živa in zdrava ter pri polni zavesti v raju?"

"Moreva se zakleti, Seiduna."

"Zakolnita se."

Jasno in razločno sta se zaklela.

Abu Džafar bi se bil rad smejal. Toda iz njunega glasu sta zvenela tako trdna vera in tako iskreno prepričanje, da ga je zagomazelo po hrbtu. Pogledal je svoja pribočnika. Iz njunih obrazov je čital, da sta bila srečna, ker nista tičala v njegovi koži. Nedvomno se je bil dal speljati v napačno smer. Precej manj trdno kot spočetka je dejal:

"Nisem prišel, gospod, da bi se s teboj prepiral o verskih zadevah. Prinesel sem ti ukaz njegove Svetlosti, mojega gospoda emirja Arslana Taša, in zdaj čakam na tvoj odgovor."

"Čemú se izmikaš, prijatelj? Ali ti je vseeno, če se boriš za krivega ali za pravega preroka?"

"Jaz se ne borim za nobenega preroka. Jaz sem samo v službi njegovega Veličanstva."

"Tako so govorili tudi tisti, ki so se bojevali v službi drugih vladarjev zoper Preroka. Zato so bili potem pogubljeni."

Abu Džafar je uporno pogledal v tla. Molčal je.

Hasan se je ozrl k Jusufu in Sulejmanu. Stala sta kakor prikovana ob vznožju stopnišča in s sijočimi očmi gledala vanj. Stopil je nekaj stopnic navzdol proti njima, segel pod haljo in potegnil izpod nje zapestnico.

"Ali poznaš to zapestnico, Sulejman?"

Sulejman je prebledel kakor stena. Ob kotih ustnic se mu je nabrala pena. Z glasom, ki se je tresel od brezumne blaženosti, je zamomljal:

"Poznam jo, gospod."

"Šel boš in jo vrnil njeni gospodarici."

Sulejmanu so se zašibila kolena. Hasan je vnovič segel pod haljo. Zdaj je imel kroglico v rokah in jo izročil Sulejmanu.

"Použij jo," je velel.

Nato se je okrenil k Jusufu.

"Ali bi bil srečen, Jusuf, če bi te poslal s Sulejmanom na pot?"

"O… Seiduna."

Jusufu so od blaženosti zasijale oči. Tudi njemu je Hasan izročil kroglico.

Z rastočim nemirom so emirjevi odposlanci sledili prizoru. Kmalu so opazili, da je postajal pogled obeh mladeničev nekam čudno zamaknjen in odsoten, kot da bi gledala neki povsem tuj, ostalim neviden svet.

Abu Džafar je plaho vprašal:

"Kaj pomeni vse to, gospod?"

"Videl boš. Rečem ti: dobro odpri oči. Zakaj to, kar se bo zdaj zgodilo, se še ni zgodilo v zgodovini človeštva. "

Potem se je svečano vzravnal. Z globokim glasom je spregovoril:

"Jusuf! Sulejka te čaka v raju. Glej oni stolp! Pohiti nanj in se vrzi z njega. Padel boš v njen objem."

Jusufu je zažarel obraz od sreče. Po zaužitju kroglice se je bil po dolgem času spet naselil mir vanj. Čudovit, blažen mir. Prav vse je bilo kakor takrat, ko se je bil s tovarišema pripravljal v raj. Kakor hitro je doumel Hasanovo povelje, se je zasukal na petah in se pognal proti stolpu z golobnjaki.

Hasan se je tedaj sredi grobne tišine obrnil k Sulejmanu.

"Imaš bodalo pri sebi, Sulejman?"

"Tu je, Seiduna."

Trije odposlanci so nehoté potegnili za sablje. Toda Hasan jim je s smehljajem odkimal.

"Vzemi zapestnico! Zasadi si bodalo v srce in v trenutku jo boš mogel vrniti njeni gospodarici."

Z divjo radostjo je Sulejman zagrabil za zapestnico. Pritisnil jo je na prsi, medtem ko si je z drugo roko s silovitim zamahom porinil bodalo v srce. Še vedno ves sijoč od sreče se je z vzdihom olajšanja zrušil na tla pred stopniščem.

Trije odposlanci, pa tudi vsi, ki so stali v bližini, so odreveneli od groze.

Hasan je bled in z utrujenim nasmeškom pokazal na truplo.

"Stopite tja in poglejte," je dejal odposlancem.

Oklevajoč so ga ubogali. Bodalo je tičalo do ročaja v mladeničevem telesu. Tenek curek krvi je omočil belo obleko. Še v smrti se je njegov obraz smehljal od sreče.

Abu Džafar si je šel z roko čez oči.

"O vseusmiljeni Alah!" je zastokal.

Hasan je namignil skopljencu, naj pokrije truplo s plaščem. Potem se je ozrl proti stolpu in pokazal nanj.

"Tja poglejte!"

Jusuf se je bil pravkar ves zasopel vzpel na vrh. Srce mu je razbijalo v prsih. Stražarji na ploščadi stolpa so osupli obstali. On pa se je pognal na nadzidek. Pod sabo je zagledal morje palač, stolpov in kupol. Vse v najbolj živih barvah.

"Orel sem! Spet sem orel," je zašepetal.

Zakrilil je z rokami. Zdelo se mu je, kot da so mu zares zrasle peruti. S silnim sunkom se je pognal v prepad.

Z zamolklim udarcem je treščilo težko telo na tla.

Konji v bližini so z divjim rezgetom odskočili. Pomešali so se med seboj in zanesli nered med vrste. Jezdeci so jih s težavo ukrotili.

"Pojdite tja in si oglejte truplo," je dejal Hasan odposlancem.

"Dovolj smo videli," je odvrnil Abu Džafar. Njegov glas je bil še vedno čisto plašen.

"Dobro torej, Abu Džafar! Kar si videl, to sporoči svojemu gospodu kot moj odgovor. Pa še to mu reci: Res, da šteje tvoja vojska trideset tisoč mož. Toda taka dva vojaka manjkata v njej. Kar se tiče grožnje z vélikim vezirjem, pa mu povej, da vem jaz o njem nekaj zelo važnega, kar bo on izvedel šele čez šest ali morda celo šele čez dvanajst dni. Takrat naj se spomni name in na moje sporočilo… Srečno pot!"

Velel je pripeljati odposlancem konje. Abu Džafar se je s pribočnikoma globoko priklonil. Hasan je dal ukaz za razhod. Njegovi stražarji so vzeli trupli s seboj. Potem se je vrnil s svojim spremstvom v svoj stolp.

* * *

Moštvo se je prevzeto od veličastne groze vrnilo k svojim dolžnostim. Dokaj časa ni nihče našel besede, da bi izrazil svoje občutje in svoje misli. Polagoma šele so se začeli izmailcem razvezovati jeziki.

"Resnično! Seiduna je gospodar nad življenjem in smrtjo svojih podanikov. On ima oblast, da pošilja v raj, kogar hoče."

"Če bi tebi ukazal, da se zabodeš?"

"Zabodel bi se."

Oči so jim vročično sijale od grozničave bojazni in od strasti, da bi se izkazali pred Seidunom, pred izmailci in pred vsem svetom.

"Ali si videl, kako so odposlanci prebledeli? Kako krotak je bil naenkrat Abu Džafar?"

"Ni ga vladarja, ki bi bil kos Seidunu."

"Ali ste slišali, da se je imenoval novega preroka?"

"Mar nismo tega že sami vedeli?"

"Kako more biti potemtakem še vedno v službi egiptovskega kalifa?"

"Morda je prav obratno."

Fedaiji so se nagonsko znašli na skupni točki vrh obzidja. Z bledimi obrazi so strmeli drug v drugega, ne da bi se bil kdo upal začeti pogovor.

Končno je Obeida prelomil molk.

"Sulejman in Jusuf sta zdaj za nas izgubljena," je dejal. "Na tem svetu ju ne bomo videli nikoli več."

Naimu so se zasolzile oči.

"Ali veš zagotovo?"

"Mar nisi videl, da so skopljenci odnesli njuni trupli?"

"Ali sta zdaj v raju?"

Obeida se je previdno namuznil.

"Videti je bilo, da sta o tem prepričana."

"Mar ti nisi?" je vprašal Ibn Vakas.

"Seiduna je dejal. Torej ne morem dvomiti."

"Dvomiti bi bilo zločin," je resno pristavil Džafar.

"Kot da je naenkrat postalo vse prazno, se mi zdi, ko ju ni več med nami," je žalostno dejal Ibn Vakas. "Najprej nas je zapustil Ibn Tahir in zdaj še onadva."

"Kaj je neki z Ibn Tahirjem? Kje se mudi? Ali je tudi on že v raju?" je spraševal Naim.

"To vesta bržkone samo Alah in Seiduna," je odvrnil Ibn Vakas.

"Bila bi sreča, če bi ga še kdaj videli," je dejal Naim.

"Bojim se, da mu je bila namenjena ista pot kot njegovima rajskima sopotnikoma," je pristavil Obeida.

* * *

"Ni to najbolj čudno, tvoja Svetlost," je dejal stotnik Abu Džafar emirju Arslanu Tašu, ko se je vrnil z Alamuta v njegovo taborišče, "da sta mladeniča tako hitro izvršila ukaz svojega gospodarja. Navsezadnje, kaj bi jima bilo tudi drugega preostalo spričo tako okrutnega zapovednika? Z največjim strmenjem, da, z grozo nas je navdala divja, brezumna radost, s katero sta se pognala v smrt. Da bi videla tvoja Svetlost, kako so jima od blaženosti zasijale oči, ko jima je oznanil, da pojdeta po svoji smrti nemudoma v raj! Niti senca dvoma ni mogla vznemirjati njunih src. Njuna vera, da se bosta vrnila v raj, v katerem sta že nekoč bila, je morala biti trša od alamutske skale. Moja pribočnika ti bosta vse to potrdila."

Emir Arslan Taš je zamišljeno stopal gor in dol po svojem šotoru. Bil je lep, visokorasel mož. Po skrbno negovani zunanjosti mu je bilo poznati, da ljubi življenjske radosti in prijetno udobje. Njegove poteze so izražale zaskrbljenost. Nič kaj vesel ni bil Hasanovega odgovora. Zapovrstjo je pogledal vsem trem odposlancem v oči. Vprašal jih je:

"Ali ste gotovi, da niste postali žrtev prevare?"

"Gotovi smo," je odvrnil Abu Džafar. "Sulejman se je zabodel komaj pet ali šest korakov od nas. In ves Alamut je videl, kako se je Jusuf pognal z nadzidkov."

Arslan Taš je zmajal z glavo.

"Kar ne morem in ne morem verjeti. Slišal sem o čarovnikih iz Indije. Čudeže počno na videz. Vržejo a primer vrv kvišku in vrv obvisi v zraku. Po njej začne plezati čarovnikov pomočnik. Ko je že zelo visoko, dá čarovnik ukaz. Vrv se sesuje in z njo trešči na tla tudi pomočnik. Na mrtveca povezne čarovnik košaro. Odmoli neke molitvice, in ko potem dvigne pokrov, se prismeje izpod njega pomočnik živ in zdrav. Ves prizor je bil samo varljiv privid."

"Take čarovnije ni bilo na Alamutu. Nož je tičal do ročaja v Sulejmanovem srcu. Njegova obleka je bila poškropljena s krvjo."

Spet je emir padel v molk. Razmišljal je. Vse to se mu je zdelo več kot skrivnostno.

Potem je dejal:

"Ukazujem vam, pa naj bo tako ali tako, da molčite kakor grob o vsem, kar ste videli in slišali na Alamutu. Moštvo bi se utegnilo upreti in odpovedati poslušnost, če bi izvedelo, kakšnega sovražnika ima pred seboj. Véliki vezir je na pohodu in on ne bo poznal šale, če ne izpolnimo njegovega ukaza."

Pribočnika sta izmenjala prestrašen pogled. Spotoma sta že bila nekaterim pripovedovala, kakšen je bil sprejem na Alamutu.

Emir ni opazil njunega pogleda. Ves vznemirjen se je sprehajal po šotoru.

"Kaj neki je mislil poglavar izmailcev, ko je namigoval, da vé nekaj o vélikem vezirju, kar bom jaz izvedel šele čez šest ali celo čez dvanajst dni?"

"Povedal sem tvoji Svetlosti vse, kar je rekel," je odvrnil Abu Džafar.

"Bržkone me je hotel samo zastrašiti. Kaj naj vé on o vélikem vezirju, česar bi ne bil vedel tudi jaz? Da je na poti proti Isfahanu? Da namerava potem na Alamut?"

Nejevoljno je zamahnil z roko.

"Da je morala prav mene doleteti ta dvomljiva čast, da krotim te krivoverce! Ali je to sploh kakšen pošten nasprotnik? Tiči v svojih utrdbah, izogiblje se odkritega boja, mami domišljijo neukih z nekimi čudnimi bajkami in jih s tem spreminja v nevarne norce. Kje ga hočeš potem trdno potipati?"

"Dobro. Pojdite!" je dejal čez nekaj časa. "Vaše poročilo sem vzel na znanje. Zdaj molk čezenj."

Odposlanci so se priklonili in odšli.

Emir se je zavalil na mehke blazine, si nalil zvrhano čašo vina in ga na dušek izpil. Obraz se mu je razjasnil. Zaploskal je. Izza zavese sta stopili dve lepi mladi sužnji. Sedli sta k njemu in se ga oklenili. Kmalu sta bila pozabljena Alamut in njegov kruti gospodar.

* * *

Zato pa je njegovo moštvo tem burneje razpravljalo o alamutskih doživljajih njegovih odposlancev. Kakor vihar je šla vest o njih po vsem taborišču. Ko je Abu Džafar s svojima pribočnikoma stopil iz emirjevega šotora, so ga njegovi prijatelji zasuli z vprašanji. Položil je prst na usta in šepetaje dejal, da jim je emir dal strog ukaz, naj o vsem molče kakor grob. To je pomenilo, da so se častniki zaprli v poseben šotor, postavili predenj stražo in potem na dolgo in široko razpravljali o vsem, kar so vedeli povedati odposlanci.

Moštvo je po svoje obravnavalo alamutski primer.

"Gospodar na Alamutu utegne biti resničen prerok. Prav kakor Mohamed je tudi on začel s peščico ljudi. Zdaj se borijo tisoči v njegovih vrstah."

"Izmailci so pristaši Alijeve stranke. Mar niso bili to tudi naši očetje? Čemú bi se torej klali z njimi, ki so ostali zvesti naukom svojih in naših očetov?"

"Prerok ni imel tolikšne moči, kot jo ima alamutski gospodar. Sam je sicer lahko potoval v raj. Ali pa je mogel poslati vanj tudi koga drugega, in to pri živem telesu?"

"Rekli so, da sta bila oba mladeniča, ki sta se vpričo naših slov ubila, že poprej v raju. Kako bi sicer tudi šla s tolikšnim navdušenjem v smrt?"

"Kolikor sem star, o čem podobnem še nisem slišal. Ali ima potemtakem kakšen smisel, da se borimo proti tako mogočnemu preroku?"

"Mar so izmailci Turki ali Kitajci, da jim je sultan napovedal vojno? Iranci so, kot smo mi, in dobri moslemi."

"Véliki vezir bi si hotel spet pri sultanu pridobiti milost. Zato nas je poslal proti Alamutu, da bi se zazdel važen in potreben. Poznamo take zadeve. Nismo mi od včeraj."

"Prava sreča, da je naš emir tako pameten mož. Njemu se nikamor ne mudi. Ko bo pritisnil mraz, pojdemo pač od tod v naša prezimovališča na jugu."

"Zares, neumno bi bilo, da bi se borili zoper nasprotnika, ki ga nihče ne sovraži."

* * *

Molčé sta vélika daija spremila Hasana v njegovo sobo. Vrhovni poglavar je bil očividno močno utrujen. Vrgel je beli plašč z ramen in legel na blazine.

Vélika daija sta stojé obstala.

"Ali vesta, koga danes pogrešam poleg sebe?" je naposled prekinil molk. "Omarja Hajama."

"Zakaj ravno njega?"

Abu Alijev glas je bil trd in mračen.

"Ne vem čisto točno. Hotel bi se pogovoriti z njim."

"Ali te teži vest?"

Buzruk Umid ga je ostro pogledal.

Hasan se je nehoté dvignil. Vprašujoče je zrl v vélika daija. Na vprašanje ni odgovoril.

"Ali veš, da sem bil ono noč, ko si odšel za nekaj časa v vrtove, kjer so bili mladeniči, predlagal Abu Aliju, da bi te pobila in vrgla s stolpa v Šah rud?"

Hasan je nehoté prijel za ročaj sablje.

"Da, obšla me je neka slutnja. Zakaj nista izvršila naklepa?"

Buzruk Umid je skomignil z rameni. Abu Ali je ves prepaden strmel vanj.

"Prej mi je bilo žal, da sem bil takrat odnehal."

"Vidiš. Nemara sem si bil zato zaželel Omarja Hajama. Toda ne misli, da se česa bojim. Samo želim si, da bi se o vsem z nekom razgovoril."

"Govori. Poslušala bova."

"Zastavljam vama vprašanje: Ali je otrokovo veselje nad pisanimi igračami pravo veselje?"

"Čemú spet po takih ovinkih, Ibn Saba?" je dejal z vidno nestrpnostjo Buzruk Umid. "Kar nama misliš povedati, nama povej naravnost."

"Rekla sta, da me bosta poslušala."

Hasanov glas je bil spet trd in odločen.

"Nisem začel, da bi pred vama opravičeval svoje ravnanje. Hotel sem samo, da bi ga vama razložil. Jasno je, da je otrokovo veselje nad pisanimi igračami prav tako občuteno kakor, denimo, veselje odraslega moža do denarja ali do žene. Gledano s stališča slehernega poedinca, je vsako veselje, ki ga občuti, pravo, resnično veselje. Vsakdo je pač lahko samo na svoj način srečen. Če torej nekomu pomeni umreti srečo, potem se pač prav tako veseli smrti kakor nekdo drug denarja ali žene. Po smrti pa ni več obžalovanja."

"Rajši živ pes kakor mrtev kralj," je zamrmral Abu Ali.

"Bodi pes, bodi kralj, umreti boš moral. Zatorej: bolje kralj!"

"Ti lahko govoriš, ki si si vzel oblast, da gospodariš nad življenjem in smrtjo," je dejal Buzruk Umid. "Toda jaz sem rajši pes na cesti, kot da bi umrl take smrti, kot sta umrla tvoja fedaija."

"Nisi me razumel," je odvrnil Hasan. "Mar je kdo tebi namenil tako smrt? Med njunim in tvojim stališčem je neskončna razlika. To, kar je bilo zanju višek sreče, bi navdalo tebe z največjo grozo. Ali pa veš, če ne bi bilo tisto, kar pomeni tebi najvišjo srečo, za nekoga drugega oziroma z nekega drugega stališča največja strahota? Nihče izmed nas ne more pregledati svojega ravnanja z vseh stališč. To je bilo nemara dano samo brezkončnookemu bogu. Zatorej dopusti, da naj bo vsakdo na svoj način srečen!"

"Toda ti si fedaije zavestno zavedel v zmoto! Odkod si si vzel pravico, da ravnaš tako z ljudmi, ki so ti neskočno vdani?!"

"To pravico mi je dalo spoznanje, da je vrhovni izrek izmailcev pravilen."

"In pri tem govoriš o nekem brezkončnookem bogu?"

Tedaj se je Hasan zravnal. Zdelo se je, kot da bi bil zrasel za celo glavo.

"Da, govoril sem o nekem brezkončnookem bogu. Ne Jehova, ne krščanski Bog, ne Alah niso mogli ustvariti tega sveta, v katerem živimo. Sveta, v katerem ni nič odveč, v katerem sije sonce z isto dobrotljivostjo na ovco in na tigra, na muho in na slona, na škorpijona in na metulja, na kačo in na goloba, na zajca in na leva, na cvetko in na hrast, na kralja in na berača. V katerem zapada boleznim pravični in krivični, močni in slabotni, umni in neumni. Kjer sta sreča in bolečina na slepo razsejani na vse vetrove. In kjer čaka sleherno živo bitje enaka končnica: smrt. Vidita! Tega boga sem jaz prerok!"

Vélika daija sta se nehoté umaknila za nekaj korakov. To je bilo torej jedro tega čudnega moža, to je bila ona "blaznost", ono goreče prepričanje, ki ga je tako nezmotljivo vodilo do te točke, na kateri je zdaj stal? Na tihem se je torej vendarle imel za preroka? In je bilo vse njegovo modrovanje samo slepilo za razum dvomljivcev? Morda tudi za njega samega? Bil je torej po svoji veri, po svojem duhu bližji fedaijem kot pa poglavarjem izmailstva?

"Ti veruješ torej v nekega boga?" je vprašal Buzruk Umid s skoraj plašnim glasom.

"Slišal si."

Velik prepad je zazijal zdaj med njimi.

Vélika daija sta se priklonila, poslavljajoč se.

"Izpolnjujta svoje dolžnosti! Moja naslednika bosta."

Nasmehnil se jima je v pozdrav, kot se nasmehne oče svojim otrokom.

Ko sta bila na hodniku, je vzkliknil Abu Ali:

"Kakšna snov za Firduzija!"

SEDEMNAJSTO POGLAVJE

"Četrto dejanje naše tragedije je zdaj pri kraju," si je rekel Hasan, ko je ostal sam.

Zvečer je velel poklicati k sebi Obeida, Džafarja in Abdur Ahmana. Abu Soraka je sporočil trojici njegov ukaz.

Med fedaiji je zavrelo. Ko je Obeida slišal, kaj ga čaka, je postal njegov rjavi obraz pepelnato siv. Kakor zver, ki išče, kam bi pred grozečo nevarnostjo pobegnila, je pogledal okrog sebe.

Tudi Abdur Ahman se je prestrašil.

"Zakaj nas neki Seiduna kliče?" je spraševal.

"Bržkone vas misli poslati v raj, ko nima več Sulejmana, Jusufa in Ibn Tahirja," je odvrnil Ibn Vakas.

"Ali bomo tudi mi morali skočiti s stolpa ali se zabosti?"

"To vprašaj Seiduna."

Džafar je sprejel ukaz s hladno vdanostjo.

"Alah je gospodar našega življenja in naše smrti," je dejal. "In Seiduna je njegov namestnik."

Pred vrhovnim poglavarstvom jih je sprejel Abu Ali in jih popeljal k Hasanu v stolp.

Ko je bil Abu Soraka obvestil fedaije, je ves nemiren poiskal Minučeherja. Našel ga je na obzidju, ko je ravno pregledoval kotle za smolo. Poklical ga je vstran in ga vprašal:

"Kaj sodiš, emir, o smrti obeh fedaijev?"

"Seiduna je mogočen gospod, prijatelj."

"Ali se ti strinjaš z njegovim početjem?"

"O tem ne razmišljam, dragi. Isto svetujem i tebi."

"Toda ali bomo s takimi sredstvi kos sultanovi vojski?"

"To vé samo Seiduna. Jaz vem le to, da bi se ji samo z našimi četami ne mogli dolgo upirati."

"Meni tiči še zdaj mraz v kosteh."

"Ta utegne tičati tudi še v kosteh koga drugega. Na primer v onih emirja Arslana Taša."

"Potemtakem meniš, da je Seiduna dosegel svoj cilj?"

"Nekaj mi pravi, da lahko trdno zaupamo vanj. Takih stvari, kot smo jih doživeli danes na Alamutu, še ni videla zgodovina."

Majaje z glavo ga je Abu Soraka zapustil. Poiskal je zdravnika in tudi njega vprašal za mnenje.

Grk je najprej pogledal okrog sebe, da se prepriča, da ni nikogar v bližini. Potem je stopil tik k Abu Soraku in mu s pritajenim glasom dejal:

"Častiti moj dai! Danes sem preklel oni trenutek, ko sem se osvobodil bizantinske ječe. Zakaj to, kar smo danes gledali na tem gradu s temi svojimi očmi, presega najbolj žgočo domišljijo grškega trageda. Prizor, ki nam ga je davi izvolil prikazati naš vrhovni poglavar, je bil pripravljen s tako izbrano grozovitostjo, da bi mu zanj lahko iskreno zavidal sam kralj pekla. Kar ledenica mi zaliva hrbet, če pomislim, da bi utegnil biti tudi jaz deležen njegovih rajskih dobrot onkraj alamutskih zidov."

Abu Soraka je prebledel.

"Ali misliš, da bo tudi nas poslal v vrtove za gradom?"

"Kako naj jaz to vem, golobček? Vsekakor je zavest, da so vrata v njegov raj noč in dan odprta, kaj malo spodbudna za nas vse, ki nas je doletela čast, da prebivamo v tej trdnjavi."

"Grozno! Grozno!" je zamrmral Abu Soraka in si z rokavom obrisal mrzel pot s čela. "Edina sreča, da imamo svojce pri Mucuferju."

"Da, res," je prikimal Grk. Abu Soraka ni opazil, kako se je, ko je odhajal, za njegovim hrbtom porogljivo namuznil.

* * *

V vrtovih je bilo že davno vse pripravljeno za nov obisk. Ko so deklice slišale, da je bil nocojšnji večer določen zanj, je zavladalo med njimi praznično razpoloženje. Da, zdaj so vedele, čému so bile namenjene. Ljubezen je bila njihov poklic in to se jim ni zdelo najslabše.

Bale so se samo za Halimo. S pravo pobožnostjo je gojila spomine na Sulejmana. V njem je videla svojega gospodarja, na tihem je samo njega spraševala za svet v vseh mogočih stvareh. Iskala je samoto. Takrat ga je čutila poleg sebe in se pogovarjala z njim. Mnogokrat je na glas šepetala in deklice so jo večkrat videle, kako se je prikupno ali veselo smejala, kot da bi se resnično z nekom menila. Sprva so ji še skušale dopovedati, da se Sulejman morda ne bo več vrnil. Ko pa so videle, da ima njihova namigavanja za hudomušnost ali porednost, so jo pustile v njeni veri.

Ko je izvedela, da bodo nocoj prišli mladeniči, se je stresla kakor šiba na vodi. Kri ji je izginila z lic. Omahnila je na tla in omedlela.

"Pravični bog!" je vzkliknila Mirjam. "Kaj naj storimo z njo?!"

"Tebi je Seiduna dovolil, da ti ni treba biti pri mladeničih," je dejala Sulejka. "Prosi ga, naj dovoli še njej."

"Mislila bo, da smo jo nalašč odtrgale od Sulejmana," jo je zavrnila Fatima. "Potem si bo gotovo kaj naredila."

"Kako neki si je mogla vtepsti v glavo, da se bo Sulejman še kdaj vrnil?" je vprašala Rokaja.

"Ljubi ga. Rekel je, da se bo vrnil, in zato veruje. Zanjo je on večji prerok od Seiduna."

Tako je odgovorila Fatima.

Medtem so spravile Halimo k sebi. Začudeno je pogledala deklice. Ko se je spomnila novice, jo je zalila temna rdečica. Dvignila se je in odhitela v svojo spalnico, da se pripravi.

"Povedala ji bom vse," je dejala Mirjam.

"Ne bo ti verjela," je odvrnila Sulejka. "Poznam jo. Trmasta je in si bo rajši mislila, da ji ne privoščimo Sulejmana."

"Toda če bo videla drugega namesto njega, ji bo počilo srce!"

"Naj se privadi, kot smo se me," je dejala Sara.

"Halima je povsem drugačna. Prosila bom rajši Seiduna."

"Ne, Mirjam," je dejala Fatima. "Poizkusimo rajši s Halimo. Morda bo le prišla k pameti."

Šle so v spalnico za njo.

Tam je sedela pred zrcalom in se smehljaje lišpala. Ko je opazila tovarišice, je namrščila obrvi. Jezilo jo je, da so jo motile pri lepih mislih.

Mirjam se je stisnilo srce od bolečine.

"Govori ti z njo," je zašepetala Fatimi.

"Ali se veseliš nocojšnjega obiska?"

"Pustite me. Ali ne vidite, da se moram pripraviti?"

"Poslušaj, Halima," je dejala Mirjam. "Vsak obiskovalec bo prišel samo enkrat v naše vrtove. Ali veš to?"

Ahriman je prišel skozi vhod in začel vohljati okrog Halime.

"Daj, naženi jih, Ahriman. Hudobne so postale."

"Mirjam je mislila popolnoma resno," je dejala Fatima.

"Pojdite že vendar!"

"Trmasta si," se je razjezila Sara.

Zapustile so spalnico.

"Ni verjela," je dejala Sulejka.

"Ne. Ni ti verjela, Mirjam," je pristavila Fatima.

Apama je prišla s strogim ukazom od Seiduna, da mora vsaka od deklic izpremeniti ali zamenjati ime. Nobena se ne bo smela zvečer zmotiti.

Mirjam in Fatima sta začeli deliti nova imena.

"Halima! Ta večer ne boš več Halima, marveč Safija. Ali si razumela? Tako dolgo ponavljaj to ime, da se mu boš privadila."

Halima se je nasmehnila. "Mislijo morda, da me ne bo spoznal?" si je rekla.

"Nikar se ne smehljaj!" jo je zavrnila Mirjam. "Zadeva je zelo resna. Tudi razporedba v vrtovih bo zdaj drugačna."

Zdaj šele se je Halima prvič resnično prestrašila. "Kaj to pomeni?" se je vprašala.

"Upam, da veš sedaj, pri čem si," ji je rekla Fatima.

Halimi so privrele solze v oči.

"Tako hudobne ste postale z mano."

Zbežala je in se skrila v samoten prostorček.

Tam jo je iztaknila Sara.

"Ti še ne veš, da bosta Fatima in Sulejka dobili otroka," ji je rekla. "Slišala sem, kako sta se zaupali Mirjam. Zato ne reci nikomur, da sem ti jaz povedala."

"Zakaj samo onidve?"

"Glej jo! Pa ne da bi hotela tudi ti pestovati?"

Halima ji je pokazala jezik in ji obrnila hrbet.

Pred večer je Hasan poklical Mirjam v enega izmed praznih vrtov. Povedala mu je, kako je s Halimo in da veruje, da se bo vrnil Sulejman nocoj.

Hasan jo je mrko pogledal.

"Vaša dolžnost je bila, da bi ji bile pravočasno natočile čistega vina. Ve boste tudi nosile odgovornost, če kaj ne pojde v redu."

"Prihrani ji, zaradi mene, to razočaranje."

"Danes njej, jutri drugi, pojutrišnjem tretji. Dvajset let nisem poznal slabosti, ko sem pripravljal svoj načrt. Ti pa želiš, da bi se zdaj predal!"

Mirjam ga je ošinila s sovražnim pogledom.

"Dovoli vsaj, da zavzamem jaz njeno mesto."

Hasan je postal spet trd in neizprosen.

"Ne, tega ne dovolim. Same ste si skuhale to godljo. Zdaj jo tudi same pojejte… Zvečer, ko bo čas, se vrni v vrt. Z mano boš čakala na izid. Si razumela?"

Zaškripala je z zobmi. Odšla je brez slovesa.

Ko se je vrnila k deklicam, je takoj poiskala Halimo.

"Ali si razumela, da Sulejmana ne bo nocoj? Glej, da ne boš počela kakšnih neumnosti. Za kožo ti gre."

Halima je trmasto udarila s peto ob tla. Bila je še vedno vsa objokana. "Zakaj so neki nocoj tako hudobne z mano?" se je spraševala.

* * *

Obeida si je bil vse, kar so pripovedovali prvi trije fedaiji o svojem obisku v raju, natančno zapomnil. Pri svoji prirojeni dvomljivosti se je bil že takrat v mislih izpraševal, kaj bi bil storil on, da je bil na njihovem mestu. Marsikaj se mu ni točno ujemalo in marsikaj je tudi zbudilo njegovo sumnjo.

Ko je s svojima tovarišema stopil zvečer pred vrhovnega poglavarja, ni bila njegova radovednost nič šibkejša od njegovega strahu. Vendar se je čudovito obvladal. Odločno in jasno je odgovarjal na Hasanova vprašanja.

Vélikih daijev tokrat ni bilo poleg. Hasan ju tudi ni potreboval. Prvo in najtežjo izkušnjo je imel za seboj. Zdaj je vse delovalo kakor dobro napeljano škripčevje.

Džafarja in Abdul Ahmana je obhajal sveti strah, ko sta se znašla tako tik pred njim, sredi prostorov, iz katerih je vladal izmailskemu svetu in ga upravljal. Noben dvom ju ni več vznemirjal. Srečna sta bila, da sta lahko odgovarjala na njegova vprašanja, da sta lahko izvrševala njegove ukaze.

Ko sta slišala, da bo tudi njih trojico popeljal v raj, sta se nasmehnila z očmi. Bila sta popolnoma v njegovi oblasti.

Obeida pa je rahlo posinjel. Sklenil je, da bo vse, kar se bo dogajalo z njim, natančno opazoval, ne da bi se pri tem kakorkoli izdal.

Hasan jih je peljal v dvigalo in jim pokazal ležišča. Napojil jih je z vinom in vsakemu sam vtaknil kroglico v usta. Džafar in Abdur Ahman sta jo hitro pogoltnila. Obeida pa jo je neopazno izpustil ob kotu svojih debelih ustnic v odprto dlan in jo vešče skril pod haljo. Izpod vek je opazoval stokanje in premetavanje svojih tovarišev in ju v vsem posnemal.

Abdur Ahman je najprej zapadel v sen. Džafar se je še nekaj časa upiral. Končno je tudi njega premagalo. Prekobalil se je na nasprotno stran in med hropenjem zaspal.

Tesnoba je obšla Obeido. Komaj da si je upal poškiliti izpod trepalnic. Hasan je stal nepremično, držeč zaveso ob vhodu, da je prihajala svetloba iz njegove sobe. Očividno je čakal, da bodo vsi trije zaspali. Kaj neki bo storil potem?

Obeida je zahropel in se prekobalil na drugo stran, kot je bil opazil pri obeh tovariših. Potem je začel enakomerno dihati. Nastala je popolna tema. Čutil je, kako je Hasan vrgel čezenj neko pokrivalo.

Odjeknil je udarec po pokrivači.

Nenadoma se je prostor zamajal in se začel pogrezati. Obeida toliko da ni kriknil od strahu. Krčevito se je oprijel roba ležišča. Z grozo je čakal, kaj se bo zgodilo.

Njegovi možgani so strahotno delovali. Vsi njegovi čuti so bili na oprezu. Zdaj je čutil, da so pristali. Hlad je zavel okrog njega. Skozi pogrinjalo je opazil plapolajočo svetlobo bakel.

"Vse v redu?" je slišal vprašati Hasanov glas.

"Vse v redu, Seiduna."

"Bodite pripravljeni kakor zadnjič."

Roke so pograbile in dvignile njegovo ležišče. Čutil je, kako ga nesejo čez mostiček. Potem so ga z ležiščem vred položili na čoln in z njim odveslali. Ko so pristali, so ga ponesli v neki prostor, od koder je bil slišal prihajati godbo in dekliške glasove. Tam so ga prijeli za noge in ramena in ga položili na mehka tla. Potem so odšli.

"To je torej raj Našega gospoda?" si je rekel. "In zato, da bi se vanj vrnila, sta se davi Jusuf in Sulejman usmrtila?"

Neznanska groza ga je spreletela. "Kolikšno sleparstvo!" je pomislil. "In Abdur Ahman in Džafar ničesar ne slutita!" Kaj bo z njimi vsemi? Saj se vendar ne bo smel izdati! Kaj naj stori, če bi mu Seiduna velel, naj se kakor Sulejman zabode? Če bi se uprl, bi ga doletela samo še grozovitejša smrt. "Grozno! Nezaslišano grozno!" je pri sebi zavzdihnil.

Rahle stopinje so se približale njegovemu ležišču. Zdaj bo moral glumiti, kot da se je zares prebudil v raju. Nekdo je dvignil pogrinjalo z njega. Za utrinek trenutka je odprl oči. Zadostovalo je, da si je vtisnil podobo v spomin. Krog in krog so ga obdajale prekrasne deklice. Napol radovedno, napol plašno so strmele vanj. Neznansko, blazno poželenje ga je prevzelo. Najrajši bi bil planil mednje in se vsega predal strasti. Toda ni smel še. Kaj je pripovedoval Sulejman o svojem prebujanju? Delal se je, kot da leži še vedno v globokem spanju. Medtem pa je napeto prisluškoval. Slišal je, da se je moralo zgoditi nekaj povsem nepričakovanega.

Nič ni pomagalo, če so Halimi še toliko pripovedovali, da Sulejmana ne bo več v vrtove. Njeno drobno, neumno srce je z nezlomljivo trdnostjo verovalo, da bo prišel. Kot prvikrat je bila tudi zdaj Fatima njena voditeljica ter Sara njena tovarišica. Toda Zajnab in še nekatere druge so bile drugje. Tudi prostor je bil sedaj drug. Zbrane so bile v osrednjem vrtu, kjer je vodila prvikrat Mirjam.

Ko so bili skopljenci prinesli nosila s spečim mladeničem, je vsa vztrepetala. Skrila se je za Sarin hrbet in tam strahoma čakala, da bo Fatima odgrnila gosta. Ko se je to zgodilo, se je namesto lepega Sulejmanovega prikazal zamorski obraz Obeida.

Halimi je bilo, kot da je treščilo vanjo. Ves njen prekrasni svet se je podrl. Široko je razprla oči. Nobenega glasu ni spravila iz sebe. Vtaknila je roko v usta in od bolečine zagrizla vanjo. Polagoma ji je postajalo jasno, da je Sulejman zanjo za vedno izgubljen.

Nenadoma se je kakor izstreljena puščica pognala proti izhodu. Da, vse se ji lahko smejejo zdaj, ker jim ni hotela verjeti. Stekla je po hodniku, in še preden so se njene tovarišice zavedele, je že dirjala po stezi proti skalovju, na katerem so se čez dan sončili kuščarji.

"Rokaja! Sara! Za njo!" je pridušeno velela Fatima. Obe sta poleteli v vrtove. Niti opazili nista, kdaj se jima je bil Ahriman pridružil. Tekli sta naravnost proti hudournikovemu nabrežju.

Vrh skalovja sta zagledali Halimo. Zakrilila je z rokami in se pognala v valove. Obupen krik in težak pljusk, in že jo je divji tok odnesel s seboj.

Ahriman je skočil za njo. Dohitel jo je, jo pograbil z zobmi za lase in jo skušal zavleči proti bregu. Toda tok je bil premočan. Halima se je v smrtnem strahu oklenila Ahrimanovega vratu. Zmerom bliže sta prihajala alamutskim skalam. Njegove teme vajene oči so razločevale bližnje obrežje. Napenjal je vse sile, da bi ga dosegel. Bilo je vse zaman. Težko je zahropel in pri tem izpustil svoj tovor. Roke so se razklenile in truplo je izginilo v valovih.  Toda že je bil tudi sam med visokimi skalami. Dosegel jih je, toda kremplji so mu spodrseli ob gladki steni. Skušal je plavati proti toku, nazaj k obrežju vrtov. Toda pošle so mu moči. Zagrabil ga je vrtinec in ga potegnil s seboj v globino. - -

Z grozo v očeh sta se Sara in Rokaja vrnili. Pri vhodu jih je sprejela Zofana. Zajokali sta.

"Ni je več. V vodo je skočila. V hudournik."

"O Alah! Alah! Toda tiho bodita. Fant se je prebudil in se čudno vede. Nič mu ni videti, da bi nas imel za hurije. Le kaj bo dejal Seiduna!"

Obrisali sta si solze z obraza in odšli za Zofano.

Obeida je sedel na blazinah, samozavestno je objemal zdaj Fatimo, zdaj Džovajro ter se pri tem nekam zviška smehljal. Zaman sta se trudili, da bi ga opili. Komaj da si je omočil ustnice v vinu.

Potem je začel z zvitim smehljajem pripovedovati o življenju na Alamutu. Prežeče je pri tem opazoval obraze deklic. Ko je omenil Sulejmanovo in Jusufovo ime, je videl, kako so se nekatere spogledale. Z neko škodoželjno naslado jim je popisoval, kako sta se davi odpravila na pot v raj. Videl je, kako so prebledevale in se zaman trudile, da bi zakrile svoja čustva. Nekakšno zadoščenje je občutil pri tem. Grizlo ga je, da sta bila onadva pred njim okusila sladkosti pri teh lepoticah.

Zdaj je zagledal Saro. Zdrznil se je. "To je črna Sara, o kateri je pripovedoval Sulejman, pa čeprav se zdaj drugače imenuje," je rekel pri sebi. Kri njegovih pradedov se je oglasila v njem. Take so morale biti sužnje njihovih imenitnikov.

Stegnil je roko, jo pograbil za zapestje in jo s sunkom potegnil k sebi. Nosnice so se mu na široko razprle. Strgal je rožnato tančico z nje. Stisnil jo je v objem, da so obema zapokale kosti. Potem je zastokal kakor maček, ki ga je premagala sla. Divje se je vrgel nanjo. Pri tem je Sara pozabila na Halimino usodo.

Zdaj ga je bilo lahko opiti. Brez moči in brez volje je sprejel vse, kar so mu ponujale. Utrujenost ga je premagala, da je kmalu zadremal.

"Rokaja! Hitro poišči Mirjam! Vse ji povej! Da je Halima skočila v reko in da Obeida ne veruje."

Ob prekopu je bil privezan čoln. V njem je sedel Moad. Tudi Rokaja je skočila vanj.

"Popelji me k Mirjam! Takoj!"

"Mirjam je pri Seidunu."

"Tem bolje."

Že je zdrknil čoln po gladini.

Sredi poti sta se srečala z Mustafom, ki je prepeljaval Apamo iz drugega vrta.

"Halima je utonila v hudourniku!" ji je zaklicala Rokaja.

"Kako praviš?"

Rokaja je ponovila. Starka in skopljenca so se zgrozili.

"Pokaži mesto! Morda jo še rešimo."

"Prepozno. Zdavnaj jo je že zaneslo mimo trdnjave."

"Alah, Alah! Čemú je vse to potrebno?"

Mustafa je izpustil vesla in si z rokami zakril obraz.

* * *

Hasan in Mirjam sta dolgo molčé sedela v majhni uti. Končno je on prelomil molk.

"Tega še ne veš," je dejal, "da sta me hotela moja vélika daija v oni noči, ko sem poslal prve fedaije v raj, vreči z vrha mojega stolpa v Šah rud?"

Mirjam ga je presenečeno pogledala.

"In zakaj to?"

"Ker nista mogla pojmiti, da je človek nasproti sebi dolžan, da izvede do konca, kar je enkrat začel."

"To se pravi, da sta se zgrozila nad tvojim početjem. Kaj si naredil z njima?"

"Kaj da sem naredil? I no, po gradu se sprehajata, kot sta se prej. Zlih želja smo vsi polni. Zato jima tudi nisem zameril. Kaj bi mi tudi mogla? Nas vseh rešitev je odvisna od pravilnega delovanja mojega stroja. Da bi se mu le posrečilo ugonobiti tudi našega najbolj zakletega sovražnika."

Skoraj neslišno se je zahahljal.

"To se pravi: mojega starega, zagrizenega tekmeca, mojega srčnega neprijatelja, mojega smrtnega sovražnika."

"Vem, koga misliš," je zamrmrala.

Spet sta dolgo molčala. Vedel je, kaj teži Mirjamino dušo. Toda izogibal se je, da bi sam načel kočljivo snov, ona se pa tudi ni upala z besedo na dan. Šele po dolgem času je vprašala:

"Povej, kaj si storil s prvo trojico, ki je bila v vrtovih?"

"Jusuf in Sulejman sta davi zrahljala živce sultanovi vojski, ki nas oblega."

Pogledala ga je, kot da mu hoče čitati na dnu srca.

"Ali si ju umoril?"

"Ne. Sama sta se. In pri tem sta bila srečna."

"Okrutna zver si. Pripoveduj."

Ubogal jo je. Poslušala ga je napol z grozo, napol strmé.

"In nisi nič občutil, ko si žrtvoval dva človeka, ki sta ti bila do smrti vdana?"

Videla je, da mu je težko in da je v obrambi.

"Ti tega ne moreš razumeti. Kar sem začel, sem moral dovršiti. Toda ko sem fedaijema dal ukaz, sem se sam zgrozil. Reklo je v meni: Če je oblast nad nami, ne bo dopustila. Ali bo potemnelo sonce ali se bo zemlja potresla. Trdnjava se bo zrušila in pokopala tebe in tvojo vojsko pod sabo… Povem ti, da sem trepetal v srcu, kakor trepeče otrok pred strahovi. Vsaj majhno znamenje sem pričakoval. In resnica. Če bi se bilo samo nekaj zganilo, če bi bil v onem trenutku, recimo, oblak nepričakovano zakril sonce ali če bi bil nenadoma potegnil veter, premislil bi se bil. Še ko se je zgodilo, sem pričakoval udarec. Toda sonce je prav tako še naprej obsevalo mene, Alamut in mrtvi telesi pred mano. Mislil sem si: ali ni oblasti nad nami ali pa je za vse, kar se tu spodaj dogaja, neskončno brezbrižna. Ali pa da gleda z milostjo na moje početje. Tedaj sem spoznal, da sem še zmerom nekje na tihem veroval v neko božanstvo. Toda to božanstvo je bilo vse drugačno od onega iz moje mladosti. Bilo je kakor svet sam, gibajoče se v tisočero nasprotjih, in vendar strogo vklenjeno v mero in število. V mejah brezmejno. Velikanski kaos v stekleni posodi. Strašen, režeč se zmaj. In že sem se zavedel, da sem mu bil vse svoje življenje temno služil."

Gledal je mimo nje, s široko razprtimi očmi, kot da vidi pred seboj nezaslišana čuda.

"Blazen šejtan," je prišlo Mirjam na misel.

"Kje je Ibn Tahir?"

Hasan je povesil pogled.

"Ali si ga poslal k svojemu 'srčnemu neprijatelju'?"

Zdaj je uprl svoje oči vanjo. Zajel jo je s polnim pogledom.

"Ali nisi nekoč trdila, da ne veruješ v nič na svetu in da se ničesar ne bojiš? Kje je zdaj tvoja moč, ko moraš prenašati resnična dejanja, katerih težo nosim jaz? Srce za male imaš. Toda tudi za velike bi bilo včasih potrebno."

Moad je tedaj pristal ob nabrežju. Rokaja je pohitela k Mirjam. Še vedno je vsa drgetala. Ni se ozirala na Hasana. Zaklicala je:

"Halima je skočila v hudournik!"

Mirjam se je prijela za srce. Pogledala je Hasana, kot bi mu hotela reči: To je tvoje delo!

Tudi Hasan se je zdrznil. Hotel je slišati podrobnosti.

"Ko je videla, da so prinesli namesto Sulejmana Obeida, je zbežala? In Obeida ne veruje, da je v raju, praviš?"

Pogledal je Mirjam. Zakrivala si je obraz z rokami in krčevito jokala.

Zravnal se je.

"Pazite, da pojde odslej vse v redu!"

Šel je k obrežju, kjer ga je v čolnu čakal Adi.

"Nazaj! Na grad!" je velel.

* * *

"Onega, ki je v srednjem vrtu, zadavite," je dejal skopljencem, "ko boste z njim na samem. Preiščite ga in prinesite mi vse, kar boste našli pri njem. Potem ga pokopljite z onima dvema zjutraj na koncu vrtov pod gorami. Dvojico iz ostalih dveh vrtov pa pošljite gor."

Strog in mrk se je dal potegniti v svoj stolp. Gori na vrhu je dal znamenje, da je prišel čas za slovo od vrtov. Bilo mu je prav, da ni bilo ne Abu Alija ne Buzruk Umida. Kaj naj bi se še pogovarjal z njima? Svetu bo moral pustiti pojasnilo in opravičilo za svoja dejanja. Za vernike bo moral napisati sestav iz svojih spoznanj, preprosto in v prispodobah. Svojim naslednikom bo moral objasniti poslednje skrivnosti. Bilo je torej še mnogo dela pred njim.  A življenje je kratko in bil je že star.

Do smrti izmučen se je vrnil v svojo sobo. Zavalil se je na ležišče in poskušal zaspati. Ni se mu posrečilo. Čez dan ga ni bilo ničesar strah. Zdaj je do zadnjih podrobnosti natančno zagledal Sulejmanov obraz. Da, videti je bil srečen. In vendar je v naslednjem trenutku ugasnilo v njem življenje. Véliki bog! Kako strašna preizkušnja!

Od groze so mu stopile potne kaplje na čelo. Zdaj je videl Ibn Tahirja, kako jezdi, prevzet od ene same misli, proti Nehavendu. Da, tam je bival njegov smrtni sovražnik. Njegov nasprotni princip. Véliki vezir Nizam al Mulk, sijajni in svetli um, ki se je priznaval k vsemu, kar je imelo človeštvo za veliko in dobro. In vendar, nekje na dnu je tičala v njem velika laž. Priklonil se je bil ljudstvu in njegovemu verovanju proti nekemu boljšemu prepričanju, o katerem je Hasan vedel, da je bilo v njem. Pridobil si je srce množic in postal mogočen. Z dobroto je bil to dosegel, s širokosrčnostjo, z marsikakšnim popuščanjem cenenim ljudskim željam. Ali je bilo mar še mesto za drugega, ki bi mu bil enak? Nizam al Mulk ga je bil povsod prehitel. Več kot deset let je imel pred njim. Kaj je njemu preostalo drugega, kot da se je zatekel k nasprotnemu načelu? "On smehljajoč se, jaz mrk. On popustljiv, jaz trd. On mil, jaz grozen." In vendar je vedel, da je znal biti tudi vezir neusmiljen in brezobziren. Še bolj od njega. "Če uklonim njega, bom edini gospodar v Iranu."

"Da bi že bilo enkrat konec noči!" je zavzdihnil. Ogrnil si je plašč in šel ponovno na ploščad stolpa.

Pogledal je v vrtove. Pravkar so skopljenci snemali svetilke. Potem se je ozrl k vznožju gora. Luči so se svetile tam. Mraz ga je stresel. "Mrtve pokopujejo," si je rekel. Neznanska groza ga je obšla ob misli, da bo nekoč izginil v nič.

"Nič trdnega ne vemo," je pomislil. "Zvezde nad nami so neme. Prepuščeni smo slutnjam in se vdajamo prevaram. Strašen je bog, ki nas vodi."

Vrnil se je v svoje prostore in pogledal v dvigalo. Džafar in Abdur Ahman sta trdno spala. Snel je z njih pogrinjalo. Luč v njegovi sobi je medlo razsvetljevala njuna trudna obraza. Dolgo je gledal vanju.

"Zares, človek je najbolj čudno bitje na svetu," je zašepetal. "Hotel bi imeti polet orla, pa nima njegovih kril. Hotel bi imeti moč leva, pa nima njegovih šap. Kako strašno nepopolnega si ga ustvaril, gospodar! In za kazen si mu bil dal še razum in moč, da spoznava lastno nebogljenost."

Spet je legel in se trudil, da bi zaspal. Toda šele proti jutru je končno zadremal.

* * *

"Ibn Saba je resničen prerok. V nekega boga veruje," je dejal tisti večer Abu Ali Buzruk Umidu. Pogledal ga je z vedrim, skoraj otroškim pogledom. Potem je zaupljivo nadaljeval:

"Vidiš, nisem se varal v njem. Naj je govoril še tako brezbožno, zmerom sem veroval, da more biti samo on vodja izmailcev. Zakaj samo on ima tisto veliko srce, ki je za to potrebno. Alahu hvala! Preroka imamo!"

"Strašnega preroka, zares," je zamrmral Buzruk Umid.

"Mohamed ni bil nič manj strašen. Tisoče je pošiljal v smrt. In vendar so vsi verovali vanj. Zdaj pričakujejo Mahdija."

"Pa ne, da ga tudi ti pričakuješ?"

Abu Ali se je zvito namuznil. Odvrnil je:

"Nikdar niso množice nekoga pričakovale zastonj. Verjemi. Zgodovina to izpričuje. Bodisi dober bodisi strašen, prišel bo, ker ga bodo želje tisočev in tisočev src priklicale. V tem tiči velika skrivnost človeštva. Niti od kod niti kdaj bo prišel, ne veš. Tu bo naenkrat."

"Vidi se, kot da se je tudi tebe začela lotevati neka blaznost. Ti veruješ! Čeprav veš, da živi človeštvo od večnih samoprevar!"

"Če veruje on, zakaj ne bi veroval tudi jaz?"

"To je menda bila davna želja vas vseh!"

"Daiji nama ne zaupajo, ker mislijo, da sva poglavarjeva. Ključ do fedaijev ima on. K njemu morava nazaj."

"Nič kaj dobro se ne počutim v tem premetavanju. Toda ti imaš prav. Pri daijih nimava kaj iskati. Svojih ljudi nimava. Torej: najino mesto je ob poglavarju."

* * *

Tačas so deklice v svojem domovanju obupno jokale za Halimo. Zbrale so se okrog bazena in Fatima jim je pripovedovala, kako se je vse zgodilo. Kot bi jastreb treščil v jato golobov. Plaho so stikale glave in glasno obžalovale nesrečno tovarišico. Tudi one iz obeh stranskih vrtov so se nocoj vrnile. Strašna vest jim je dala čutiti, da so vse ena sama družina.

"Med vsemi je bila Halima najboljša."

"Brez nje bo v vrtovih pusto in prazno."

"Mrtvaški dolgčas bo."

"Kako bomo mogle sploh brez nje živeti?"

Mirjam je sedela sama zase. Poslušala je, kaj so govorile, in pri tem ji je bilo dvakrat hudo. Čutila je, da je popolnoma brez moči in da je nič več ne veže k življenju. Čemú se sploh še dalje muči? Ko se je začelo svetlikati, je ukazala deklicam, naj gredo spat. Sama je poiskala ostro rezilo, šla v svojo kopalnico, se slekla in legla v bazen. Potem si je odprla žile na zapestju.

Zdaj ji je bilo prijetno. Voda se je začela polagoma rdečiti.    S krvjo ji je odtekalo tudi življenje. Začutila je močno utrujenost. "Spala bi," si je rekla. Zatisnila je oči. Pogreznila se je v vodo.

Ko jo je prihodnje jutro prišla iskat Fatima v njeno kopalnico, jo je našla bledo in mrtvo v vodi, ki je bila rdeča od njene krvi. Zakričala je, da je odmevalo po vsem poslopju. Potem se je onesvestila.

Nekako ob istem času je prišel vojak iz sultanove vojske k reki napajat nekaj konj in mezgov. V malem zalivu je zagledal sredi rogovil truplo mlade deklice, ki je bilo čisto golo. Potegnil jo je na breg in nehoté vzkliknil:

"Kakšna lepotica!"

Tedaj je opazil nekoliko dlje truplo velike zveri. "Nekakšen gepard," je pomislil. Tudi njega je spravil na breg.

Živali so prestrašeno zahrzale.

"Nič, šel bom obvestit svojega poveljnika."

V velikem številu so prišli emirjevi možje k bregu gledat čudno najdbo. Star vojak je dejal:

"To je slabo znamenje. Gepard in deklica v objemu smrti."

Stotnik je velel, naj ju pokopljejo drugega ob drugem.

OSEMNAJSTO POGLAVJE

Prihodnje dneve je emirjeva vojska po malem še vedno obmetavala Alamut s svojimi izstrelki. Izmailci so se ropotanju ob stene svojega gradu popolnoma privadili. Hasanove besede so se skoraj dobesedno izpolnile. Vojaki, ki so stali vrh obzidja, so z očmi sledili izstrelkom. Vsak strel so živahno obravnavali, slabe sprejeli z divjim tuljenjem in krohotom, dobre z glasnim odobravanjem. Nihče ni čutil več niti najmanjšega strahu. Z nasprotnikom so se sporazumevali z znamenji. Ibn Vakas, ki je postal namesto izginulega Obeida vodja oglednikov, je v teh dobrih medsebojnih odnosih kmalu zasledil ugodno priložnost, da vzpostavi izgubljeni neposredni stik z emirjevo vojsko. Poslal je z enim izmed ujetnikov tudi svojega moža. Ujetnik je pripovedoval, da se njegovim tovarišem na gradu dobro godi in da izmailci obzirno ravnajo z njimi. Izmailec pa je povprašal, če bi hotelo emirjevo moštvo na svojo pest kupčevati z Alamutom. Denarja so imeli v utrdbi dovolj in čez noč je med temi in onimi vzcvetelo živahno tihotapstvo.

Novice, ki jih je po tej poti prejemal Ibn Vakas, so bile za oblegani Alamut dragocene. Prvič je izvedel, da ni štela emirjeva vojska več trideset tisoč mož, marveč komaj še polovico. Drugič, da je tudi tem že primanjkovalo hrane in da je zaradi tega moštvo stalno godrnjalo in sililo k odhodu. Emir Arslan Taš bi bil rad poslal vsaj še kakšnih pet tisoč mož nazaj proti Raiju ali Kazvinu. Toda spričo vesti o strahoviti odločnosti in izvežbanosti izmailcev se je bal, da bi njegova premoč ne bila zadostna in da bi ga utegnila doleteti usoda poveljnika njegovih predstraž.

Minil je komaj dober teden, ko je pridrvel sel v emirjevo taborišče in sporočil strašno novico, da je neki izmailec zabodel vélikega vezirja sredi njegove lastne vojske v Nehavendu. Arslan Taš je obstal, kot bi ga zadela strela. Domišljija mu je v trenutku pričarala zakrinkanega morilca, ki se hoče spraviti nanj. Mrzel pot mu je stopil na čelo.

"Pokličite Abu Džafarja!" je velel.

Stotnik je prišel.

"Ali si slišal?" ga je hlastno vprašal.

"Slišal sem, Svetlost. Nizam al Mulk je umorjen."

"Kako je dejal alamutski gospodar?"

"Da vé o vezirju nekaj, kar bo tvoja Svetlosti zvedela šele čez šest ali celo čez dvanajst dni. Takrat naj se spomni nanj in na njegovo sporočilo."

"O Alah, Alah! Vse je že takrat vedel. Morilca je bil on sam poslal v Nehavend. Kaj je neki mislil z besedami, da se naj spomnim nanj?"

"Bojim se, da ni nič dobrega zate."

Emir si je šel z roko čez oči. Potem se je kakor jelen pognal k izhodu.

"Poveljnik straže! Hitro! Podeseteri svoje moštvo. Nihče naj se ne loči od orožja. Postavi stražarje krog in krog. Nikogar ne izpusti skozi pas, razen mojih častnikov in tistih, ki jih bom sam poklical."

Potem se je vrnil k Abu Džafarju.

"Skliči bobnarje! Vse moštvo mora takoj v orožje. Kdor bi imel kakršenkoli stik z Alamutom, bo na mestu obglavljen."

Še preden je utegnil Abu Džafar izpolniti ukaz, je planil častnik v šotor.

"Izdaja! Moštvo pri strojih je osedlalo konje in mezge in pobegnilo proti jugu. Podčastnike, ki so jim branili, so pobili na tla in zvezali."

Arslan Taš se je prijel za glavo.

"O ti pes! Sin psa! Zakaj si to dopustil?"

Častnik je jezno pogledal v tla.

"Lačni so. Proti tako mogočnemu preroku, kot je poglavar z gore, se nočejo boriti."

"Svetujte vendar, kaj naj storim?"

Abu Džafar je suho odvrnil:

"Véliki vezir, najhujši sovražnik izmailcev, je mrtev. Obveljal je Tadž al Mulk. On je alamutskemu gospodarju naklonjen."

"Kaj misliš s temi besedami?"

"Moštvo, ki ume upravljati stroje za oblego, je pobegnilo. Čemú bi še sedeli okrog utrdbe?"

Arslan Taš se je vidno oddahnil. Bolj iz dolžnosti je zakričal:

"Ti mi torej svetuješ sramoten pobeg?"

"Ne, tvoja Svetlost. Samo položaj se je z vezirjevo smrtjo bistveno izpremenil. Počakati moramo, kaj bosta ukazala sultan in novi vezir."

"To je nekaj drugega."

Sklical je častniški zbor. Večina je bila za umik. Moštvo je bilo proti vojni z izmailci.

"Prav," je dejal. "Dvignejo naj se šotori in vsa vojska naj se v največji tišini pripravi za odhod."

Prihodnje jutro je sonce posijalo na pusto in prazno planoto. Samo steptana tla in nešteta pogorišča tabornih ognjev so pričala, da je šotorila tam še prejšnji dan številna vojska.

* * *

Ibn Vakas je bil po svojih posredovalcih takoj izvedel novico o smrti vélikega vezirja.

"Izmailec je umoril vélikega vezirja sredi njegovega lastnega taborišča! Sultanova vojska pred Alamutom je v razsulu!"

V trenutku je ta glas preletel celo trdnjavo. Ibn Vakas je sporočil vest Abu Aliju. Ta je poiskal Buzruk Umida.

"Ibn Tahir je izvršil ukaz. Nizam al Mulk je mrtev!"

Šla sta k Hasanu, da ga obvestita.

Odkar je bil vrhovni poglavar izvedel, da si je bila Mirjam v kopalnici prerezala žile na zapestju, se je bil še bolj potegnil v svojo samoto. Njegov stroj je pač deloval po njegovi zamisli, toda poleg tega je s svojimi kleščami grabil tudi po tistih, ki jim ni bil namenjen. Prva žrtev je potegnila za seboj drugo, ta tretjo. Čutil je, da ga nima več popolnoma v oblasti, da sega že prek in mimo njega in da ugonablja tudi tiste, ki so mu bili dragi in ki jih je potreboval. Tu je stal zdaj, samoten in strašen celo svojim lastnim ljudem. Mirjamin samomor je čutil kot odpad poslednjega človeka, kateremu se je mogel dajati tak, kakršen je bil. Ko bi imel zdaj pri sebi Omarja Hajama! Kako bi neki on sodil o njegovih dejanjih? Gotovo, odobraval jih ne bi, toda razumel bi jih. Prav to pa je potrebnejše od prvega.

Vélika daija sta stopila v njegovo sobo. Iz njunega svečanega nastopa je zaslutil, da mu prinašata važne vesti.

"Emirjeva vojska beži čez drn in strn. Tvoj izmailec je usmrtil vélikega vezirja."

Hasan se je zdrznil. Prvega od trojice, ki so se bili v mladosti zaobljubili, ni bilo več. Pot mu je bila zdaj prosta.

"Vendar," je zašepetal. "Smrt tega šejtana je začetek sreče."

Vsi trije so nekaj časa molčali. Potem je vprašal:

"Ali ste slišali, kaj je z onim, ki je izvršil?"

Buzruk Umid je skomignil z rameni.

"Slišali nismo. Pa kakšna možnost bi še bila, razen ene?"

Hasan ju je pogledal v oči, da bi čital njune misli. Abu Alijev obraz je izražal vdanost in zaupanje. Buzruk Umidov priznavanje, skoraj občudovanje.

Oddahnil se je.

"Razglasita izmailcem, da naj časte od danes naprej Ibn Tahirja kot našega najodličnejšega mučenca. Poleg njegovega naj v svojih molitvah imenujejo tudi Sulejmanovo in Jusufovo ime. To je moj ukaz. Naša pot pojde odslej nevzdržno navzgor. Vse oblegane trdnjave bodo osvobojene. Sel mora na mestu v Zur Gumbadan. Husein Alkeini mora biti maščevan. Takoj ko se bo umaknil Kizil Sarik izpred utrdbe, naj pošljejo mojega sina s karavano sem, na Alamut."

Odslovil ju je, sam pa je šel na vrh stolpa, od koder je sledil odhodu emirjevih čet.

Prihodnje jutro so poleteli sli proti vsem izmailskim utrdbam. Ibn Vakas je prejel nalogo, da vzpostavi stik z Rudbarjem.

Ko se je že nagibal dan proti večeru, je prihitel Abu Ali ves zasopel k vrhovnemu poglavarju.

"Nekaj nepojmljivega se je zgodilo," je dejal že od daleč. "Ibn Tahir se je vrnil na grad."

* * *

Tista noč po napadu na vélikega vezirja je bila za Ibn Tahirja najstrašnejša v njegovem življenju. Ves pobit in raztolčen, zvezan na rokah in nogah je ležal priklenjen ob osrednjem stebru šotora. Obupne misli so glodale v njem. Zdelo se mu je, da sliši krohotajoče roganje alamutskega starca. Kako je mogel biti tako zaslepljen, da ni od vsega začetka spregledal prevare? Alah, Alah! Kje si je mogel misliti, da more biti verski poglavar, o katerem so vsi njegovi verovali, da služi pravici in resnici, tako podel slepar! Tako hladnokrven, premišljen goljuf! In Mirjam, to bitje angelske lepote, njegova pomočnica, še desetkrat bolj zavržena od njega, ker se je v svoje podle namene posluževala tako vzvišenega čustva, kot je ljubezen. O, kako brezmejno jo je zdaj zaničeval!

V neskončnost se je vlekla noč. Skeleča bolečina ni hotela ponehati, spanec ni hotel priti. Ali je bila Mirjam ljubica groznega starca? Ali sta se skupaj smejala njegovi otročji lahkovernosti? On pa, Ibn Tahir, je pisal takrat pesmi zanjo! Sanjaril je o njej, po njej hrepenel in umiral. In ves ta čas se je nemara podli starec igral z njo, pasel ob njej svojo pohoto, se naslajal ob vinu in ob njenih čarih, pri tem pa pošiljal v smrt one, ki so verovali vanj, ki so ga spoštovali in ljubili. Alah, Alah, kako strašno je bilo razodetje!

Toda kako je vendar vse to mogoče? Ali ni nad nami nikogar, ki bi kaznoval tak zločin? Nikogar, ki bi stavil mejo takemu gnusnemu početju?

Mirjam - vlačuga! Ta misel je bila od vseh najbolj neznosna. Vsa njena lepota, ves njen um, vsa njena milina samo slepilo za bedaka, kakršen je bil on! Take sramote ne sme preživeti. Zato mora na Alamut, da obračuna s starcem. Moril je, zato je tudi sam zaslužil smrt. Česa naj se boji?

Ah - in vendar! Ali ni bila Mirjamina lepota najslajši čudež? Kako silen plamen je bila zanetila v njem! Sprožila je v njem sto še neznanih moči. In zdaj - končno, spoznanje. O, ko bi jo mogel še enkrat stisniti v svoj objem. V sladkosti jo streti, zadaviti jo! - -

Prihodnji dan so mu sporočili, da je véliki vezir umrl. Na Alamut ga še niso poslali. Čakali so, kaj bo ukrenil sultan.

Sultan Malek šah, ki je bil že sredi poti proti Bagdadu, je takoj prekinil svoje potovanje, ko je zaslišal, da je bil Nizam al Mulk umorjen. Čez dva dni je bil že spet v Nehavendu.

Na mogočnem odru pod nebesno modrim baldahinom, sredi neštetih praporov, vencev in odlikovanj je ležalo vezirjevo truplo, odišavljeno, maziljeno in začasno balzamirano ter odeto v škrlat in pokrito s krasnim turbanom. Črna čepica in tul s tinto in peresom, znamenje njegove vezirske časti, sta bila postavljena k njegovim nogam. Voščeni obraz, obdan od lepe bele brade, je izražal plemenitost in dostojanstven mir.

Drug za drugim so prihajali njegovi sinovi na najbolj hitrih konjih od vseh strani države. Poklekali so pred mrtvim očetom in mu poljubljali hladne, otrdele prste. Jok in stok sta se razlegala okrog mrtvaškega odra.

Ko je sultan zagledal truplo svojega vezirja, je kakor otrok zajokal. Trideset let je pokojni služil njegovi rodovini! "Kraljev oče - Ata beg", kako po pravici mu je pripadal ta naslov! Bridko se je zdaj kesal svojega trdega ravnanja z njim v zadnjem letu. Čemú je bil dopustil, da se je ženska vmešavala v vladarske posle?! Mar bi jo bil držal zaprto v haremu kakor vse ostale.

V taborišču je izvedel za podrobnosti strašnega umora. To je bil torej Hasanov pravi obraz! Kako lahko bi bil morilec poiskal namesto vezirja njega! Groza ga je spreletala. Ne, ni smel dovoliti, da bi se razpaslo to zločinstvo. Hasan je moral s poti! In za njim vsi izmailci. Vse njihove utrdbe bodo morale biti do temeljev porušene.

Vezirjevim sinovom je dovolil, da prepeljejo očetovo truplo v Isfahan in ga tam slovesno pokopljejo. Glede morilca so bili mišljenja, naj se izpolni poslednji ukaz umirajočega. "Na Amalutu bo poginil tako ali tako," so dejali. Zato je sultan velel pripeljati Ibn Tahirja predse.

Zvezanega in še vsega podplutega od udarcev in krvavega od ran so ga pahnili v njegov šotor. Sultan se je začudil, ko ga je zagledal. Za časa dolgoletnega vladanja se je bil naučil naglo presojati ljudi. Ta izmailec ni imel na sebi prav nič morilskega.

"Kako si mogel zagrešiti tako strašen zločin?"

Ibn Tahir se je polagoma izpovedal. Nič narejenega ali potvorjenega ni bilo v njegovih besedah. Sultana je oblival mrzel pot. Dobro je poznal zgodovino. Toda to je bila najstrašnejša zgodba, ki jo je bil kdaj slišal.

"Uvidevaš zdaj, da si bil samo orodje v rokah podlega starca z gore?" ga je vprašal, ko je končal s pripovedjo.

"Gorim samo, da bi opral svoj zločin in rešil svet alamutske pošasti."

"Zaupam ti in te pošiljam na pot. Trideseterica mož te bo spremila do Alamuta. Stori vse, da se prehitro ne izdaš. Brzdaj svojo jezo, dokler te ne spuste pred poglavarja. Odločen in bister mladenič si. Naklep ti mora uspeti."

Ko je tako vse uredil, je sultan spet nadaljeval svoje potovanje v Bagdad.

* * *

Trideseterica mož, ki je spremljala Ibn Tahirja na Alamut, je potovala z izredno naglico. Kljub temu jih je bila vest o smrti vezirja prehitela za cel dan. Med Raijem in Kazvinom so naleteli na cele trume vojakov, ki so se vračali izpred Alamuta. Od njih so izvedeli, kako je učinkovala novica na emirja in na njegovo vojsko. Bila je torej nevarnost, da padejo v roke kakšnemu oddelku izmailcev.

Ibn Tahir je dejal:

"Poznam skrivno pot onstran Šah ruda. Tam bi utegnili potovati še najbolj varno."

Peljal jih je do neke plitvine, po kateri so lahko prebredli hudournik. Prišli so do steze tik pod gorami, ki se je vila med gruščem in grmovjem ob strugi reke. Jezdili so dalje proti Alamutu, dokler ni javil prvi, da prihaja z nasprotne strani tuj konjenik. Poskrili so se na obeh straneh v grmovje in pripravili zasedo.

Zdaj je tudi Ibn Tahir zagledal jezdeca, ki se jim je bližal. Spoznal je v njem Ibn Vakasa. Čudna tesnoba ga je obšla. "Gotovo ga je Seiduna poslal v Rudbar," je pomislil. Kakor si je tudi očital, je v njem vendarle nekaj na tihem želelo, da bi se fedai rešil iz nastavljene pasti. "Navsezadnje, on vendar ni kriv," se je tolažil. "Prav tako je žrtev sleparskega starca, kot sem bil jaz." Poleg tega pa je le še čutil neko čudno pripadnost k alamutskemu svetu.

Ibn Vakas je prijezdil zdaj mednje. Bliskovito je bil od vseh strani obkoljen. Bil je preblizu, da bi mogel uporabiti sulico. Spustil jo je na tla in izdrl sabljo.

"Pridi, Al Mahdi!"

S tem krikom se je zaprašil med napadalce. Najbližji so se prestrašeno umaknili pred tolikšno silovitostjo. Ibn Tahir je prebledel. Vse se je krčilo v njem. Spomnil se je prve bitke pred trdnjavo. Takrat, ko je bil Turkom iztrgal zastavo. V duhu je videl Sulejmana, kako se je vrgel na tla in zatulil od besa, ker mu Abu Soraka ni dovolil boja. Gledal je vstajajočo veličino in moč izmailstva. Zdaj se je tisočglava sultanova vojska razpršila izpred Alamuta. Nov prerok je spregovoril Iranu. Velik in strašen prerok… Sklonil je glavo na vrat konja in tiho zajokal…

Medtem si je bil Ibn Vakas s svojo drzovitostjo skoraj izsilil prehod. Udarci njegove sablje so se kakor toča usipali po ščitih in šlemih napadalcev. Tedaj je eden od njih skočil s konja, pobral fedaijevo sulico in jo zarinil njegovi živali v trebuh. Konj se je vzpel na zadnjih nogah, se potem zrušil ter pokopal jezdeca pod seboj. Ibn Vakas se je hitro izkopal izpod njega. Toda že ga je pobil udarec s kijem po glavi na tla. Možje so ga nezavestnega zvezali. Potem so mu izprali rano ter ga z vodo spravili k sebi.

Ko je odprl oči, je zagledal pred seboj samo Ibn Tahirja. Spomnil se je, da so ga bili prejšnji dan proglasili za blaženega. Zgrozil se je.

"Torej sem umrl?" je plaho vprašal.

Zdaj je stopil k njemu poveljnik sovražnega oddelka. Ibn Vakas je razširil oči. Potem ga je spet popadla trudnost, da je omahnil nazaj.

Ibn Tahir ga je potresel za ramo.

"Zdrami se, Ibn Vakas. Kaj me res več ne poznaš?"

Prinesli so ranjencu vode. Hlastno jo je izpil.

"Ti si Ibn Tahir? In nisi mrtev? Kaj delaš med temi?"

Pokazal je na tujega častnika.

"Vračam se na Alamut, da zakoljem največjega lažnivca in sleparja vseh časov. Hasan Ibn Saba ni prerok, marveč podel goljuf. Raj, v katerega nas je peljal, so vrtovi nekdanjih deilemskih kraljev za gradom."

Ibn Vakas je prisluhnil. Potem je skremžil obraz v zaničljiv posmeh.

"Izdajalec!"

Ibn Tahirja je zalila rdečica.

"Ti mi ne verjameš?"

"Verjamem samo v prisego, ki sem jo dal Seidunu."

"Toda on nas je vendar osleparil! Kako more biti taka prisega veljavna?!"

"Z njo smo premagali sultanovo vojsko. Vsi sovražniki izmailstva trepečejo zdaj pred nami."

"To se morate zahvaliti nam. Jaz sem umoril vélikega vezirja."

"Rekli so. Zato te je vrhovni poglavar proglasil za mučenca. In zdaj se vračaš, da umoriš še njega?"

"Če bi bil prej vedel, kar vem zdaj, bi bil samo njega umoril."

"Njega umoriti?! Na njegov ukaz se je pred očmi nas vseh Sulejman zabodel in se je Jusuf vrgel z vrha stolpa. In obraza obeh sta izražala še v smrti najvišjo blaženost."

"O ta brezsrčni morilec! Hitimo, hitimo! Čim prej mu bom zaril nož v drobovje, tem prej bo svet rešen njegovih strahot!" - -

Odpravili so se dalje. Kakšnega pol parasanga od Alamuta so obstali.

"Ti pojdi zdaj v trdnjavo," je dejal poveljnik oddelka. "Ujetnika vzamemo mi kot talca s seboj. Želim ti, da bi ti maščevanje uspelo. Alah naj ti dá lahko smrt."

Ibn Tahir je na konju prebrodil reko. Onstran je poiskal mesto, kjer je bil skril svojo obleko, ko je zapuščal grad. Zamenjal jo je s svojo sedanjo in potem pojezdil proti soteski. Oči njegovih spremljevalcev so mu sledile, dokler je bil še viden. Potem je poveljnik velel, da se vrnejo proti Raiju.

Straža na stolpu pred sotesko ga je spoznala in mu dovolila dalje. S trdnjave so spustili most. Ko so ga vojaki zagledali, so strmeli vanj kakor v nekoga, ki se je vrnil z onega sveta.

"Govoriti moram s Seidunom. In to takoj!"

Tako je dejal službujočemu častniku.

"Zelo važne vesti prinašam iz sultanovega taborišča."

Častnik je odhitel z novico k Abu Aliju, ta k Hasanu.

Ibn Tahir je čakal mrk in odločen. Želja, da bi obračunal s sleparjem, je bila močnejša od njegovega strahu. Nehoté je otipal kratki meč, ki ga je nosil pod haljo. Za pasom je skrival bodalo, v rokavu pa zastrupljeno pisalo, s katerim je bil zabodel vélikega vezirja.

* * *

Ob novici, da se je vrnil Ibn Tahir, je Hasan obstal brez besede. Strmel je v Abu Alija in pri tem pozabil, da ga ima pred seboj. Njegove misli so begale okrog vseh možnosti, da bi doumele nezaslišani dogodek, podobne miši, ki išče izhod iz pasti, v katero se je ujela. Končno je nagonsko zaslutil, kaj se je bilo zgodilo.

"Pojdi. Ibn Tahir naj pride k meni. Ukaži straži, naj ga nemoteno pusti."

Peterico svojih skopljencev je skril za zaveso v svoji predsobi. Velel jim je zgrabiti moža, ki bo prišel, razorožiti ga in ga zvezati.

Potem je čakal.

Ko je Ibn Tahir slišal, da ga vrhovni poglavar poziva k sebi in da mu je pot do njega odprta, se je bliskoma zbral v duhu. "Moram doseči svoj cilj," je rekel pri sebi, "in Alah mi pomagaj!" Spomnil se je vaj pri Abdul Maliku. Računal je z možnostjo, da mu je Hasan nastavil past. Samo da bi prišel do njegove sobe!

Bled in trden v volji je stopil v poglavarjev stolp. Z eno roko se je dotikal ročaja meča pod haljo, drugo je imel pripravljeno, da naglo seže po bodalu. Komaj da mu je rahlo okleval korak, ko je šel mimo črnih stražarjev. Stali so nepremično ob vseh vhodih in začetkih hodnikov. Premagal se je, da se ni ozrl. Zato je stopal vedno hitreje.

Po stopnišču se je vzpel do vrha. Tudi strašni kijonosec ob njegovem koncu se ni zmenil zanj. Zdaj je moral ravnati z vso odločnostjo, naj pride, kar hoče. Naglo je premeril hodnik. Pred poglavarjevo predsobo je stal stražar. Prijel je za zaveso in mu s kretnjo pokazal, naj vstopi.

Po hrbtu ga je spreletel leden mraz. "Naglo, naglo!" si je prigovarjal, "da bo čimprej končano." Previdno, odločno in s stisnjenimi ustnicami je vstopil.

Trde pesti so padle po njem. Skušali so ga zgrabiti za zapestje. S silovitim zamahom se je osvobodil in izdrl meč. Udarec v zatilnik ga je podrl na tla. Nekaj velikanov se je vrglo nanj in mu zvezalo roke in noge.

"O jaz bedak!" je zatulil. Od strahu, od brezmočne jeze je škrtal z zobmi.

Hasan je prišel iz svoje sobe.

"Ukaz je izvršen, Seiduna."

"Dobro. Pojdite na hodnik in tam počakajte."

Pogledal je Ibn Tahirja, ki je ležal zvezan pred njim na tleh, in se mu nekam svojevrstno nasmehnil.

"Zločinec! Rabelj nedolžnih! Ali ti še ni dovolj krvi?!"

Hasan ga je vprašal, kot da je preslišal zmerjanje:

"Ali si izvršil ukaz?"

"Čemú sprašuješ, slepar? Sam dobro veš, kako si me premamil."

"Prav. Kako ti je uspelo, da si se vrnil?"

Ibn Tahir se je bolestno zarežal.

"Te to skrbi? Vrnil sem se pač. Zato sem prišel, da bi ti zaril bodalo v drobovje."

"To pojde bolj težko, junak moj."

"Vidim. Tudi drugič sem bil bedak."

"Čemú? Kot fedai si bil posvečen smrti. Oklicali smo te za mučenika. Ti pa nas prihajaš begat. Čimprej te bomo morali zdaj poslati v obljubljeni raj."

"To vem. Lažnivec! V vrtove deilemskih kraljev si nas vodil in nas pri tem kot kakšen sejemski glumač navlekel, da si nam odprl vrata v raj. In jaz sem zaradi tega šel zaklat plemenitega človeka, ki je še v svoji smrtni uri storil dobroto, da mi je odprl oči. Kakšna strahota!"

"Pomiri se, Ibn Tahir. V tvoji podobni zaslepljenosti živi skoraj vse človeštvo."

"Kako tudi ne bi živelo?! Če ga zlorabljajo tisti, katerim najbolj zaupa?! O, kako sem ti jaz verjel! Vse bi si bil lahko mislil prej, kot da si ti, o katerem je polovica islamskega sveta govorila, da si prerok - slepar in goljuf. Da namenoma zavajaš svoje vdane pristaše v zmoto! Da izrabljaš njihovo vernost v svoje zločinske namene!"

"Ali imaš še kakšno željo?"

"Bodi preklet!"

Hasan se je nasmehnil.

"Takih besed se najmanj bojim."

Ibn Tahir je omagal. Pomiril se je nekako.

"Po nečem bi te še rad povprašal, preden me umoriš."

"Kar vprašaj."

"Kako si si mogel izmisliti tako podel načrt prav za nas, ki smo se ti zapisali s krvjo in z dušo?"

"Ali hočeš slišati resno pojasnilo?"

"Da. Hočem."

"Torej čuj… To naj ti bo poslednja milost… Svojim pripadnikom sem govoril, da sem arabskega pokolenja. Moji nasprotniki so dokazovali, da nisem. In to je resnica. Ravnati sem moral tako, ker se vi, Iranci, sramujete svojega pokolenja. Ker se vam zdi veliko imenitnejši tisti, ki prihaja, čeprav poslednji berač, iz krajev, kjer je prebival Prerok. Ker ste pozabili, da ste potomci Rustama in Suhraba, Minučeherja in Feriduna; da ste nasledniki slave iranskih kraljev, Kosrovov, Ferhadov in pehlevanov. Pozabili ste, da je vaš jezik, krasni jezik pehlevi, jezik Firduzija, Ansarija in neštetih drugih pesnikov. Od Arabcev ste najprej sprejeli vero in duhovno oblast. A zdaj ste se pokorili Turkom, tem konjskim tatovom iz Turkestana! Že pol stoletja dopuščate, da vladajo vam, ponosnim sinovom Zaratustra, seldžuški psi! V svoji mladosti sem se zaklel z vezirjem, ki si ga ti umoril, in z Omarjem Hajamom, da bomo storili vse, kar bo v naši moči, da zrušimo seldžuške samozvance. Sklenili smo, da se bomo skušali dvigniti čim više, da bi bil naš vpliv tem večji; da bomo na tej poti drug drugemu pomagali. Jaz sem iskal orodje v alijevcih, ki so bili nasprotni Bagdadu in s tem tudi Seldžukom. Vezir pa je stopil v službo teh. Najprej sem mislil, da je to sredstvo, ki si ga je izbral, da zadosti naši zaobljubi. A glej! Ko sem ga poklical na odgovor, se mi je smejal in se čudil, da še vedno visim na 'onih otročarijah'. Ugodil mi je le toliko, da me je spravil na dvor. Toda kmalu je moral uvideti, da sem ostal zvest našim nekdanjim sklepom. Izigral me je in prepodil z dvora. Ko pa je videl, da je začel rasti moj vpliv, me je hotel ugonobiti. Deset tisoč zlatnikov je razpisal na mojo glavo! Tako se je torej končal naš mladostni sen. Vezir je sedel pri koritu in hlapčeval tujcem; Omar Hajam je pil vino, ljubil ženske, jokal za izgubljeno svobodo in se norčeval iz vsega sveta. Jaz sem vztrajal. Toda ta in še druge izkušnje so mi dokončno odprle oči. Spoznal sem, da je ljudstvo zanikrno in leno ter da se ne izplača, da se žrtvuješ zanj. Zaman sem bil klical in vabil. Misliš, da je ogromni večini ljudi kaj do resnice? Kje neki! Svoj mir zahtevajo ter bajke za svojo lačno domišljijo. Ali pa kaj do pravičnosti? Na to se požvižgajo, da le ugodiš njihovim osebnim koristim. Nisem se hotel varati več. Če je človeštvo tâko, tedaj izrabi njegove slabosti, da dosežeš svoj visoki cilj, ki bi bil tudi njemu v korist, ki ga pa ne razume. Potrkal sem na neumnost in na lahkovernost ljudi. Na njihovo slo po užitkih, na njihove sebične želje. Vrata so se mi na stežaj odprla. Postal sem ljudski prerok, tisti, ki si ga tudi ti spoznal. Množice drvijo zdaj za mano. Vsi mostovi za menoj so podrti. Naprej moram. Naprej, dokler ne bo zrušeno cesarstvo Seldžukov… Kajne? Težko me razumeš?… Ali pa?"

Ibn Tahir ga je poslušal s strmečimi očmi. Vse bi bil prej pričakoval, kot da se bo Hasan zagovarjal, in tako zagovarjal!

"Rekel si, da je bila vera vas fedaijev trdna. Nikar! Jaz sem svojih šestdeset let preživel v večni smrtni nevarnosti. In če bi bil vedel, da s svojo smrtjo osvobodim slavni iranski prestol tujih trinogov, bi se vrgel vanjo, ne da bi bil pričakoval plačila v kakšnem raju! Da, takrat. No, spregledal sem in uvidel, da bi prišel, če bi vrgel enega s prestola, drugi na njegovo mesto. Kajti nikogar ne bi bilo, ki bi bil umel izkoristiti mojo smrt. Tako sem moral poiskati druge, ki bi bili pripravljeni namesto mene streljati na visoke glave. Prostovoljno ne bi hotel iti nihče. Zakaj v nikomer ni bilo tako visoke zavesti o njegovi nalogi niti tako velikega ponosa, da bi se bil žrtvoval za smoter. Moral sem najti drugo sredstvo. To sredstvo…, to sredstvo je umetni raj za gradom, so vrtovi deilemskih kraljev, kot si bil prej čisto pravilno povedal. Kje se začenja v življenju prevara in kje se končuje resnica? To je težko reči. Premlad si še, da bi to razumel. Toda ko bi imel moja leta! Takrat bi videl, da je raj, ki ga ima nekdo za raj, zanj zares raj. In njegovi užitki v njem resnični užitki. Če ne bi bil spregledal, bi bil umrl blažen v tej zavesti, kot sta umrla Sulejman in Jusuf… Ali si me kaj razumel?"

Ibn Tahir je, čudeč se, zmajal z glavo.

"Zdi se mi, da te začenjam razumevati. Strašno je spoznanje."

"Ali veš, kaj je Al Araf?"

"Vem, Seiduna. To je zid, ki loči raj od pekla."

"Prav. Rečeno je bilo, da pridejo na ta zid oni, ki so se borili za visoki smoter proti volji svojih roditeljev ter padli z mečem v roki. V raj ne smejo, pekla si niso zaslužili. Njihov delež je, da gledajo i k enim i k drugim. Da spoznavajo! Da, Al Araf je prispodoba za stališče vseh onih, ki so se jim odprle oči in ki imajo pogum, da po svojem spoznanju tudi ravnajo. Poglej! Ko si veroval, si bil v nebesih. Zdaj, ko gledaš in zanikuješ, si stopil v pekel. Na Arafu pa ni mesta niti za radost niti za razočaranje. Al Araf je tehtnica dobrega in zlega. Dolga in strma je pot, ki vodi nanj. Redki so, ki jim je dano, da opazijo. Še redkejši, da si upajo iti po njej. Zakaj na Arafu se boš znašel sam. Ločnica je med teboj in tvojimi soljudmi. Da se tu gori vzdržiš, ti mora ojekleniti srce… Ali zdaj razumeš?"

Ibn Tahir je zastokal:

"Grozno je to."

"Kaj se ti zdi tako grozno?"

"Da je prišlo spoznanje tako pozno. Zdaj bi šele moral začeti živeti."

Hasan ga je objel z bliskovitim pogledom. Obraz se mu je zjasnil. Vendar je v njegovem glasu trepetalo še vedno rahlo nezaupanje, ko ga je vprašal:

"Denimo, kaj bi storil, da bi šele zdaj začel živeti?"

"Najprej bi hotel spoznati vse, kar so doslej spoznali največji duhovi. Preučiti bi hotel vse vede, prodreti v vse skrivnosti vesoljstva in prirode. Obiskal bi najznamenitejše šole sveta, prebrskal vse knjižnice…"

Hasan se je nasmehnil.

"Kaj pa ljubezen? Ali si na to pozabil?"

Ibn Tahirju se je stemnil obraz.

"Temu zlu bi se izogibal. Ženska je brez sramu."

"Glej, glej, od kod ti to globoko spoznanje?"

"Ti veš bolje…"

"Ali meriš na Mirjam? Potem vedi, da je dolgo prosila zate. Za vas vse! Zdaj je ni več. Odprla si je žile in izkrvavela."

Ibn Tahir je omahnil nazaj. Srce se mu je stiskalo od bridkosti. Da, še zmerom jo je ljubil.

"Kdor hoče na Al Araf, mora biti gospodar tudi nad ljubeznijo."

"To razumem."

"Kaj sodiš zdaj o meni?"

Ibn Tahir se je nasmehnil.

"Veliko bližji si mi postal."

"Zdaj morda tudi razumeš, kaj pomeni, motriti svet štirideset let z veliko zamislijo v svojem srcu? In dvajset let iskati možnost, da bi utelesil velik sen? Tak sen, taka zamisel sta kakor ukaz, ki si ga prejel od neznanega poveljnika. Svet okrog tebe pa je podoben sovražni vojski, ki oblega trdnjavo. Ti moraš živ iz trdnjave, če hočeš prenesti skozi sovražnikove čete ukaz. Moraš biti hraber, in vendar moraš čuvati svojo glavo. Predrzen in previden obenem… Ali ti je jasno?"

"Da, zdaj se mi odpira, Seiduna."

"Ali misliš še vedno, da sem podel zločinec?"

"Ne. Z zrelišča, s katerega si se mi zdaj pokazal, nisi zločinec."

"Ali bi imel pogum, da bi šel na Al Araf?"

"Od zdaj naprej bi ne poznal nobene druge strasti."

Hasan je stopil k njemu in mu porezal vezi.

"Vstani. Prost si."

Ibn Tahir je debelo pogledal.

"Kaj hočeš? Ne razum…" je jecljal.

"Prost si!"

"Kako? Jaz? Prost? Ki sem prišel, da bi te umoril?"

"Ibn Tahirja ni več. Zdaj si samo še Avani. Vzpenjati si se začel na Al Araf. Vrana vrani ne izkljuje oči."

Ibn Tahir je zajokal. Vrgel se je k njegovim nogam.

"Oprosti! Oprosti!"

"Pojdi daleč od tod, sin moj. Uči se in spoznavaj. Ne straši se pred ničimer. Vse predsodke zavrzi. Nič naj ti ne bo dovolj visoko, nič prenizko. V vse se podaj. Bodi hraber. Ko ne bo ničesar več, kar bi ti mogel dati svet, takrat se vrni. Morda ne bo več mene.   Toda moji bodo ostali. Dobrodošel boš, za to bom poskrbel. Takrat boš že na Arafu."

Ibn Tahir mu je hlastno poljubil roko. Hasan ga je dvignil in mu dolgo in globoko zrl v oči. Potem ga je objel in poljubil.

"Sin moj…" je zajecljal in oči so mu bile vlažne. "Moje staro srce te je veselo. Dal ti bom denarja. Ukazal bom, da ti dajo s seboj vse, kar boš zahteval…"

Ibn Tahir je bil presunjen.

"Ali bi smel še enkrat pogledati v vrtove?"

"Pojdi z mano na vrh stolpa."

Šla sta na ploščad in pogledala v vrtove. Ibn Tahir je zavzdihnil. Potem ga je premagalo. Položil je glavo na nadzidek in se sproščeno razjokal.

Vrnila sta se in Hasan je dal vse potrebne ukaze. Ibn Tahir je vzel svoje stvari s seboj. Tudi pesmi. Bile so mu drag spomin. Še isti dan je odjezdil z gradu, dobro oborožen, založen z denarjem in s tovornim osličem ob strani. S polno močjo je sijalo sonce nanj. S strmečimi očmi je gledal okrog sebe. Ves svet se mu je zdel prerojen in nov. Kot da bi bil šele zdaj spregledal, mu je bilo. Tisoč vprašanj je čakalo na rešitev. Fedai Ibn Tahir je zares umrl. Rodil se je filozof Avani…

Hasan se je s še neznano, prekrasno zavestjo v srcu vrnil v svoje prostore. Čez nekaj časa sta prihitela vélika daija vsa zasopla k njemu.

"Kaj to pomeni? Ali veš, da je Ibn Tahir odjezdil z gradu? Vsi so ga videli."

Hasan se je vzveseljen nasmehnil.

"Zmotili ste se. Vaše oči so vas prevarale. Ibn Tahir je umrl kot mučenec za izmailstvo. Bržkone je nekdo drug odjezdil. Jaz ničesar ne vem… Da, nekaj prijetnega se mi je namerilo, moram vama povedati: dobil sem sina…"

Vélika daija sta se spogledala in zmajala z glavo…

* * *

Oddelek, ki je bil spremil Ibn Tahirja na Alamut, se je vračal z ujetim Ibn Vakasom proti Nehavendu. Vso pot so prisluškovali vestem. Čakali so, da se bo raznesla novica, da je bil izmailski poglavar umorjen. Toda te vesti ni bilo.

V Nehavendu je velel potem Fahr al Mulk, sin umorjenega vélikega vezirja, da bi maščeval umor svojega očeta ter obenem prikril beg pravega ubijalca, svečano obglaviti Ibn Vakasa kot vezirjevega morilca…

Takrat je bil Ibn Tahir že prekoračil mejo iranskega cesarstva ter prispel v Indijo.

DEVETNAJSTO POGLAVJE

Vest o umoru vélikega vezirja je letela po brzih slih iz dežele v deželo in zbujala strah po vsej velikanski državi Seldžukov. Izzvala je nešteto nepredvidenih posledic ter povzročila splošno negotovost in zmedo.

Trdnjava Zur Gumbadan pri mestu Kird Kuhju, središče izmailcev v Kuzistanu, ki je bila, vsa izžejana in izstradana, že na tem, da se preda, je bila prav kakor Alamut čez noč osvobojena oblegovalcev. Véliki vezir, smrtni sovražnik izmailstva, je bil mrtev. Njegov naslednik, Tadž al Mulk, je veljal za Hasanovega prijatelja. Zatorej so Kizil Sarikove čete pustile obleganje in se na svojo pest razšle, še preden je prejel poveljnik kakšno navodilo od sultana ali od novega vezirja. Hasanov sel, ki je nosil Husein Alkeinijevemu nasledniku, šejku Ben Atašu, ukaz o izročitvi morilca vélikega daija, je imel že prosto pot do trdnjave. Že naslednji dan se je odpravila številna in dobro oborožena karavana z vklenjenim Hoseinom proti Alamutu.

Vest o umoru vélikega vezirja je končno dosegla tudi najstarejšega sultanovega sina Barkiaroka na njegovem bojnem pohodu proti upornikom ob mejah Indije. Prepustil je poveljstvo nad delom vojske svojemu bratu Sandžarju, z ostalimi četami pa je na vrat na nos odhitel proti Isfahanu, da zaščiti svoje nasledstvene pravice ter prepreči morebitne nakane svoje mačehe Turkan Hatune in njenega vezirja Tadž al Mulka.

Medtem je bil Tadž al Mulk v Isfahanu vse pripravil, da okliče štiriletnega Mohameda za prestolonaslednika. Glavnega nasprotnika te namere ni bilo več in kolebljivi sultan ni imel več nikogar, ki bi podpiral njegovo voljo zoper zahteve njegove najmlajše in tako odločne žene. Prav takrat so mu minevali dnevi v Bagdadu sredi največjih slavnosti in svečanosti. Poleg kalifa se mu je poklonilo še več kot tisoč podložnih kraljev, knezov in velikašev iz vseh pokrajin njegovega cesarstva. Bil je na višku slave in moči. Niti smrt njegovega dolgoletnega zvestega svetovalca mu ni mogla greniti občutja lastnega veličanstva. Ničesar več si ni želel. Bil je vsestransko srečen. - -

Vest o razidu sultanovih vojská pred Alamutom in Zur Gumbadanom je opozorila opreznega Tadž al Mulka na nevarnost, ki je pretila državi od njegovega dovčerajšnjega zaveznika Hasana. Zdaj, ko je stopil na mesto Nizama al Mulka kot upravljalec vélikega iranskega cesarstva, je začutil polno odgovornost za red in mir v državi. Strogi sultanov ukaz, da mora nastopiti proti izmailcem z vso brezobzirnostjo, mu je prišel kakor nalašč. Takoj je odstavil emirja Arslana Taša in Kizil Sarika ter imenoval na njuni mesti dva mlada in odločna turška častnika, ki naj bi zbrala in uredila razkropljene čete ter z njimi ponovno udarila proti Alamutu in Zur Gumbadanu.

* * *

"Dovolj je bilo razburjanja ta zadnji čas," je dejal Hasan vélikima daijema. "Potrebni smo oddiha, da se pripravimo za nadaljnjo borbo. Prav tako moramo zabrisati nastale vrzeli v naši zgradbi. Poskušajmo torej doseči s sultanom časten mir."

Fedai Halfa je bil določen, da pojezdi s pismenimi pogoji k sultanu v Bagdad. Hasan mu je bil postavil naslednje predloge: Da vrne izmailcem gradove in utrdbe, ki so jih imeli, preden je proti njim nastopil véliki vezir. Za porušene mora plačati sultan odškodnino. Za protiuslugo se Hasan obvezuje, da bo ustavil sleherno osvajanje novih postojank. Obenem je pripravljen ščititi vso severno mejo države pred vpadi barbarov. Sultan pa mora plačevati za vzdrževalnino te vojske letno petdeset tisoč zlatnikov.

Ko je Hasan stavljal na pismo svoj pečat, se je moral smejati. Dobro je čutil, da pomenijo njegovi predlogi nemajhno izzivanje. Radoveden je bil, kako ga bo sultan sprejel. Saj ni zahteval od vsemogočnega iranskega cesarja nič manj, kot da mu plačuje letni davek!

Halfa so, čeprav je bil pooblaščeni sel, že v Hamadanu zagrabili sultanovi biriči ter ga vklenjenega odgnali v Bagdad. Poveljnik telesne straže je prinesel sultanu Hasanovo pismo sredi največjih svečanosti. Vladar je strgal z njega pečat in ga hlastno prečital. Prebledel je. Ustnice so se mu začele tresti od jeze.

"Sredi take slovesnosti se mi upaš prikazati s takšnim prostaštvom?!" je zarjul na poveljnika.

Poveljnik straže se je vrgel na obraz. Prosil je za milost.

"Tu, čitaj!" je vpil sultan.

Razpustil je ves dvor. Zdaj šele se je prepustil vsej svoji jezi. Potrgal je zavese in preproge z oken in sten, razbil vse, kar se je dalo razbiti, in se potem onemogel in hropeč zavalil na blazine.

"Privedite mi zločinca!" je ukazal s hripavim glasom.

Pripeljali so Halfa, zvezanega in vsega prestrašenega.

"Kdo si?!"

Halfa je jecljaje povedal.

"Fedai?! Torej poklicni morilec!" je zatulil sultan.

Planil je na noge, podrl Halfa na tla, skakal po njem in se razburjal od besnila. Končno je izdrl sabljo in razsekal z njo nesrečnega sla do smrti.

Kakor je nanagloma prišel njegov izbruh, tako je nanagloma tudi ponehal. Videč mrtveca pred seboj, se je hitro iztreznil. Povprašal je svojega osebnega pisarja in še poveljnika svoje telesne straže za svet, kako mu je odgovoriti na Hasanovo nesramno izzivanje.

"Tvoje Veličanstvo naj pospeši vse vojne pohode proti izmailcem," je svetoval poveljnik telesne straže.

"Toda tudi nesramnost sámo je treba zavrniti," je dejal tajnik. "Dovoli, da v imenu tvojega Veličanstva sestavim odgovor."

Sklenili so, da odpošljejo sla na Alamut. V pismu je tajnik nazval Hasana morilca, izdajalca domovine in plačanca kairskega kalifa. Ukazal mu je, naj takoj izprazni vse svoje utrdbe, ki si jih je bil nezakonito prilastil. Sicer da ne bo ostal kamen na kamnu in da bodo izmailci z ženami in otroki vred iztrebljeni. Njega samega da bo doletela najstrožja kazen. To da mu ima njegovo Veličanstvo sporočiti v odgovor.

Za sla je bil izbran mlad častnik, neki Halef iz Gazne. Zajahal je konja, izmenjaval ga na vseh postajah ob poti in dosegel tako Alamut že po šestih dneh.

Minučeher ga je pridržal v svojem stolpu, nesel pismo Abu Aliju in ta ga je izročil Hasanu.

Hasan ga je prečital ter ga potem hladnokrvno pokazal Abu Aliju. Poklicati je velel tudi Buzruk Umida. Dejal je:

"Sultan si, zaslepljen od lastne veličine, zatiska oči pred nevarnostjo, ki mu preti. Noče nas spoznati. Tem slabše zanj."

Velel je vkleniti sla ter ga pripeljati predse.

Halef se je upiral, da bi ga zvezali.

"To je zločin!" je zakričal. "Sel sem njegovega Veličanstva, sultana in šaha Irana. Če me vklenete, sramotite njega."

Nič mu ni pomagalo. Moral je zvezan pred vrhovnega poglavarja.

"Odločno ugovarjam proti takemu ravnanju," je dejal ves ogorčen, ko je prišel v predsobo, kjer so čakali nanj poglavarji.

"Kje je moj sel?" je hladno vprašal Hasan.

"Najprej…" je skušal nadaljevati Halef s prejšnjim ogorčenjem.

"Kje je moj sel?!"

Hasanove oči so se zavrtale v častnika. Njegov glas je bil trd in ukazujoč.

Halef je uporno povesil pogled. Molčal je.

"Ali si onemel? Čakaj! Takoj ti pokažem sredstvo, da se ti bo razvezal jezik."

Ukazal je skopljencu, naj privede rablja s pomočniki in z mučilnim orodjem. Potem se je obrnil k vélikima daijema in začel z njima brezbrižen pogovor.

Halef se je nenadoma oglasil.

"Prihajam v imenu njegovega Veličanstva. Samo njegov ukaz izpolnjujem."

Hasan se ni menil za njegove besede. Še pogledal ga ni.

Prišel je rabelj z dvema pomočnikoma. Vsi trije so bili pravi velikani. Takoj so začeli pripravljati natezalnico. Na tla so postavili kamnito žaro in razpihali v njej žerjavico. V posebnem zaboju so bila razna mučilna orodja; neprijetno so zarožljala, ko so jih postavili v kot.

Halefu je stopil pot na čelo. Začel je požirati slino, da so mu bila usta kmalu vsa izsušena.

"Kako naj vem, kaj je s tvojim slom?" je dejal z drgetajočim glasom. "Prejel sem samo ukaz in tega sem izpolnil."

Hasan kot da je gluh.

Ko so bile priprave za mučenje končane, je dejal rabelj:

"Vse je nared, Seiduna."

"Začni najprej z žganjem!"

Rabelj je vzel iz zaboja priostreno železno palico in jo začel razgrevati na ognju.

Halef je zakričal:

"Povedal bom vse, kar vem."

Hasan se tudi to pot ni zganil.

Palica je bila zdaj razbeljena. Rabelj jo je potegnil iz ognja in se približal z njo jetniku. Ko jo je ta zagledal, je zatulil:

"Gospod! Prizanesi! Sultan je s sabljo posekal tvojega sla."

Zdaj šele se je Hasan obrnil k Halefu. Dal je rablju znak, naj se umakne.

"Torej se ti je vendarle vrnil dar govora? Sultan da je lastnoročno zaklal mojega odposlanca? Slabo, slabo."

Ves čas je bil razmišljal, kako bi mogel ugnati sultana. Zdaj, ko je gledal njegovega sla, se mu je nenadoma v glavi porodil načrt.

"Pokliči zdravnika!" je velel skopljencu.

Halef se je stresel. Slutil je, da ne more pomeniti novo povelje nič dobrega zanj.

Hasan je pomignil vélikima daijema, naj mu sledita v njegovo sobo.

"Ne smemo ostati na pol pota," jima je dejal. "Sovražnika moramo pogoditi v živo, če hočemo, da nas on ne prehiti. Ne smemo se varati. Sultan bo odslej zastavil vse sile, da nas ugonobi."

Toda kaj pravzaprav namerava, jima ni povedal.

Skopljenec je javil Hakimov prihod.

"Naj vstopi," je dejal Hasan.

Grk je stopil, globoko se klanjajoč, v sobo.

"Ali si si ogledal jetnika?" ga je vprašal Hasan.

"Da. Tu zunaj čaka."

"Pojdi in si ga vnovič natančno oglej."

Grk ga je ubogal. Prav hitro se je spet vrnil.

"Ali poznaš koga od fedaijev, ki bi mu bil podoben?"

Zdravnik ga je debelo pogledal.

"Ne vem, kako to misliš, Seiduna," je dejal. "Po obrazu malce spominja na izginulega Obeida."

Hasan je nestrpno trenil z očmi.

"Ali pa…, drži se morda kakor oni Halfa, ki si ga pred kakima dvema tednoma ne vem kam poslal… Tudi ne? Ali je podoben Afanu? Potem zares ne vem… Noge ima krive kakor Džafar… Ali si tega mislil?"

Grk je bil ves prepoten.

Hasan se je posmejal.

"Zdravnik si in spreten brivec. Ali bi si upal, denimo, izpremeniti Džafarja v tega moža?"

Hakimu se je razjasnil obraz.

"Na to umetnost se dobro razumem. Saj je pri nas doma."

"Vidiš, vidiš, da sva se sporazumela."

"O, blagovoliš se šaliti, Seiduna. Toda mož, ki čaka tu zunaj, ima kratko, nakodrano brado, malce polomljen nos in precejšnjo brazgotino čez lice. Vse to pa je kakor ustvarjeno, da se prenese na nekoga drugega. Samo dovoliti mi moraš, da bom imel vzorec neprestano pred seboj, ko se bom lotil posla."

"Dobro. Ali pa mi moreš tudi zagotoviti, da bo podobnost dovolj velika?"

"Jajce bi ne moglo biti bolj podobno jajcu… Samo dovoli, da si pripravim vse, kar bom pri delu potreboval."

"Prav. Kar poskrbi."

Zdravnik je odšel. Hasan je poslal po Džafarja.

Ko je prišel, mu je rekel:

"Znamenito nalogo sem ti namenil. Ko jo boš izvršil, bodo izmailci v zvezde kovali tvoje ime. Raj se ti bo na stežaj odprl."

Džafar se je spomnil na Ibn Tahirja. Še zmerom so ga slavili kot mučenca, čeprav ga je bil na lastne oči videl, kako se je vrnil na Alamut in kako je potem ves blažen in s sijočimi očmi spet odšel, ko je od njega sprejel omot, ki mu ga je bil pred svojim odhodom v Nehavend zaupal. Same čudovite in nerazumljive skrivnosti.

"Ukazuj, Seiduna!"

Obraz mu je žarel od ponosa.

Ves ta čas je Halef v predsobi preživljal peklenske muke strahu in negotovosti. Komaj nekaj korakov od njega je stal silni rabelj. Mišičaste roke je bil prekrižal na golih prsih. Od časa do časa je ošvrknil odposlanca s posmehljivim pogledom. Njegova pomočnika sta sem ter tja razpihala ogenj. Vmes sta se igračkala z natezalnico ter izzivalno pregledovala mučilna orodja.

Zdravnik se je vrnil s potrebnim orodjem.

Hasan je dejal Džafarju:

"Najprej si boš dobro ogledal jetnika v predsobi. Natančno si boš moral zapomniti sleherno njegovo kretnjo, njegov način govora in izražanja ter vse ono, kar bo o sebi med mojim izpraševanjem povedal. Glej, da ne boš ničesar preslišal! Zakaj posnemati ga boš moral tako, da bodo vsi, ki bodo prišli s teboj v dotik, mislili, da si on. Skratka, spremenil se boš v njega."

Stopili so za njim v predsobo. Namignil je rablju, naj bo pripravljen. Potem je vprašal jetnika:

"Kako ti je ime in od kod si?"

Halef se je skušal vnovič zbrati.

"Jaz sem sel njegovega Veličanstva…"

Hasan je vzrojil.

"Rabelj, pripravi orodje!… Tebe pa zadnjič opozarjam, da točno odgovarjaš na vsa vprašanja. Vnaprej ti povem, da te bom obdržal na Alamutu. Če bi se izkazala ena sama od tvojih navedb za netočno, te bom ukazal razčetveriti doli na dvorišču. Zdaj veš, pri čem si. Govori!"

"Jaz sem Halef, Omarjev sin. Moj rod izvira iz Gazne. Tam sem bil rojen in sem preživel tudi svojo mladost."

"Zapomni si, Džafar!… Koliko ti je let in od kdaj služiš v sultanovi vojski?"

"Star sem sedemindvajset let. V vojski služim od svojega šestnajstega leta."

"Kako si bil vanjo sprejet?"

"Moj stric Otman, Huseinov sin, ki je stotnik pri telesni straži, me je priporočil njegovemu Veličanstvu."

"Naštej postaje svoje službe!"

"Prišel sem neposredno na dvor v Isfahan. Spremljal sem potem njegovo Veličanstvo kot njegov sel po vsej državi."

Imenoval je mesta, skozi katera je potoval in v katerih se je bil dalj časa pomudil. Potem karavanske in vojaške poti, po katerih so se kretali. Pri nadaljnjem izpraševanju je povedal, da ima dve ženi, vsaka da mu je rodila po enega sina. Hasan je zahteval zmerom večje podrobnosti. Prišli so na vrsto njegovi predstojniki, njihove navade ter osebne zadeve; potem njegovi tovariši, njegova služba in njegova razdelitev časa. Popisal je, kako občuje s tem in onim, kolikokrat da je govoril s sultanom in kakšen da je njegov odnos do njega. Povedal je, kje prebiva v Isfahanu in kje v Bagdadu. Kaj mora ukreniti, če hoče, da ga puste k vladarju. Natančno je očrtal lego sultanove palače v Bagdadu in dostop k njej ter označil celoten dvorski ceremonial…

V tem kratkem času je Džafar spoznal neko povsem novo življenje ter se skušal vmisliti vanj.

Ob koncu je Hasan velel jetniku, da točno popiše svojo ježo na Alamut. Našteti je moral vse postaje, kjer je bil zamenjal konja in kjer je prenočeval. Potem je velel rablju, naj sname jetniku vezi, da bi se mogel sleči.

Halef se je zgrozil.

"Kaj to pomeni, gospod?"

"Hitro! Brez oklevanja! Da me ne prisiliš k drugačnim sredstvom. Snemi si tudi turban."

Halef je zastokal.

"Samo tega ne, gospod! Ne sramoti me tako!"

Na Hasanov migljaj ga je rabelj s trdo pestjo pograbil za vrat. Pomočnik je prinesel razbeljeno ost in mojster jo je počasi približal golim prsim jetnika. Še preden se jih je dotaknil, je zacvrčala koža in se osmodila.

Halef je divje zatulil.

"Storite z menoj, kar hočete. Samo ne žgati!"

Slekli so ga do kože ter mu spet zvezali roke na hrbtu.

Džafar je vse to gledal, ne da bi trenil z očmi. Dobro se je obvladal. To ga je na tihem navdajalo s ponosom.

"Zdaj je tvoja umetnost na vrsti, zdravnik," je dejal Hasan. "Jetnik! Od kod so ti rane na telesu?"

Halef je, še ves trepetajoč od prestanega strahu, pripovedoval o sporu, ki ga je imel z nekim sultanovim skopljencem. Grk je medtem pripravil tenko, ostro rezilce, dolgo iglo, različne tekočine in maže. Nato je rekel Džafarju, naj si razgali zgornji del telesa. Kakor pravi umetnik si je zavihal rokave. Enemu od rabljevih pomočnikov je velel držati zaboj, ki je bil poln najrazličnejših pripomočkov. Nakar se je lotil dela.

Najprej je Džafarju namazal določeno mesto z neko mažo, v katero je potem začrtal obliko brazgotine in znamenja. Potem je velel drugemu pomočniku, naj mu na ognju razbeli rezilce in iglo. S tema je začel risati in vbadati v kožo.

Džafar je stisnil ustnice. Malce je pobledel od bolečine, toda ko ga je Hasan pogledal, se mu je nasmehnil, češ saj ni nič hudega.

Zdaj je Halef začel polagoma razumevati Hasanovo namero. Groza ga je spreletela. Saj bi utegnil ta izmailski mladenič, če bi se sprememba posrečila, priti nemoteno do samega sultana! Kaj bi se tedaj zgodilo, o tem je zgovorno pričal umor vélikega vezirja. Name bo padlo prekletstvo, da sem pripomogel k takemu zločinu, je pomislil. "Premagaj strah!" je nekaj ukazalo v njem. "Zavedi se svoje dolžnosti do sultana!"

Noge je imel proste. Počakal je na trenutek, ko je zdravnik zasadil Džafarju bodalce v kožo na licu. Tedaj je skočil k njemu ter ga silovito sunil z nogo v trebuh.

Grk je pod pritiskom sunka potegnil z rezilom čez polovico Džafarjevega obraza, ki je bil v trenutku ves zalit s krvjo. Njega samega je zaneslo, da se je zvalil na tla. Halef je izgubil ravnotežje ter se prekopicnil nanj. Z usti je zadel ob zdravnikov laket. Nagonsko je z vso svojo močjo zagrizel vanj. Grk je zatulil od bolečine.

V trenutku so priskočili Abu Ali, Džafar in rabelj ter začeli neusmiljeno biti in suvati po Halefu, da bi ga odtrgali od njegove žrtve. Toda šele ko je pomočnik zasadil razbeljeno ost jetniku v hrbet, je slednji popustil. Zarjul je, se zavaljal po tleh ter se skušal prijeti za ranjeno mesto.

Zdaj je Hasan ukazal:

"Na natezalnico z njim!"

Zaman se je Halef z vsemi silami upiral. Železne pesti so ga hitro obvladale. V nekaj trenutkih je bil razpet na natezalnici.

Grk se je bil medtem stokajoč pobral. Dal si je izprati, namazati in obvezati ugriz na roki. Ta čas je Džafar, ves zalit s krvjo, mirno čakal na nadaljevanje svoje preobrazbe.

"Lopov mi je vse pokvaril," je zatarnal Grk, ko si ga je pobliže ogledal. "Kaj naj storim s to tvojo veliko rano na licu?"

"Rano mu najprej izperi," je rekel Hasan. "Videli bomo, kaj se bo dalo narediti."

Potem je velel rablju:

"Začni z mučenjem. Ko se bo onesvestil, bo spet uporaben."

Stroj je začel napenjati jetnikove ude. Sklepi so zapokali in zaškripale so kosti. Halef je divje zatulil.

Hakim je prebledel. Sam je bil ranocelnik. Toda tako živalskega vpitja še ni bil slišal.

Hitro je Džafarju izpral rano. Hasan jo je pogledal, potem je dejal:

"Džafar! Rekel boš, da ti je kot slu njegovega Veličanstva to rano prizadejal na Alamutu poglavar izmailcev. Tako zelo da ga je bilo razburilo sultanovo pismo. S sabljo da te je usekal. Ali si me razumel?"

"Razumel sem te, Seiduna."

"Zdravnik! Končaj svoj posel!"

Halef je ves ta čas tulil v presekanih sunkih. Potem so se ti združili v eno samo besno rjovenje.

Rabelj je nenadoma ustavil natezanje. Jetnik se je onesvestil.

"Dobro," je dejal Hasan. "Končajte delo brez nas."

Odšel je z vélikima daijema na vrh stolpa.

Zdravnik pa je z veščo roko spremenil Džafarja v Halefa, sla njegovega Veličanstva.

Čez nekaj ur je stopil Džafar tako spremenjen ter oblečen od glave do petá v obleko jetnika pred vrhovnega poglavarja. Hasan se je nehoté zdrznil. Tako velika je bila podobnost. Ista brada, isti brki, ista stara brazgotina čez lice, isti polomljeni nos in celo isto materino znamenje poleg ušesa. Nova je bila samo dolga, sveža rana na obrazu.

"Kdo si…?"

"Jaz sem Halef, Omarjev sin. Moj rod izvira iz Gazne…"

"Dobro. Ali si si tudi vse ostalo zapomnil?"

"Da, Seiduna."

"Zdaj dobro poslušaj. Osedlal boš konja in odjezdil še danes po isti poti, po kateri je prijezdil sultanov sel na Alamut, proti Bagdadu. Nesel boš njegovemu Veličanstvu ustni odgovor alamutskega poglavarja. Prenočišča in konjske postaje poznaš. Ne bodi slep in gluh. Poizveduj, če je sultan nemara že krenil na pot. Za vsako ceno zahtevaj, da boš pripuščen predenj. Ne odjenjaj! Vztrajaj pri trditvi, da poveš odgovor lahko samo sultanu. Pripoveduj, kako slabo si bil na Alamutu sprejet. Ali si me razumel…? Na, tu imaš nekaj kroglic! Ali jih poznaš? Vzemi jih s seboj na pot. Zauživaj jih po eno, ko boš prenočeval. Zadnjo si prihrani za trenutek, ko boš stopil pred sultana. Tu imaš še šilo. Skrbno ga čuvaj, zakaj že najmanjša praska pomeni smrt. Ko boš stal pred sultanom, veš, kaj ti je storiti, da si zaslužiš raj, na tem svetu pa nesmrtno ime med izmailci. Ali ti je vse jasno?"

"Da, Seiduna."

Džafarju so vročično gorela lica.

"Ali je tvoja vera trdna?"

"Trdna je, Seiduna."

"In tvoja odločnost?"

"Neomajna."

"Zaupam ti, da me ne boš razočaral. Vzemi ta mošnjiček. Svoj blagoslov ti dajem na pot. Proslavi sebe in izmailce."

Odpustil ga je. Novo živo bodalo se je odlepilo od Alamuta.

Hasan je šel v vrtove.

Odkar sta se bili Mirjam in Halima tako žalostno poslovili od življenja, se potrtost med prebivalci vrtov kar ni hotela poleči. Tega niso občutile samo deklice, marveč tudi skopljenci in celo Apama.

Mirjam so pokopali v majhni gredici sredi cipresovega gaja. Deklice so posadile grob s tulipani, narcisami, vijolicami in trobenticami. Fatima je izklesala iz kosa skale lep spomenik, podobo žalujoče žene. Toda napisati ni smela nanj ničesar. Poleg njenega groba so ogradile še drug kos zemlje. Vanj so postavile kamnito podobo gazele, tudi Fatimino delo. Okrog in okrog so zasadile rožne grmiče. To so storile v Halimin spomin. Vsako jutro so obiskovale ta kraj in jokale za izgubljenima prijateljicama.

Mirjamino mesto je zdaj pripadlo Fatimi. Toda ta je bila samo prek Apame v stiku s Hasanom. Sporov med njima ni bilo nobenih. Apama je postala povsem samotarska. Večkrat so jo opazovale, kako je hlastno hitela po stezah, živo mahala z rokami in se glasno pogovarjala z nekom nevidnim. Morda se je ob taki priložnosti katera nasmehnila. Toda ko so stale pred njo, so še zmerom občutile stari strah. Njena spretnost, da bi odstranila posledice nočnih obiskov, se je le malo obnesla. Sulejka, Lejla in Sara so čutile v sebi porajajoče se novo življenje. Bile so v nestrpnem, toda prijetnem pričakovanju. Najbolj pa sta bili navdušeni Džada in Safija. Nista mogli učakati novega prirastka v vrtovih.

Namesto izgubljenih jim je Hasan poslal dve novi tovarišici. Bili sta tihi in skromni, vendar sta le prinesli nekoliko spremembe v večno enoličnost.

"Jesen je že in kmalu bo pritisnila zima," je dejal Hasan Apami. Izprehajala sta se po enem izmed neobljudenih vrtov. "Izkoristiti moramo še zadnje tople večere. Nekaj novih mladeničev bo treba poslati v vrtove. Zakaj prišlo bo deževje in za njim sneg in mraz. Takrat ne bo več časa za rajska razkošja."

"Kaj naj počno tedaj dekleta?"

"Velblodje in ovčje volne imate dovolj. In tudi svile. Predejo naj, vezejo in šivajo. Urijo naj se v vseh umetnostih. Zakaj Alamut potrebuje vsega."

"Kaj bo s šolo?"

"Ali jih moreš še česa naučiti?"

"Ničesar, če odvzameš umetnost ljubezni, ki se je pa naučiti ne morejo."

Hasan se je po dolgem času spet posmejal.

"No, dovolj bo za naše razmere. Vidiš, z mano je prav ista kot s tabo. Nikogar nimam, ki bi mu zapustil svojo veščino."

"Sina imaš."

"Da. Vsak dan pričakujem, da ga privedejo na grad. Prikrajšati ga mislim za glavo."

Apama ga je pozorno pogledala.

"Ali se šališ?"

"Kaj bi se šalil? Ali zasluži kaj boljšega lopov, ki je umoril mojega najsijajnejšega pomočnika?"

"Pa je tvoj sin!"

"Moj sin?! Kaj se to pravi? Morda - morda, pravim, saj poznaš mojo previdnost? - je plod mojega telesa. Nikoli pa ni bil sad mojega duha! - Prej pa sem le nekoliko pretiraval. Nemara imam vendarle nekoga, ki bi utegnil nekoč prevzeti mojo zapuščino. Samo da blodi zdaj daleč nekje po svetu. Njegovo ime ti ne bo neznano. Ibn Tahir je."

"Kako si rekel? Ibn Tahir? Ali ni mrtev? Kaj ni on umoril vezirja?"

"Da, on ga je umoril. Toda vrnil se je živ in zdrav."

Pripovedoval ji je svoje poslednje srečanje z njim. Na vso moč se je čudila.

"In ti, Hasan, da si ga izpustil?"

"Da. Prav jaz."

"Kako je vendar to mogoče?"

"Če bi zares poznala moje srce, potem bi me razumela. Eden izmed nas je postal. Moj sin, moj mlajši brat. Sleherni večer spremljam v mislih njegovo pot. In v tem vdrugič doživljam svojo mladost. Trepečem zanj. V duhu zasledujem, kako se mu odpirajo oči, kako začenja spoznavati, kako se oblikuje njegov pogled na svet in njegov značaj. O, kako silno čustvujem z njim!"

Apama je zmajala z glavo. To je bil zanjo povsem nov Hasan. Ko je odšel, je govorila sama s seboj:

"Gotovo mora biti zelo osamljen, da se je nekoga tako trdo oklenil. Da, strašen in dober oče je to."

* * *

Prihodnji dan je pripeljala zurgumbadanska karavana Hasanovega sina Hoseina vklenjenega na Alamut. Vsa posadka je privrela na kup, da bi videla na lastne oči morilca kuzistanskega vélikega daija.

Hosein je, vkovan v težko železje, mračno gledal predse v tla. Bil je nekoliko višji od svojega očeta, vendar v obraz mu precej podoben. Samo da je bilo v njegovih očeh nekaj divjega, skoraj zverinskega. Od strani je sem ter tja s pogledom ošvrknil tega ali onega. Vsakemu je zagomazelo po telesu. Zdelo se je, kot da se hoče vreči nanj in ga raztrgati na drobne kose. Očitno je trpel peklenske muke, ker so ga od te namere zadrževali okovi.

Sprejel ga je Minučeher kot jetnika.

"Takoj me pelji k očetu!"

Minučeher kot da je preslišal njegove besede.

"Abuna! Vzemi šesterico mož in vrzi z njimi jetnika v klet!"

Hoseinu je stopila pena na ustnice.

"Kaj nisi razumel, kar sem ti rekel?!"

Minučeher mu je pokazal hrbet.

Hosein je zaškripal z zobmi. Čeprav je imel noge zvezane med seboj z verigo, je vendar sunil z eno od njih Minučeherja od zadaj.

Minučeher se je bliskovito obrnil. Kri mu je zaplala v licih. Zamahnil je in treščil z roko Hoseina po obrazu.

Hosein je zatulil od jeze.

"O da sem prost! Z rokami bi ti iztrgal drob iz trebuha, ti pes in sin psa!"

Abuna je s svojimi možmi pograbil jetnika. S silo so ga odvlekli v klet pod stražnim stolpom, kjer so bile najstrašnejše ječe na Alamutu. Surovo so ga pahnili v celico. Opotekel se je in padel na obraz.

"Počakajte! Ko se osvobodim, vas bom poklal kakor garjave pse!" je kričal, ko so zaklepali vrata za njim. - -

Že cela dva meseca je bil v okovih. Bilo mu je kakor divji mački, ki so jo ujeli in zaprli v kletko. Zasovražil je ves svet. Čutil je, da bi, če bi se osvobodil, zadavil prvega, ki bi mu prišel v pest. Ni se kesal, da je zaklal Huseina Alkeinija. Tudi ni trepetal za svojo usodo ali za svoje življenje. Že kot otrok je bil vsej okolici v pravi strah. Bil je nebrzdan in silovite jeze. Oče ga je zapustil že v njegovih prvih letih. Bil je od druge žene kakor Hadidža in Fatima. Z materjo sta prebivala pri njenih starših v Firoz Kuhju. Stari oče ga je skušal ukrotiti s palico in s trdim postom. Toda Hosein ni odnehal. Njemu in vsakomur se je postavil po robu, če so ga ovirali pri izživljanju njegovih strasti. Stari oče je bil tudi prvi, ki ga je Hosein smrtno zasovražil. Nekoč ga je pričakal v zasedi in ga s kamnom težko pobil. Od takrat so se ga domači in vsa soseščina resnično bali. Na polju ni hotel delati niti ni hotel pasti živine. Najrajši se je pajdašil z vojaki in jahal njihove konje.

Ko so mu povedali, da se je njegov oče vrnil iz Egipta na sever Irana, je takoj sklenil, da ga bo poiskal. Prav nič ga še ni poznal. Slišal je samo, da je veliko potoval in da je živel zelo burno in nemirno življenje. Zato si je ob njem obetal pisanih dogodivščin ter prijetnega in brezciljnega pohajkovanja. Komaj pa se je sešel z njim, je spoznal, kako temeljito se je bil urezal. Prav tisto je pričakoval oče od njega, kar mu je bilo najbolj mrzko in kar je najbolj zaničeval: učenje, pokorščino in marljivost. Hitro ga je zasovražil. Spočetka se je še nekoliko pritajil. Prav kmalu pa je bruhnilo iz njega z vso divjostjo. "Učé naj se bedaki in pokorni naj ti bodo tvoji hlapci! Meni se noče niti tega niti onega. Učenje mi smrdi in pokorščino zaničujem!" • "Prav," je odvrnil Hasan. Velel ga je privezati k stebru in šibati spričo vse posadke. Potem ga je izročil Huseinu Alkeiniju kot prostaka, da bi zlomil njegovo upornost.   V Zur Gumbadanu se je uprl vélikemu daiju, in ko ga je ta hotel na Hasanov ukaz vkleniti, ga je zaklal.

O morebitni kazni, ki ga je čakala za ta umor, ni veliko razmišljal. Tudi si ni bil prav na jasnem, kako velik je bil v očeh izmailcev njegov zločin. To, da je hotel Husein Alkeini njega, sinú vrhovnega poglavarja, vreči v okove, se mu je zdelo tolikšna krivica, da ne bi bil mogel drugače odgovoriti nanjo. Imel je tudi zaradi svojega odličnega pokolenja za samo po sebi umevno, da mu je dovoljeno več kot drugim. Enako bi bil ravnal tudi s šejkom Ben Atašem, ki ga je bil končno vklenil, če bi le mogel. Zdaj je besnel od jeze, ker so ga, namesto da bi ga bili peljali takoj k njegovemu očetu, vrgli v ječo. - -

Abu Ali je obvestil Hasana, da so privedli njegovega sina v trdnjavo.

"Dobro. Govoril bom z njim. Naj ga pošljejo k meni."

Abuna je prišel z možmi po jetnika.

"Hitro! Vstani! Pred Seiduna moraš!"

Hosein se je divje zarežal.

"Alahu hvala! Kmalu vam bom rezal jermene s hrbtov."

Pred vrhovnim poglavarstvom ga je Abuna izročil možem Hasanove telesne straže. Čuden, nagonski strah ga je obšel. Videl je, da se je bilo življenje na gradu, odkar ga je bil zapustil, močno izpremenilo. Povsod je bilo čutiti hladen, železen red. Vsemu se je poznalo, da upravlja trdnjavo trda in močna roka.

Skopljeni velikani po hodnikih in pred vhodi so zbujali v njem nezaupljivost. Velikanski kijonosec vrh stopnišča, ki je stal kakor kip nepremično in čigar oči so vendarle sledile slehernemu njegovemu gibu, se mu je zdel kakor nekakšno zlovešče predznamenje za njegovo stvar. Kje bi si bil mislil, da se je bil njegov oče tako močno zastražil!

Vstopivši v Hasanovo sobo, je uporno obstal pri vhodu. Njegov oče je sedel na vzvišenem ležišču ter je bil očitno zatopljen v pregledovanje nekih listin. Šele čez nekaj časa je uprl pogled v sina. Dvignil se je. Pomignil je stražarjem, naj se umaknejo. Potem je premeril Hoseina od glave do peta.

"Snemi mi najprej okove!"

Hoseinov glas je bil poln kljubovalnosti.

"Kdo je še videl zločinca brez okovov?"

"A kdaj je še moral stati sin v okovih pred očetom?"

"Če nikdar, pa zdaj zagotovo."

"Bojiš se me."

"Tudi stekel pes se priklene, dokler ga ne usmrte."

"Krasen oče, zares!"

"Prav imaš. Zdaj pač moram prenašati greh, ki sem ga storil, ko sem te bil zaplodil."

"Torej me ne misliš osvoboditi vezi?"

"Zdi se mi, da se povsem ne zavedaš, kaj te čaka za tvoje zlo delo. Sam sem postavil zakone in sam bom prvi, ki jih bom spoštoval."

"Prav nič se ne bojim tvojih groženj."

"Bedak! Zagovedno tele!"

"Le zmerjaj. To me ne gane."

"O nebesa! Ali se še ne zavedaš, kolikšen zločin si zagrešil?!"

"Nihče me ne bo nekaznovan vklepal."

"Zato si torej umoril mojega najboljšega prijatelja in pomočnika, ko je hotel izpolniti moj ukaz?!"

"Mar ti je prijatelj več kot sin?"

"Žal, toda tako je."

"Ves Iran je lahko ponosen na tako edinstvenega očeta! Kaj boš storil z mano?"

"Kakšno kazen sem določil za umor predstojnika?"

"Nisem preučeval tvojega zakonika."

"Nič zato. Povedal ti bom sam. Zakon določa kazen z odsekanjem desnice in z obglavljenjem vpričo vernikov."

Hosein je debelo pogledal.

"Menda nočeš reči, da bo mene doletela ta kazen?"

"Mar misliš, da sem pisal za šalo svoje zakone?"

"Zares. Pred takim očetom bi se zgrozil svet."

"Slabo me poznaš."

"To rad priznam."

"Zmerom si enako predrzen."

"Kaj hočeš. Sad ne pade daleč od drevesa."

"Nimam časa, da bi ga izgubljal s tvojim duhovičenjem. Jutri boš prišel pred sodišče daijev. Veš, kaj te čaka. Z menoj ne boš več govoril. Kaj naj sporočim tvoji materi?"

"Da se ji zahvaljujem za tako vzornega očeta. Vsaka zver bi bolje ravnala s svojim mladičem."

"Prav zato je zver. Ljudje imamo pamet in stroge, toda pravične zakone… Ali mi želiš še kaj povedati?"

"Kaj naj bi ti še povedal? Morda misliš, da ti verjamem, da se boš iznebil edinega sina in dediča? Kdo bo potem tvoj naslednik?"

Hasan se je glasno zakrohotal.

"Ti, Hosein, moj dedič? Ti da bi bil kdaj vodja te ustanove, ki je zgrajena na nadvladi duha, na čistem razumu? Ti, ki ne razumeš ničesar, razen kako se brzda oslica? Kdo je kdaj videl, da bi orel prepustil kraljestvo višav teletu? Zato si torej misliš, da smeš počenjati, kar bi se ti poljubilo?"

Hosein ga je hotel raztrgati z očmi.

"Psu se rodi pes, biku tele. Kakršen oče, takšen sin."

"Če bi bilo to res, potem ti nisi moj sin!"

"S tem hočeš morda sramotiti mojo mater?"

"Nikakor ne. Hotel sem ti samo dokazati, da velja tvoja trditev morda za psa ali bika, nikakor pa ne za človeka. Sicer ne bi propadale kraljevine, ki so jih očetje ustanovili s svojim umom in s svojo hrabrostjo, zaradi nesposobnosti in neumnosti sinov."

"Prav. Toda svet še ne pozna niti sultana niti šaha, ki bi zapustil svoje kraljestvo tujcu, če ima rodnega sina."

"Bom pač tudi v tem pogledu jaz prednjačil. Torej me zares nimaš ničesar več vprašati? Ničesar naročiti za svojo mater?"

"Ničesar, razen onega, kar sem ti že povedal."

"Dobro."

Poklical je stražarje.

"Odvedite jetnika v ječo!"

Hosein je zaškrtal z zobmi.

"Samo poizkusi, postaviti me pred sodišče svojih hlapcev! Po vsem svetu bom razkričal tvojo sramoto."

* * *

Prihodnje jutro je bilo sklicano visoko sodišče daijev. Abu Ali mu je predsedoval.

"Povprašajte zakone in potem sodite strogo po njih." Tako je velel Hasan.

Ko so bili vsi zbrani, so stražarji privedli Hoseina.

Abu Ali ga je obtožil dvojnega zločina. Najprej upora zoper predstojnika, potem umora predstojnika. Za oboje je bila določena smrtna kazen.

Abu Ali je vprašal:

"Ali priznavaš krivdo, Hasanov sin?"

"Ne priznavam nobene krivde. Priznam samo, da sem zares storil tisto, česar me obtožuješ."

"Dobro. Že za sam upor zoper predstojnika je določena smrtna kazen."

Hosein je vzrojil.

"Ne pozabi, da sem sin vrhovnega poglavarja!"

"Zakon ne pozna izjem. Pod Alkeinijem si bil navaden vojak. Kot takega te obtožujemo."

"Kaj? Mene da bo kdorkoli deval v okove?"

"Kot vidiš, pa le tičiš v njih. Ali nimaš zares nobenega zagovora?"

"Kakšen zagovor zahtevaš od mene?! Alkeini me je za mojim hrbtom zatožil očetu, da bi me laže vrgel v ječo. Takega ravnanja vendar ne bom dopustil! Jaz nisem kdorkoli. Jaz sem sin poglavarja izmailcev!"

"Ti si se mu uprl. Vrhovni poglavar mu je ukazal, naj te vklene, da boš kaznovan. Nakar si ga umoril. Ali je bilo tako?"

"Da. Tako je bilo."

"Dobro. Abdul Malik! Čitaj, kaj predpisuje zakon za zločin upora zoper predstojnika in kaj za umor predstojnika!"

Abdul Malik se je dvignil v vsej svoji velikosti. Odprl je težko, vezano knjigo na mestu, kjer je tičalo znamenje, in se je spoštljivo dotaknil s čelom. Potem je začel čitati s svečanim glasom:

"Kdorkoli izmed vernikov izmailcev bi se zoperstavil svojemu predstojniku ali se upiral ukazu, ki mu ga je oni dal, ali se izvršitvi ukaza kako drugače izognil, razen da je bil preprečen po višji sili, bo kaznovan s smrtjo, ki se izvrši z obglavljenjem… Kdorkoli izmed vernikov izmailcev bi dejansko napadel svojega predstojnika ali ga umoril, bo kaznovan s smrtjo, in sicer se mu bo najprej odsekala desnica, nakar bo obglavljen."

Abdul Malik je zaprl knjigo. Spoštljivo se je priklonil daijem in sedel na svoje mesto.

Abu Ali je dejal:

"Visoko sodišče daijev! Slišali ste, kaj določa zakon za zločin upora zoper starešina in za umor starešina. Vprašal vas bom zdaj, ali je obtoženi kriv očitanih mu dejanj."

Obrnil se je k Buzruk Umidu in ga poklical.

"Kriv," se je glasil odgovor.

"Emir Minučeher?"

"Kriv."

"Dai Ibrahim?"

"Kriv."

"Dai Abdul Malik?"

"Kriv."

"Dai Abu Soraka?"

"Kriv."

Vsi so potrdili krivdo.

Pri vsakem imenu se je Hosein zdrznil. Ves čas je na tihem upal, da se bo nekdo uprl, da bo nekdo uvidel, da je bil on v pravici in da ni mogel ravnati drugače. Ko je tudi poslednji izrekel svoj "kriv", je zatulil:

"Zločinski psi!"

Kakor je bil vkovan, se je hotel vreči nanje. Stražar ga je pravočasno zadržal. Škrtal je z zobmi in zavijal oči od brezmočne jeze.

Abu Ali se je svečano dvignil. Spregovoril je:

"Visoko sodišče daijev! Soglasno ste spoznali, da je obtoženec kriv očitanih mu zločinov. Zato se Hosein, Hasanov sin in Sabov vnuk, obsoja na smrt, in sicer mu bo najprej odsekana desnica, nakar bo obglavljen, kakor določa zakon. Obsodba se bo izvršila, ko jo bo podpisal vrhovni poglavar. Ali ima kdo izmed častitih članov sodišča kaj pripomniti?"

Buzruk Umid se je dvignil.

"Visoko sodišče daijev!" je dejal. "Slišali ste obsodbo, ki je bila izrečena nad Hoseinom, Hasanovim sinom, za umor kuzistanskega vélikega daija. Krivda je bila dokazana in zločinec je sam priznal dejanje. Kazen, ki mu je bila odmerjena, je torej zakonita in strogo pravična. Opozoril pa bi visoko sodišče daijev, da je Hoseanov zločin prvi zločin te vrste, odkar je vrhovni poglavar izdal poostreni zakonik. Zato predlagam, da podpremo pri Seidunu prošnjo za pomilostitev, če bi se obsojenec zanjo odločil."

Daiji so odobravajoče zamrmrali.

Abu Ali se je obrnil k Hoseinu.

"Obsojenec! Ali hočeš prositi vrhovnega poglavarja za pomilostitev?"

Hosein je besno zaklical:

"Nočem! Nikoli! Očeta, ki izroča svojega edinega sina rabljem, ne bom ničesar prosil."

"Premisli si, Hosein."

Buzruk Umid mu je prijazno prigovarjal.

"Ne! Ne bom!"

"Premagaj trmo! Prosi!" mu je jezno svetoval Abu Ali.

"Recite mu, da je slabši od psa!"

"Brzdaj jezik, zločinec!"

Ibrahim je zardel od jeze.

"Morda pred teboj, ki ti smrdi iz ust?!"

Buzruk Umid in Abdul Malik sta stopila k jetniku.

"Premisli si, Hasanov sin," je dejal véliki dai. "Samo prosi, jaz se bom potrudil, da pregovorim očeta."

"Če prosi obsojenec milosti, ni poniževalno zanj," je menil Abdul Malik. "Znamenje je, da se je zavedel svojega greha in se namerava v prihodnje poboljšati."

"Zaradi mene lahko storite, kar vas je volja," se je Hosein naposled napol vdal. - -

Abu Ali, Buzruk Umid in Abdul Malik so šli poročat Hasanu o razsodbi visokega sodišča.

Hasan je mirno poslušal. Ko mu je Buzruk Umid predložil prošnjo za pomilostitev, jo je hladno zavrnil.

"Sam sem postavil zakone," je dejal trdo, "in sam hočem biti prvi, ki jih spoštuje."

"To je prvič, da je izmailec ubil svojega predstojnika."

"Prav zato je potrebno, da postavimo zgled."

"Včasih je milost bolj na mestu od stroge pravičnosti."

"V vsakem drugem primeru morda, toda prav v tem nikakor ne. Če pomilostim Hoseina, bodo verniki govorili: Glejte! Za nas veljajo zakoni, za njegovega sina pa ne veljajo. Vedeli smo, da vran vranu ne izkljuje oči."

"Toda če veliš izvršiti obsodbo, se bodo zgražali: Kakšen oče!"

Hasan je nagubal čelo.

"Jaz nisem izdal zakonov niti samo za sinove niti samo za nesinove, marveč sem jih napisal za vse izmailce. Jaz sem vrhovni poglavar in jaz odgovarjam za zakon. Zato bom smrtno obsodbo podpisal."

Abdul Maliku je vzel obsodbo iz rok. Pozorno jo je prebral. Potem je namočil gosje pero v tinto in se trdo podpisal.

"Tako," je dejal. "Abu Ali! Ti boš razglasil vernikom, kako je razsodilo visoko sodišče daijev. Jutri zarana, še preden vzide sonce, bo rabelj izvršil svojo dolžnost. Ali je vse jasno?"

"Vse je jasno, Ibn Saba."

Buzruk Umid, ki je stal ta čas molčé ob strani, je dejal:

"Morda bi se dala obsodba omiliti toliko, da bi se izpustil njen prvi del?"

"Podpisano je že. Hvala za vaš trud."

Ko je ostal sam, si je rekel:

"Sin mi je bil kamen spotike pri moji zgradbi. Ali sem zver, če ga ugonobim? Začeta stavba mora biti dozidana. Če bi ti bilo srce ovira, mu ukaži, da umolkne. Zakaj vse veliko mora prek človeškega."

DVAJSETO POGLAVJE

Prihodnje jutro so, še preden je vzšlo sonce, udarili bobni k zboru. Od ust do ust je bežala vest, da bo sin vrhovnega poglavarja obglavljen za umor kuzistanskega vélikega daija.

Abu Ali je stopil z Minučeherjem in Ibrahimom k jetniku v celico. Rahlo se mu je tresel glas, ko je prečital obsodbo in povedal, da je vrhovni poglavar odbil prošnjo za pomilostitev.

"Pojdi zdaj, Hasanov sin. Pravici mora biti zadoščeno."

Hosein je nekaj časa strmel v prišlece kakor zbegana zver. Potem se je pognal proti njim. Toda noge so se mu ob verigi zapletle, da je padel.

"Prekleti psi! Prekleti psi," je zastokal.

Prijeli so ga. Z vsemi silami se je upiral, da bi šel na morišče. Stražarji so ga morali s silo odvleči iz kleti.

Na srednji in spodnji terasi se je bila razvrstila vojska. Sredi spodnje so postavili težko leseno klado. Rabelj je prišel s svojima pomočnikoma. Bil je gol do pasu in na ramenu je nosil sekiro. Držal se je ponosno in se delal, kot da nikogar ne vidi.

Šepet je šel skozi vrste:

"Peljejo ga!"

Hosein je preklinjal in se divje otepal stražarjev. Prhal je in hlastal z zobmi kakor divja mačka. Možje, ki so ga gnali, so bili že vsi zasopli. Surovo so ga suvali in pehali na morišče.

Ko je obsojenec zagledal rablja s sekiro, se je stresel po vsem telesu. Nobenega glasu ni dal več od sebe. Zavedel se je, kaj ga čaka.

"Sin Seiduna. Sin vrhovnega poglavarja," so šepetali možje v vrstah.

Abu Ali, Buzruk Umid in Minučeher so zajezdili konje. Rog je zatrobil pozor. Abu Ali je pojezdil nekaj korakov pred ostale. Razvil je listino in z jasnim glasom prečital smrtno obsodbo. Nato je pozval rablja, naj opravi svojo dolžnost.

Za trenutek je zavladala grobna tišina. Razločno je bilo slišati šumenje hudournika.

Nenadoma se je Hoseinu iztrgal iz prsi krik:

"Ljudje! Kaj niste slišali?! Oče izroča lastnega sina rablju!"

V vrstah je završalo. Abdur Ahman, ki je stal na čelu fedaijev novincev, je pogledal Naima, ki je stal za njim. Bil je voščeno bled.

Pomočnika sta pograbila jetnika in mu sprostila desnico. Hosein se je upiral z obupno močjo. Nagonsko je silil proč od klade. Toda velikana sta ga le potisnila k njej, ga zvila na kolena in mu položila desnico prek klade. Rabelj ga je prijel z eno roko za zapestje, z drugo je zamahnil s sekiro. Ostrina je švisnila skozi zrak in škrtaje presekala kost. Hosein je zarjovel, da je šlo možem skozi mozeg. Iztrgal se je pomočnikoma ter obrizgal njuna obraza s krvjo, ki je v močnih curkih lila iz odprtih žil. Potem se je onesveščen zrušil na tla. Moža sta ga dvignila ter mu položila glavo na tnalo. Rabelj jo je z enim zamahom ločil od trupa. Pomočnik mu je izročil plašč. Vrgel ga je čez truplo, ki je plavalo v krvi.

Potem se je obrnil k Abu Aliju.

"Rabelj je opravil svojo dolžnost," je dejal suho.

"S tem je pravici zadoščeno," je odvrnil véliki dai.

Vnovič je pojezdil pred zbrano moštvo. Dejal je:

"Izmailci! Pravkar ste bili priča stroge pravičnosti, ki vlada na Alamutu. Seiduna, naš vrhovni poglavar, ne pozna izjeme. Kdor zagreši zločin, se kaznuje strogo po zakonu. Ne stopnja ne rod ga ne bosta obvarovala pred zasluženo kaznijo. Zato vas vnovič pozivam, da spoštujete zakon in se strogo držite postav. Alah je Alah in Mohamed je njegov Prerok! Pridi, Al Mahdi!"

Dal je ukaz in možje so se razšli po svojih vsakodnevnih opravilih.

Mnogi so govorili:

"Resnično! Še je pravica na svetu."

Drugi so dejali:

"Kje je še knez ali poglavar, ki bi žrtvoval svojega sina zakonom?"

Glas, kako je vrhovni poglavar izmailcev kaznoval lastnega sina, se je bliskovito razširil po deželi. Zbujal je groze polno spoštovanje do njega.

* * *

Medtem je doživljal Džafar, spremenjen v sultanovega sla Halefa, na poti proti Bagdadu razna srečanja. Že takoj za Kazvinom je naletel na veliko število vojakov, ki so deloma jezdili, deloma pešačili proti vojnemu taborišču pri Nehavendu. Bili so to povečini razkropljeni udje Kizil Sarikove vojske, ki so prihajali iz Horasana in iz Kuzistana. Spoštljivo so se mu umikali, ko so spoznali v njem častnika sultanove telesne straže. Toda tudi umolknili so takoj.

Na vsaki postaji je lahko zamenjal konja. Prvič je še prenočil na prostem. Potem je spal v karavanskih serajih ob glavni cesti. Na pol poti do mesta Save sta v neki krčmi delila sobo z njim dva častnika iz Kizil Sarikove vojske. Pripovedovala sta, kako je bilo pred Zur Gumbadanom in kako je na moštvo delovala vest o umoru vélikega vezirja.

"Vse severne pokrajine so šiitske," je dejal eden od njiju. "V izmailcih vidijo svoje sovernike in zdaj, ko ni več Nizama al Mulka, nima nobenega smisla več, boriti se proti poglavarju z gore."

Džafar jima je zaupal, da prihaja naravnost z Alamuta kot sultanov sel. Prestrašeno sta ga pogledala.

"Ne izdaj naju," sta ga prosila. "Kakor sva govorila, tako misli vse moštvo. Ko bo prišel ukaz, bomo spet vsi nared."

Potolažil ju je. Postala sta radovedna. Samemu sebi se je čudil. Ali je zunanja izprememba tako učinkovala nanj ali pa je bil strah, da se ne bi izdal, tako velik, da se je popolnoma vživel v svojo vlogo? Pripovedoval je grozovitosti z Alamuta, da so se častnikoma ježili lasje. Še celo potem, ko je zaspal, se mu je sanjalo o samih strahotah. Toda ko je prihodnje jutro, zbudivši se, opazil na steni viseče obleke sultanovih vojakov, je vendar nehoté zgrabil za ročaj sablje. Šele potem se je zavedel, kje da je in kakšna je njegova naloga.

Hitro je opravil jutranjo molitev, použil latvico kislega mleka in kos ovsene pogače, planil na konja in odjahal naprej.

Spotoma mu je prišel nasproti močan oddelek dobro oborožene turške konjenice. Poveljnik ga je zaustavil in zahteval izkazila od njega.

Džafar jih je pokazal. Povedal je, da je sultanov sel in da se vrača z Alamuta.

"Dobro. Jaz pa imam nalogo, da spravim čete, ki so se razteple izpred krivoverskih utrdb, spet v red, in to z vso strogostjo. Ukaz njegovega Veličanstva je, da udarimo spet proti izmailcem."

Džafar je nadaljeval pot. Pomislil je: "Ali vé Seiduna, kakšna nevarnost preti spet Alamutu?" Toda moral je izvršiti ukaz in nič ga ni smelo pri tem zadrževati.

Pot vojská se mu je zdela podobna enemu samemu velikemu vojnemu taborišču. Neprestano je srečeval nove oddelke. Že od daleč je kričal, da je sel njegovega Veličanstva, da bi ga venomer ne zaustavljali. Od časa do časa so se ob cesti belili šotori. Nešteto konj, velblodov, mezgov in goved ter cele črede drobnice so obirali zadnje ostanke rastlinja po pašnikih.

Nehavend je moral objezditi, toliko je bilo tam vojaštva. Toda potem je bila pot proti Bagdadu skorajda prosta. V serajih je bilo dovolj prostora za prenočišče. Zdaj je tudi použil prvo kroglico. Velik nemir se ga je lotil. Sem ter tja so ga kar sredi ježe popadli prividi. Zdelo se mu je, da je zašel v velikanska mesta, kjer so vrvele brezštevilne množice. Potem je sanjal, da je v rajskih vrtovih in da ga obdajajo črnooke hurije. Dan in noč sta se stapljala v eno. Popolnoma je zapadel strasti po teh stanjih. Použil je bil že vse kroglice, razen zadnje. S skrajnim naporom se je obvladal, da si je to prihranil.

Nenadoma se mu je zazdelo, da je prijezdil pred vhodna vrata vélikega mesta. Pred njimi je stala do zob oborožena straža. Vajen breztelesnih prividov, je hotel jezditi kar dalje. Osti šestih sulic so zaštrčale vanj.

V trenutku se je razkadila omama. Bil je deseti dan po njegovem odhodu z Alamuta in prišel je do bagdadskih mestnih vrat.

Hitro se je znašel.

"Sel njegovega Veličanstva sem," je dejal osorno.

Poveljnik straže je pogledal izkazila.

"Dobro, jezdi dalje," je dejal.

Prišel je v notranjost obzidja. Njegove oči so strmele. Palače iz čistega marmorja, druga lepša od druge, so se začele vrstiti ob ulici, skozi katero je jezdil. Mošeje z zlatimi in zelenimi kupolami so jih od časa do časa prekinjale. Visoki minareti so kipeli proti nebu. Trgi in bazarji, na katerih je vse vrelo kakor v mravljišču, so mu zastavljali pot. Zdavnaj je bil že izgubil smer, ki mu jo je bil opisal njegov dvojnik na Alamutu. Čisto majhnega se je čutil. Da bi se opogumil, si je zaklical: "Džafar! Tisočkrat lepši kraji te čakajo, ko boš izpolnil svojo nalogo."

Srečal je stražo obhodnico, ki je obstajala iz četverice mož. Preril se je do nje in vprašal vodnika:

"Kod pelje pot do dvorca njegovega Veličanstva?"

Desetnik ga je začudeno pogledal.

"Kaj tako zijaš vame?!" se je Džafar zadrl nanj. "Mar mi pokaži pot do dvorca."

"Tudi mi smo namenjeni tja. Pojdi z nami."

Eden izmed mož je prijel njegovega konja za uzdo in ga potegnil za sabo. Dolgo so brodili skozi neskončno morje hiš in palač. Končno so prišli do krasno urejenih vrtov, za katerimi se je belil v soncu nepopisno lep dvorec.

"Tu je bivališče njegovega Veličanstva," je dejal desetnik.

Zdaj ga je tudi Džafar prepoznal iz Halefovega pripovedanja. Možje so šli v vojašnice, ki so bile postavljene ob stranicah vrtov. Sam pa je pojezdil do velikih vhodnih vrat in zaklical geslo.

Stražeči vojak se je začudil.

"To geslo ni več veljavno," je dejal.

"Jaz sem sel njegovega Veličanstva!" je zavpil Džafar. "Bil sem na Alamutu in zdaj se vračam s poročili od tam."

Prišel je desetnik in si začudeno ogledoval jezdeca. Bil je ves pokrit s popotnim prahom in prek lica je imel komaj zaceljeno rano. Obraz mu je bil močno upadel.

"Poklical bom službujočega častnika," je dejal, ko je slišal, kaj je zahteval prišlec.

Džafarja je popadla slabost. Njegovi živci so bili, kot da so zgneteni med mlinskimi kamni. Zagledal je častnika, ki se mu je bližal. Kaj naj stori? Ali naj se dela, kot da ga pozna? Če pa bi bil to nov človek?

Častnik je prišel prav do vrat. Pozorno je pogledal tujca. Potem je vzkliknil:

"Kaj nisi Halef, Omarjev sin?"

"Kdo pa drug? Samo hitro obvesti poveljnika telesne straže o mojem prihodu. Takoj moram k njemu."

Častnik je zmajal z glavo.

"Samo razjahaj in pojdi z mano."

Spotoma sta oba molčala. Od strani si ga je častnik ogledoval. Da, to je Halef iz Gazne, čeprav nekam izpremenjen in očividno močno utrujen.

Poveljnik telesne straže ga je nemudoma sprejel v sultanovem dvorcu.

"Kako si izvršil ukaz, Halef?"

"Strogo po tvojih navodilih, emir. Toda sprejem je bil strahovit. Mučili so me, da bi izvedeli kaj več o namenih njegovega Veličanstva. Važne vesti imam zanj."

"Imaš pismo?"

"Ne, samo ustno sporočilo."

"Povej ga meni."

"Poglavar izmailcev ga je namenil naravnost njegovemu Veličanstvu."

"Kaj si pozabil na dvorske običaje?"

"Ne, emir. Toda udarec, ki mi ga je zadal krivoverski poglavar, še žge na licu in tudi kosti so še vse razbolene. Ne smem izgubljati časa. Strahovite novice prinašam."

"Kakšen je Hasan Ibn Saba?"

"Pravi rabelj. Zver v človeški podobi. Skrajni čas je, da iztrebimo njega in njegovo zalego s sveta."

"To se bo tudi zgodilo… Tu počakaj. Povprašat pojdem njegovo Veličanstvo, če te želi sprejeti."

Ko je odšel, je Džafar hitro použil kroglico. Bil je že tako vajen njene snovi, da je začela neposredno delovati. Njegova samozavest in njegov pogum sta po njenem vplivu kmalu narasla. Prikazovati so se mu začeli znani prividi. S skrajnim naporom svoje volje se jim je upiral.

"Zdaj moram misliti samo na svojo nalogo," si je rekel.

* * *

Bilo je tik pred poldnevom, na dan osemnajstega novembra tisočdvaindevetdesetega leta po našem štetju. Sultan Malek šah se je bil pravkar vrnil s kratkega obiska iz haremov svoje sestre, zdaj edine kalifove žene. Končno se mu je bilo le posrečilo napol pregovoriti, napol prisiliti verskega poglavarja, da je določil za svojega naslednika sina Džafarja, ki mu ga je bila rodila vprav sultanova sestra, in izločil od nasledstva svojega prvorojenca Mustazirja. Za seboj je imel sultan trde boje s svojim svakom. Šele ko ga je bil pregnal v Basro, se je kalif Muktadi vdal. Izgovoril pa si je vendarle še deset dni premisleka.

Pet dni je od tedaj preteklo. Sestra mu je bila pri njegovem obisku zagotovila, da je kalif v bistvu že pristal na zahtevo. Zdaj si je sultan zadovoljno mel roke, sedeč na vzvišenih blazinah. Bil je mož v najlepših letih, vedrega duha in čvrstega zdravja. Ljubil je bogastvo in razkošje ter je prijateljeval z znanostjo in umetnostjo. Vse, kar je bilo ustvarjalnega ali izrednega, ga je veselilo.

Mislil si je: "Ali si morem še kaj želeti? Meje mojega cesarstva so obsežnejše kakor kdajkoli prej. Kralji in knezi so mi pokorni. Mesta vstajajo iz puščave in ceste se belijo v soncu. Ljudstva živijo v blagostanju in me častijo. Zdaj sem upognil tudi verskega poglavarja. Ud iz moje krvi bo zasedel prestol Prerokovega namestnika. Karkoli sem si bil kdaj zastavil, sem tudi dosegel. Zares, zdaj sem na višku svoje moči."

Pisar mu je naznanil poveljnika telesne straže. Emir je vstopil in opravil predpisani ceremonial, nakar je dejal:

"Veličanstvo! Halef, sin Omarjev, se je vrnil z Alamuta. Rano ima čez lice. Povedal je, da ga je izmailski poglavar dal mučiti, da bi izvedel za tvoje namene. Ustno sporočilo ti prinaša. Ponižno prosi, da bi ga tvoje Veličanstvo sprejelo."

Sultan je prebledel. Potem je vzrojil.

"Kako? Mojega sla da si je drznil mučiti? O prostaška, brezdušna podlost! Toda pokliči Halefa. Naj sam poroča, kako je bilo na gradu."

Emir je odšel in se hitro vrnil z Džafarjem.

Fedai se je vrgel pred sultanom na obraz.

"Dvigni se, Omarjev sin!"

Ko je sultan zagledal Džafarjev obraz, je vzkliknil:

"Kakšen pa si, Halef? Toda govori, govori. Kako te je sprejel zločinec z gore? Kaj ti je zame naročil?"

Džafarju se je vse meglilo pred očmi. Predmeti okrog njega so se pošastno spreminjali. Hašiš ga je imel popolnoma v svoji oblasti. "Zdaj moram izvršiti ukaz," si je rekel. "Hurije čakajo name."

Spomnil se je, kako je Halef dejal, da je treba s sultanom govoriti.

"Veličanstvo! Sreča in sijaj države!" je zajecljal. "Bil sem na Alamutu. Usekal me je…"

Z roko je otipal bodalce v svojem rokavu. Spustil ga je v dlan, prijel ga trdno za ročaj ter se s skrajno odločnostjo svoje volje pognal tik do sultana.

Vladar se je nagonsko umaknil. Ves se je tresel. Roka je zamahnila proti njemu in naostreno pisalo ga je oprasnilo za ušesom. Še enkrat je Džafar dvignil roko. Tedaj pa mu je emir že s sabljo razčesnil glavo.

Pisar je kriknil.

"Tiho!" je velel emir. Pomagal je sultanu, ki je bil ves bled in je še vedno trepetal po vsem telesu, da je legel na blazine.

"Ta človek je očitno pobesnel," je dejal potem. Sklonil se je k mrtvecu in obrisal krvavo sabljo ob njegovo obleko.

"Zmešalo se mu je," je menil sultan z drhtečim glasom. "Vse, kar prihaja z Alamuta, je ali blazno ali zločinsko."

Na pisarjev krik je prišlo v dvorano nekaj stražarjev in dostojanstvenikov. Sultan si je z rokavom potegnil čez potno lice. Na njem je zagledal krvave madeže.

"Kaj to pomeni?"

Blazen strah se je prikazal v njegovih očeh.

Pisar je priskočil.

"Njegovo Veličanstvo krvavi! Njegovo Veličanstvo je ranjeno!"

Zdaj je emir opazil na tleh priostreno pisalo. Prebledel je. Pobral ga je in si ga natančno ogledal. Spomnil se je na umor vélikega vezirja. Mraz mu je šel skozi kosti. Še enkrat je pogledal mrliča, ki je ležal pred njim v svoji krvi. Ta je bila otajala lepilo na njegovem licu. Emir je potegnil za brado in brke. Oboje mu je ostalo v roki.

"To ni bil Halef," je zašepetal.

Sultan je pogledal k njemu in razumel. Nepopisna groza mu je prevzela srce. Pomislil je na umorjenega vezirja. Spreletelo ga je, da bo moral tudi sam umreti.

Vsi so se zbrali okrog mrliča.

"Ne, to zares ni bil Halef," so šepetali.

Poklicali so sultanovega telesnega zdravnika. Ko je prišel, mu je emir šepnil:

"Bojim se, da je bil ranjen z zastrupljenim orodjem. Delaj naglo!"

Zdravnik je pregledal sultana.

"Rana ni velika," je pomirjevalno dejal. "Vendar bo dobro, če jo za vsak primer izžgemo."

"Ali je morda smrtno nevarna?"

Sultanov glas je bil čisto plah.

"Upajmo vse najboljše," je odvrnil zdravnik.

Poslal je po svojega pomočnika, ki mu je prinesel orodje.

Hitro je bilo vse pripravljeno.

Emir se je tedaj zavedel položaja. Ukazal je:

"Nihče, kdor je v poslopju, naj ga ne zapusti. Nikogar tudi ne bomo pustili vanj. Vsi moramo o vsem, kar se je tu zgodilo, molčati. Zdaj prevzamem jaz poveljstvo."

Stražarji so odnesli mrtveca iz sobe. Služabniki so hitro počistili krvave madeže.

Zdravnik je segrel jekleno ost. Ko se je z njo približal sultanu, je ta vprašal:

"Ali bo zelo bolelo?''

"Veličanstvo naj izpije nekaj čaš vina. Potem bo manj bolelo."

Služabnik mu je hitro postregel z njim. Sultana se je lotila omotica.

Zdravnik se je z razbeljeno ostjo rahlo dotaknil rane. Sultan je zarjul od bolečine.

"Potrpljenje, Veličanstvo," je prosil zdravnik.

"Glavo ti bom snel, če me boš še tako mučil."

"Veličanstvo naj samo izvoli. Toda rana mora biti izžgana."

Sultan se je obvladal. Zdravnik je končal svoj posel.

"Zelo je bolelo," je vzdihnil sultan. Bil je voščeno bled.

Služabniki so ga na nosilih odnesli v njegovo spalnico. Zdravnik mu je ponudil okrepčila, potem je velel zagrniti okna. Sultan je izčrpan zaspal.

Spremstvo se je umaknilo v predsobo. Zdravnik je od časa do časa pogledal bolnika. Ko se je vračal, so ga sprejele zaskrbljene oči čakajočih.

"Ne kaže slabo," je nekajkrat dejal.

Potem pa se je nenadoma vrnil ves prestrašen.

"Veličanstvo ima vročico, hudo vročico. Začenja se mu blesti. Bojim se, da se je strup kljub vsemu razlezel po ožilju."

"Alah, kakšno grozodejstvo," je zašepetal emir.

Sultan je začel na glas kričati.

Emir in zdravnik sta planila v spalnico. Odgrnila sta zavese, da je posijalo nekoliko svetlobe v sobo.

Sultan se je za trenutek zavedel.

"Rešite me! Rešite me!" je stokal. "Joj, kakor da se mi žerjavica pretaka po žilah!"

Spet se mu je začelo blesti. Vsi, ki so čakali v predsobi, so obstopili njegovo posteljo. Bledih obrazov so se spogledovali.

Kar je bolnik začel peti. Navzoči so pokleknili in se s čelom dotaknili tal.

"Grozno, grozno," so mrmrali.

Sultan se je dvignil na blazinah. Zmedeno je pogledal okrog sebe in hotel vstati.

Zdravnik ga je zadržal. Pomignil je ostalim, naj zapuste sobo.

V predsobi je dejal emir:

"Ko se bo spet zavedel, ga moramo vprašati po njegovi volji glede nasledstva. Zdaj je še čas. Mohamed je star komaj štiri leta. On vendar ne more v teh časih prevzeti vlade nad celim cesarstvom."

"Počakajmo še malo," je predlagal star dvorjan.

Pisar je menil:

"Ne bi bilo dobro, da nam zavladata sultanja in Tadž al Mulk."

"Toda bolniku ne smemo pokazati, da pričakujemo najhujše," je dejal neki plemenitaš.

"Gre za usodo Irana," mu je mrko odvrnil emir.

"Morali bi poklicati sestro k bolniku. Drugega sorodnika itak ni zdaj v bližini."

"Nikogar ne bomo puščali k njemu, ki ga ni v tem poslopju," je trdo dejal emir. "Nihče ne sme izvedeti, da je padel sultan pod izmailčevim bodalom. Če bo prišlo najhujše, tedaj razglasimo, da je umrl za mrzlico. Zakaj če bi se po Iranu razvedelo, da je sultan postal prav kakor véliki vezir žrtev alamutskega krvnika, ne bomo samo mi vsi poklicani na odgovor, marveč bo prevzel tudi vse ljudstvo tak strah pred temi morilci, da se ne bo hotel nihče več boriti proti njim."

Vso noč do jutra so prebedeli čakajoči ob bolniku. Vročica je neprestano rasla. Zaman je skušal emir načeti vprašanje nasledstva. Kmalu se sultan sploh ni več zavedel. Ko se je zdanilo, se je začel v bolniku smrtni boj. Trajal je vse do druge molitve. Tedaj je zdravnik ugotovil, da mu srce več ne utriplje. Vsi so obupno zajokali. Iran je izgubil svojega najmogočnejšega vladarja.

* * *

Bagdad, živi, nemirni Bagdad, še prejšnji dan ves v prazničnem razpoloženju in veselju, je nenadoma onemel in se pogreznil v žalost. Toda vest o sultanovi smrti še ni dosegla zadnjih predmestij, ko so se med dvorjani že začeli boji za naslednika prestola. Na vse strani so poleteli brzi sli z žalostno novico. Poveljnik telesne straže je poslal svoje ljudi k Barkiaroku, misleč, da je še zmerom na pohodu ob mejah Indije, in k sinovom umorjenega vélikega vezirja. Pristaši Mohamedovi pa so poslali svoje k sultanovi vdovi in k Tadž al Mulku v Isfahan. Pokorni knezi iz Sirije ter iz sosednih obmejnih pokrajin, ki so se bili pravkar zbrali v Bagdadu okrog sultana, so se na vrat na nos vrnili domov, da bi se, izrabljajoč ugodno priliko, otresli iranskega gospostva. Sam kalif, ki je na svojem dvoru odredil polletno žalost za preminulim, je bil na tihem vesel takega preobrata stvari. Zdaj si je upal po svoji volji izbirati naslednika in je spet določil za tega svojega prvorojenca. Zaupniki vseh številnih kraljev, knezov in velikih dostojanstvenikov so poslali sle z vestjo k svojim gospodarjem.

V Bagdadu so se že na sam dan smrti kovale spletke na vse strani. Nenadoma so vzniknili kakor iz tal pristaši najrazličnejših pretendentov na iranski prestol. Skoraj vsi bratje in sinovi pokojnega sultana so imeli svoje zagovornike. Vsi ti so hiteli navijati vsak za svojega kandidata in pritiskati na nesrečnega kalifa, da bi ga pridobili za svojo stranko. Sčasoma pa se je pokazalo, da si stojita nasproti pravzaprav samo dva tabora: Barkiarokov in Mohamedov. Zadnji čas se je bil sultan nagibal k slednjemu. Prav zato sta bila zdaj sultanja in Tadž al Mulk v premoči. Vsi oni številni knezi in velikaši, visoki uradniki in duhovniki, ki jih je zasenčevala in omejevala v njihovi stremljivosti brezobzirna in gospodovalna sila umorjenega vélikega vezirja, so se postavili za mladoletnega Mohameda. Kmalu se jim je posrečilo, da so pridobili tudi kalifa zase. Vse ostrejša je postajala borba med obema taboroma. Končno so se Barkiarokovi pristaši čutili v Bagdadu ogrožene. Nekateri so se potajili, drugi pa pobegnili iz mesta. Mohamedovi pristaši so nestrpno čakali na vesti od sultanje in Tadž al Mulka. Z vsemi silami so pritiskali na slabotnega kalifa, da bi oklical njihovega kandidata za sultana in s tem zadal nasprotni stranki smrtni udarec.

* * *

Čete, ki so se zbirale okrog Nehavenda in Hamadana in ki so bile določene za borbo proti izmailcem, so obenem z vestjo o sultanovi smrti prejele tudi ukaz, da opustijo prvotni načrt in da krenejo proti Isfahanu. Že na pol poti so jim prišli nasproti odposlanci sultanove vdove. Poveljniki so v njenem imenu prejeli bogata darila, moštvu pa je bila obljubljena dvojna plača, če bi se postavilo za njenega sina. Drugi sli so nadaljevali pot do Bagdada, da bi z obljubami ter dragocenimi darovi pridobili kalifa, ki naj bi takoj oklical Mohameda za sultana ter ukazal po celem Iranu moliti hutbo zanj.

Medtem je prihitel Barkiarok z delom svojih čet v Isfahan. Nič ni še vedel, da je bil za vélikim vezirjem umorjen tudi njegov oče. Naletel je na najhujšo zmedo. Od vseh strani se je valilo vojaštvo proti mestu ter vzklikalo nedoletnemu Mohamedu kot novemu sultanu.

Spoznal je, da je prišel za nekaj dni prepozno. Skušal je, da bi se uprl sultanovi vdovi in njenemu vezirju. Toda prav takrat je treščila iz Bagdada vest, da je kalif oklical Mohameda za novega sultana. Hitro je zbral preostanek svojih čet ter odhitel z njim v Savo k emirju Tekešteginu, ki je bil njegov prijatelj še iz prvih let mladosti. Pri njem je našel, kot je računal, tudi zares zatočišče.

Zdaj mu je bilo treba poiskati zvezo s svojimi pristaši in z vsemi onimi, ki so bili z novim sultanom nezadovoljni. Pet Nizamovih sinov se mu je pridružilo in enega od njih je takoj imenoval za svojega vezirja. Nenadoma je razpolagal s precejšnjo vojsko.

Na vse sta mislila sultanja in njen vezir v tej splošni zmedi. Samo na enega sta pozabila, na svojega dovčerajšnjega zaveznika Hasana. Emir Tekeštegin in Mucufer sta bila dobra soseda. Prek Mucuferja je poiskal zdaj Barkiarok stik z alamutskim poglavarjem in z izmailci.

ENAINDVAJSETO POGLAVJE

Medtem ko je bila država Seldžukov, še včeraj eno od najmogočnejših cesarstev na svetu, v razsulu, medtem ko so se sinovi in bratje, strici in nečaki umorjenega sultana borili med seboj za nasledstvo in medtem ko ni v vesoljnem Iranu nihče prav vedel, kdo je tu ali tam gospodar, je stala ustanova izmailcev trdno in neomajno kakor skala, na kateri je bil sezidan Alamut.

Vest o smrti sultana Maleka šaha je bila za Hasanove pristaše pravi praznik. Vse ozemlje od Raija, Rudbarja in Kazvina do Firoz Kuhja, Damagana ter prav do Kird Kuhja in Zur Gumbadana je bilo zdaj varno in izmailski sli, pa tudi celi oddelki so se lahko skorajda sprehajali od utrdbe do utrdbe. Proti Alamutu se je valil nov pritok vernikov, ki so videli v njem najzanesljivejše jamstvo za svojo versko svobodo in za svojo dobrobit. Trdnjava sama je postala kmalu pretesna zanje. Dai Abu Soraka je izbiral med njimi najmočnejše in najsposobnejše, ki jih je pridržal na gradu. Ostale je obdaroval in zaprisegel ter jim, odpustivši jih domov, obljubil polno zaščito vrhovnega poglavarja. Ves sever Irana je po malone celem stoletju spet javno častil Alija in svobodno priznaval kairskega kalifa za svojega duhovnega poglavarja.

Hasanova poročevalska služba je bila dovršeno razpredena. Sproti je prejemal vesti o bojih in bitkah za iranski prestol. Izvedel je, da je kalif oklical Mohameda za novega sultana in da se je Barkiarok vrnil v Isfahan. Natančno je začutil, kako so se zamajali stebri seldžuškega gospostva, ki ga je bil prav on sam izpodkopal. Njegove sanje iz davne mladosti so se izpolnile.

"Vse to je kakor bajka," si je rekel. "Da nisem sam bil vzmet vsem tem prekucijam, bi ne mogel verjeti. Zares! Nekatere želje imajo čudežno moč. Delujejo, kot da so iz tvari, kot da so kladivo iz pravega jekla."

Obšla ga je zavest čudne praznote. Kot da je naenkrat okrog njega vse umolknilo. Nekaj velikega, strašnega, in vendar lepega ga je zapustilo ter si poiskalo izven njega svoj prostor na soncu. Domotožje po silnih in nemirnih dneh se ga je lotilo. Zdaj je prišel trenutek, ko bo moral še enkrat pregledati svojo stavbo, opredeliti jo od vsega, kar jo je obdajalo, izmeriti meje svoje oblasti ter ji zagotoviti trajnost tudi za čas, ko ne bo več njega.

* * *

In prav kakor pred pol leta je prišel tudi v začetku zime reis Abul Fazel Lumbani iz Raija z važnim sporočilom na grad. Povedal je, da je emir iz Save Tekeštegin sprejel Barkiaroka in mu dal vse svoje čete na razpolago. Rad bi ga oklical v Raiju, stari prestolnici Irana, za sultana ter je zato zaprosil Mucuferja za pomoč in podporo. Mucufer mu je svetoval, da se najprej pogodi s Hasanom ter naj si zagotovi njegov pristanek. Da bi to dosegel, je zdaj prijezdil on, Abul Fazel, na Alamut. Barkiarok da namerava, kakor hitro bi bil oklican za sultana, udariti z vso svojo vojsko proti Isfahanu ter odstaviti Mohameda.

Pri vrhovnem poglavarju so se zbrali na posvet oba vélika daija, Minučeher in Abul Fazel Lumbani.

"Trenutek je odločilne važnosti," je dejal Hasan.

"Kalif in skoraj vsi vojskovodje so se s četami vred priznali k Mohamedu. Ne smemo se varati. Če bi zmagala sultanjina stranka, tedaj bi bili mi, izmailci, prvi, po katerih bi padel Tadž al Mulk. Kajti z našo pomočjo je prišel do moči in kakor sleherni nov oblastnik se bo skušal tudi on najprej rešiti svojih oprod. Da je te vrste mož, nam je bil že enkrat dokazal. Tudi Barkiarok se nas bo skušal otresti, ko mu ne bomo več potrebni. Toda prav temu se moramo vnaprej izogniti. Zatorej bodi naše geslo: V Iranu ne sme priti noben vladar več do neomejene oblasti! Mislim torej, da začasno lahko pomagamo Barkiaroku, da vrže Mohameda s prestola. Naj ga Tekeštegin le okliče v Raiju za sultana. Ko bo krenil proti Isfahanu, mu bomo mi varovali hrbet. Toda pregovor pravi, da kuj železo, dokler je vroče. Za našo uslugo se nam mora Barkiarok s svojim podpisom obvezati, da ne bo, če bo uspel, niti napadal naših gradov niti preganjal naših pristašev v svoji državi. In da mu damo čutiti, kako živa je naša moč, bomo zahtevali od njega letni davek za našo podporo. Prišel je čas, ko morajo vladarji in mogotci razumeti, da je njihovo življenje v naših rokah."

Nihče izmed poglavarjev mu ni oporekal niti ni kaj svojega pripomnil. Sestavili so pismo s pogoji za Barkiaroka.

Pogovor se je začel nato prijetno razvijati. Vrč z vinom je krožil iz roke v roko. Nenadoma se je Hasan obrnil k reisu Lumbaniju ter ga smehljaje se vprašal:

"Kaj je pravzaprav z onim zdravilom za mojo blaznost? Ali mi ga še vedno nisi prinesel?"

Abul Fazel se je popraskal za ušesom.

"Veš, Ibn Saba," je odvrnil. "Star sem postal in nehal sem se čuditi stvarem na svetu. Videl sem, da je bilo tisto, kar se mi je zdelo pred sedmimi leti modro, nespametno in da se je navidezna blaznost izprevrgla v najvišjo modrost. Ničesar več ne razumem in zato si ne upam soditi. Jaz sem odslužil."

Po dolgem času se je Hasan spet enkrat veselo nasmejal.

"Moj reis, moj reis!" je dejal. "Zdaj vidiš, na kako trhlih nogah je stala stavba, o kateri si nekoč mislil, da je bila zgrajena za večnost. Zadostovala je peščica mož, na katero sem se mogel brezpogojno zanesti, da sem izpodsekal seldžuški hrast. Vprašam te: Ali je še kakšen vladar ali verski odličnik, prerok ali modrijan, ali je še kakšna vladavina ali ustanova, ki bi se jih morali bati na Alamutu?"

"Ne, ni jih, Ibn Saba. Zakaj tvoja živa bodala morejo doseči vsakogar, ki bi se ti postavil po robu. Kdo bi v takih okoliščinah hotel biti še tvoj sovražnik?"

"Še so taki, moj dragi. Toda prišel bo čas, ko bo tudi knez, ki prebiva na oni strani sveta, trepetal pred našo močjo. Tedaj bomo prejemali davek tudi od vseh cesarjev, kraljev in mogotcev od onstran morij."

Abul Fazel je samo zmajeval z glavo.

"Verujem, ker pač moram verovati. Razumem pa ne. Kako se morejo najti mladeniči, ki s takim veseljem žrtvujejo svoje življenje na tvoj ukaz?!"

"Ker vedo, da jih bo smrt na mestu postavila v sredo večnih rajskih razkošij."

"Menda ne boš zahteval od mene, da bi tudi jaz verjel v tvojo bajko o raju?"

Hasan je veselo pomežiknil.

"Ali se hočeš z lastnimi čuti prepričati o njeni resničnosti?"

"Sam Alah me obvaruj pred tolikšno radovednostjo!" je vzkliknil. "Zakaj ti si vsega zmožen, in če bi me konec koncev prepričal o resničnosti svojega raja, bi se spravil nemara še z bodalom nad kakšnega sultana ali vezirja, in to kljub svojim starim kostem in svoji sivi bradi."

Poglavarji so se glasno zasmejali.

Prihodnje jutro je Abul Fazel zapustil Alamut, bogato obdarovan ter udobno sedeč na hrbtu velbloda.

* * *

Ni še minil teden dni, ko je že sel prinesel Hasanu Barkiarokovo pismo, v katerem mu slednji sporoča, da sprejema njegove pogoje. In res! Tekeštegin je oklical v Raiju Barkiaroka za sultana. Zdaj sta nameravala oba kreniti z vojsko proti Isfahanu. Toda že je vdrl Tadž al Mulk s svojimi četami proti Savi. Pri Barugdžiru, med Hamadanom in Harbom, sta udarili vojski druga ob drugo. Tadž al Mulk je bil poražen. Ujeli so ga in Barkiarok ga je velel obglaviti. Zdaj mu je bila pot do Isfahana odprta. V začetku leta tisočtriindevetdesetega je dospel predenj. Hasan, drugorojenec umorjenega vélikega vezirja, je prihitel s svojimi četami iz Horasana ter se mu pridružil. Barkiarok ga je imenoval za svojega tajnika. Zmerom več je bilo pribežnikov iz tabora sultanove vdove. Končno se je morala z njim pogoditi ter ga prositi za mir. Premagal je še svojega strica Izmaila Ben Jakutija, ki je bil namestnik v Azerbajdžanu in se je bil dal podkupiti od Turkan Hatune, ga ujel in obglavil. Toda komaj je to opravil, se je že uprl polbrat umorjenega, Tutuš iz Damaska. Padel je po Antiohiji in se v Alepu združil z namestnikom Aksonkorjem. Zavzel je Mosul in zahteval od prestrašenega kalifa, da ga okliče za sultana.

Vse obmejne zemlje Irana so bile naenkrat v plamenih upora. Drug za drugim so proglašali podjarmljeni kralji in knezi svojo neodvisnost. Tudi namestniki so se osvobajali osrednje nadvlade v Isfahanu in težili po popolni samostojnosti. Zmerom hujši so bili boji med posameznimi oblastniki. Nepopisna zmeda je zavladala v Iranu, v kateri se ni nihče več spoznal. Nesrečni kalif je proglašal zdaj tega, zdaj onega za sultana, kakršna je pač bila bližina in vojaška moč pretendenta za prestol. Tako so v Bagdadu pogostoma v istem mesecu molili hutbo za več različnih vladarjev.

Zdaj je prišel trenutek, ko je Hasan lahko izvršil svoj poslednji odločilni ukrep ter dopolnil in zaokrožil svojo stavbo.

* * *

Zbral je na Alamutu poglavarje iz vseh svojih utrdb ter povabil svoje prijatelje in somišljenike od daleč naokoli.

Bil je krasen zimski dan. Sneg še ni bil zapadel, razen na najvišjih gorah. Bil je suh, rezek mraz. Ko pa je posijalo sonce izza vrhov, se je ozračje prijetno ogrelo.

Zarana, še v polni noči, so zaropotali bobni in poklicali moštvo iz sna. Vsi, vojaki, fedaiji, verniki in poglavarji, so se odeli v slavnostna oblačila. Od ust do ust je šel glas, da se bodo danes ta dan zgodile na Alamutu važne in daljnosežne stvari.

Po prvi molitvi so se zbrali poglavarji in gostje v zborovalnici. Posedli so krog in krog dvorane po divanih, ki so bili vsi oblazinjeni.

Hasan je vstopil z vélikima daijema. Bil je ogrnjen v svoj beli plašč, ki mu je segal do petá. Glavo je imel ovito v krasen bel turban. Poglavarji in gostje so vstali. Poklonili so se mu. Šel je od posameznika do posameznika ter se z vsakim vljudno pozdravil. Ko je prišel do Mucuferja, ga je vprašal:

"Kako je z mojima hčerama? Ali sta marljivi in si zaslužita svoj kruh?"

Mucufer ju je začel na vse pretege hvaliti.

"Dobro," je dejal Hasan. "Naj se izkažeta koristni na svoj način. Če bi prišla primerna snubca, jima ju daj v zakon."

Mucufer je obljubil.

Zdaj je zagledal reisa Abul Fazela. Nehote mu je šlo na smeh. Prisrčno ga je pozdravil.

"Veseli me, da se tako pogosto vidiva," je dejal. "Ali ne bi hotel ostati kar pri meni, na Alamutu? Postavil bi te na primer za paznika svojih vrtov. Lepe hurije so tam."

"Ne, ne," se je branil bivši reis. "Itak ni več daleč čas, ko bo treba potrkati na prava rajska vrata."

Hasan se je posmejal. Ko se je z vsemi pozdravil, je pozval navzoče, naj sedejo. Dejal je:

"Prijatelji in poglavarji izmailstva! Povabil sem vas bil, da se danes jasno in dokončno pogovorimo o bistvu in ciljih naše ustanove. Vse, kar smo po pridobitvi tega gradu ukrenili, se nam je dobro obneslo. Znamenje, da smo si bili postavili trden temelj. Svojo moč smo preizkusili in dokazali v borbi. Kljub enovitosti in določnosti naših ukrepov so pa vendarle še ostale neke stvari nejasne, predvsem one, ki se tičejo naših odnosov do ostalega sveta. To je sicer dovolj razumljivo. Zakaj končni uspeh pri nekem dejanju je vselej posledica prvotne zamisli ter vseh onih predvidenih in nepredvidenih činiteljev, ki so sodelovali pri njenem uresničevanju. Ko smo odvzeli pokojnemu sultanu ta utrjeni grad, smo se pred svetom sklicevali na egiptovskega kalifa, ki da nas je bil pooblastil za to dejanje. To je bila neobhodna nujnost, zakaj takrat je bil naš ugled še tako majhen, recimo rajši, da ga sploh ni bilox… Medtem so se časi bistveno spremenili. Naši najhujši sovražniki so mrtvi. Mogočna država Seldžukov je v razsulu. Egipt je daleč. Mi pa smo se razvili in zrasli v železno silo. Vzgojili in izšolali smo si vernike, kakršnih nima noben drug vladar. Njihova gorečnost je pravljična. Njihova odločnost neprekosljiva. Njihova vdanost brezprimerna. Kaj pomeni njim Kairo? Nič. A kaj Alamut? Vse… Možje! Jaz sem star, a dela je še na pretek. Izdelati bo treba naš nauk do zadnjih potankosti in ga napisati za one, ki bodo prišli. Sleherni izmed osmero stopenj ga bo treba posebej prilagoditi. Danes bom zadnjič stopil pred svoje vernike. Potem se bom povsem umaknil v svoj stolp. Rad bi slišal kakšen predlog glede vsega tistega, kar sem vam bil povedal…"

Z očmi je poiskal Abu Alija. Véliki dai se je dvignil. Dejal je:

"Predlagam, vrhovni poglavar, vodje in prijatelji izmailstva, da pretrgamo vse vezi s Kairom in okličemo svojo popolno neodvisnost. S tem bomo po eni plati dokazali vsemu svetu, da se zavedamo svoje moči. Po drugi pa bomo pridobili mnoge od onih, ki jim je bila doslej naša odvisnost od Kaira ovira, da bi se nam bili kot dobri Iranci priključili."

Izmailski poglavarji so navdušeno pozdravili ta predlog. Mucufer pa se je prestrašeno spogledal z Abul Fazelom ter pripomnil:

"Za Alaha! Ali ste pomislili, kaj si bodo o tem mislili vsi oni številni pristaši, ki verujejo, da je egiptovski kalif resnični potomec Alija in Fatime? Vsi ti bodo odpadli od Alamuta."

"Ne boj se, Mucufer," ga je zavrnil Buzruk Umid. "Ti pristaši so za nas brez koristi. Oni pa, na katerih sloni naša moč, priznavajo eno samo geslo. Alamut!"

"Moč naše ustanove ne tiči v številu pristašev," je pojasnjeval Hasan, "marveč v njihovi kakovosti. Pa tudi ne v prostranosti naše posesti, marveč v naših utrjenih gradovih. Teh popolni gospodarji pa smo. Ločitev od Kaira bi šele pomenila naše pravo rojstvo, z njo bi končno prerezali popkovino in se povsem osvobodili materinega telesa."

Mucufer se je vdal. Zdaj je Abu Ali predlagal, da bi svečano proglasili Hasana za ustanovitelja in vrhovnega poglavarja nove vladavine, ki naj ima svoj sedež kot doslej na Alamutu. Predlog je bil soglasno sprejet. Sestavili so slovesno listino, v kateri so proglasili popolno neodvisnost države izmailcev in imenovali Hasana za njenega poglavarja. Vsi navzoči so se podpisali pod njo.

Hasan se je dvignil. Zahvalil se je za zaupanje ter imenoval Abu Alija in Buzruk Umida za svoja namestnika in naslednika. Prvemu je dodelil zunanje, drugemu notranje vodstvo. Potem je dejal:

"Tako. Zdaj smo razčistili odnose med sabo in zunanjim svetom. Preostane nam še, da mislimo na povečanje in razširjanje naše moči. Zakaj ustanova, ki hoče ostati živa in čvrsta, ne sme nikoli mirovati. Biti mora neprestano v gibanju in prelivanju, da si ohrani svojo prožnost. Poznam veliko lepih gradov, ki so zdaj sicer še v tuji posesti, ki pa bi nam mogli služiti za trdne oporne točke, če bi si jih prisvojili. Vsi poznate trdnjavo Lamsir. Resnično, krepka in odporna postojanka. Posadka pa, ki je zdaj v njej, je šibka in naveličana enoličnega trdnjavskega življenja. Ti, Buzruk Umid, si boš vzel toliko mož, kolikor jih potrebuješ, da se je polastiš. Udaril boš po njej brez odloga… Ti, Abdul Malik, ki si hraber in mlad, boš popeljal s seboj četo izbranih junakov… Z njo boš naskočil prekrasni Šahdic pri Isfahanu, ki ga je bil sultan pred svojo smrtjo zgradil kakor nalašč za nas. Moraš ga vzeti. Tako bomo imeli vsakokratnega gospodarja Irana v svojih rokah… Tebi, Abu Ali, sem namenil najtežjo, zato pa tudi najbolj častno nalogo. Ti si moja prebojna ost. V Siriji si doma. Tam je nezavzetna trdnjava Masjaf, drugi Alamut, kakor si mi sam dejal. Vzel boš s seboj vojakov in fedaijev, kolikor jih potrebuješ. Zdaj, dokler so razmere v Iranu še nestalne, si boš mogel z njimi izvojevati pot do tja. Zapomni si: Masjaf mora pasti v tvoje roke. Na njem boš po alamutskem zgledu ustanovil šolo za fedaije. Z njimi boš razpolagal po svoji uvidevnosti. Samo obveščal me boš stalno o svojih ukrepih… Tebe, Ben Ataš, imenujem za vélikega daija. Vrnil se boš v Kuzistan in prevzel spet poveljstvo v Zur Gumbadanu. Mesto Kird Kuh boš utrdil. Polastil se boš vseh okoliških trdnjav. Če boš potreboval fedaija za kakšno posebno nalogo, ti ga bom poslal… Vsi daiji, ki poveljujete posameznim utrdbam, ste z današnjim dnem povišani v pokrajinske daije. Neposredno ste odvisni od tistega vélikega daija, čigar sedežu ste najbližji… Zunanji del hierarhije je s tem dogovorjen. Njen notranji red pa boste prejeli, ko bo izdelan, v predpisih na svojih gradovih… Pojdite zdaj k moštvu. Ti, Abu Ali, mu boš razložil naše ukrepe in napovedal moj prihod. Danes me bodo videli zadnjikrat."

Z navdušenim vzklikanjem so izmailci pozdravili vest, da je postal Alamut samostojna vladavina. Abu Ali jim je napovedal nove bojne pohode in nova osvajanja. Vriskali so od veselja in od bojaželjnosti. Vsi so čutili, da jim je postala alamutska utrdba že zdavnaj pretesna.

Na zgornji terasi se je prikazal vrhovni poglavar. Nastala je popolna tišina. Z glasom, ki je zvenel prav do poslednjega jezdeca na spodnji terasi, je zaklical:

"Verniki izmailci! Moj véliki dai vam je bil pravkar naznanil sklepe, ki jih je danes sprejel zbor naših poglavarjev. Zares, močni smo postali. Toda ta naša moč sloni vsa, kolikor je je, na vaši in na pokorščini nas vseh. Vi izvršujete povelja svojih neposrednih predstojnikov, ti izvršujejo moja. Jaz pa se pokoravam ukazom Najvišjega, ki me je poslal. Posredno ali neposredno izpolnjujemo vsi samo njegova povelja. Vrnite se zdaj k svojim dnevnim dolžnostim in ne pričakujte več Mahdija. Zakaj Al Mahdi je prišel!"

Ni počakal, da se je poleglo navdušenje. S poglavarji se je umaknil v zborovalnico in se tam od vseh prisrčno poslovil. Nato se je z vélikima daijema umaknil v svoje prostore.

* * *

"Tako, zdaj je končano tudi peto in zadnje poglavje naše tragedije," je dejal s skoraj otožnim smehljajem. "Nikogar nimamo več nad seboj, razen Alaha in neznanega neba. O obeh pa vemo neznansko malo. Zatorej lahko za vselej zapremo knjigo nerešenih ugank… Za sedaj mi je sveta dovolj. Ne poznam boljšega opravila, kot da čakajoč v tem zavetju na odgonetenje poslednje zagonetke, končam do zadnje potankosti bajke za naše verne otroke. Starcu, ki pozna svet, se spodobi, da ga razkriva ljudem v pravljicah in prispodobah. Koliko dela je še pred menoj! Za preproste vernike si moram izmisliti tisoč in eno zgodbo o začetku in postanku sveta, o raju in o peklu, o prerokih, o Mohamedu, Aliju in Mahdiju. Druga stopnja, vojskujoči se verniki, zahteva predvsem jasen pravilnik vseh zapovedi in prepovedi. Bajke bom moral vkleniti v načela in moral jim bom sestaviti cel katekizem. Fedaijem moram razkriti prve velike skrivnosti izmailstva. Koran da je zapletena knjiga, ki potrebuje poseben ključ, da se raztolmači. Še višji, tisti, ki bodo zreli za daije, bodo slišali, da tudi Koran ne vsebuje poslednjih skrivnosti. Te so enako porazdeljene na vsa verstva. Oni, ki bodo vredni, da postanejo pokrajinski daiji, bodo izvedeli strašno vrhovno načelo izmailstva: Nič ni resnično, vse je dovoljeno. Toda mi, ki držimo v rokah vse niti tega kolesja, si bomo prihranili naše poslednje misli zase."

"Kakšna škoda, da se nameravaš zapreti pred svetom!" je vzkliknil Buzruk Umid. "Prav zdaj, ko si dosegel vrhunec svoje življenjske poti."

"Človek, ki je izpolnil veliko nalogo, zaživi šele, ko umre. Predvsem prerok. Jaz sem svojo izpolnil in zdaj je čas, da pomislim tudi na sebe… Za ljudi bom umrl, da bi sam zaživel. Tako bom še utegnil videti, kaj bo trajnega po meni ostalo. Ali sta me razumela?"

Pritrdila sta.

"Toda če bi me vprašala, kakšen smisel ima vse to početje in čemś je potrebno, bi vama ne vedel odgovoriti," je nadaljeval. "Rastemo pač, ker so za to sile v nas. Kakor seme, ki vzklije v zemlji in požene iz tal, ki vzcvete in obrodi sad. Nenadoma smo se znašli tukaj in nenadoma nas spet ne bo več."

"Pojdimo zdaj na zadnji pogled v vrtove!" ju je končno pozval.

Stopili so v dvigalo in se pogreznili na dno stolpa. Skopljenec je spustil most in Adi jih je s čolnom prepeljal v osrednji vrt.

Listnato drevje je bilo golo in gredice so bile zapuščene. Ni bilo ne svežega zelenja ne cvetja. Samo cipresov gaj je mračno kljuboval zimi.

"Če bi zdaj koga poslal v vrtove," je dejal Abu Ali, "bi pač težko verjel, da je prišel v raj."

"Svet obstaja iz barv, svetlobe in toplote," je odvrnil Hasan. "To je hrana za naše čute. Žarek sonca na pokrajino, in vsa je izpremenjena v naših očeh! Z njeno izpremembo so se izpremenila tudi naša čustva, naše misli, naša razpoloženja. To, vidita, je večno obnavljajoči se čudež vsega življenja."

Prišla je Apama.

"Kako živijo dekleta?" je vprašal Hasan.

"Govorijo veliko, tudi delajo veliko, veliko se smejejo in celo jočejo veliko. Samo mislijo malo."

"To je najbolje. Sicer bi se jim utegnilo še dozdevati, da so v ječi. Nič zato. Ženske ste vajene haremov in ječe. Nekdo lahko prebije vse življenje med štirimi stenami. Če se ne zave ali če ne občuti, da je jetnik, tedaj ni jetnik. So pa, ki jim je ječa celotni naš planet. Ki vidijo neskončno prostranstvo vesoljstva, milijone zvezd in tujih nebesnih teles, do katerih jim je za vekomaj zaprta pot. Ta zavest jih dela največje sužnje časa in prostora."

Šli so molčé po zapuščenih stezicah.

"Ali je kaj novega tu pri vas?"

"Nič, razen da pričakujemo nekaj otrok."

"Prav. Potrebovali jih bomo. Glej, da pojde vse v redu."

Potem se je obrnil k vélikima daijema in dejal:

"To so pač edina bitja na svetu, ki so bila po svojih očetih spočeta v trdni zavesti, da so njihove matere rajske deklice, nezemeljska bitja."

Zavili so okrog ribnika.

"Spet bo prišla pomlad in za njo poletje," je nadaljeval Hasan. "Prezimite čim bolje in čim topleje, da boste spet dočakali v vrtovih razkošje obnavljajoče se prirode… Tudi mi se zaprimo v naše prostore. Zakaj nebo se je prevleklo s sumljivo kopreno in nemara bo jutri že snežilo… Mraz bo pritisnil."

Ko so se vrnili na grad, se je Hasan poslovil od vélikih daijev s temi besedami:

"Komaj pol kroga je naredila zemlja okrog sonca, polovico od enega izmed onih sto in sto tisočev, ki jih je naredila do sedaj. In vendar lahko rečemo, da se je na njeni površini od tedaj marsikaj izpremenilo. Iranskega cesarstva ni več. Pač pa je zrasla iz noči naša ustanova. Kakšna bo njena nadaljnja pot? Zaman kličemo po odgovoru. Zvezde nad nami molčijo."

Zadnjikrat je še objel oba prijatelja. Potem je stopil v dvigalo. S čudno otožnostjo sta gledala za njim.

Zaprl se je v svoje sobe in odmrl za svet.

Bajka ga je sprejela v svoje okrilje.

Po dvajsetih letih

Opombe k drugi izdaji Alamuta

"Čustvo pa, ki se je bilo v meni silovito razbohotilo in ki bi se zlepa ne moglo bolj nenavadno izraziti, je bilo občutenje preteklosti in sedanjosti v enem: gledanje, ki je prinašalo v sedanjost nekaj pošastim podobnega. Izraženo je v številnih mojih večjih in manjših delih in deluje v pesnitvi zmerom dobrodejno, čeprav se je moralo zdeti v trenutku, ko se je ob življenju in v življenju samem neposredno izražalo, vsakomur čudno, nerazložljivo, morda nerazveseljivo."

Goethe; Iz mojega življenja, Pesnitev in resnica, III. del, 14. knjiga

Ko sem pred dobrima dvema letoma zaključil tretjo knjigo svojih v Primorskem dnevniku izhajajočih spominov "Mladost pri Svetem Ivanu" z obširnim poglavjem o nastanku Alamuta ("Romantika in platonika sredi vojne", četrto poglavje: Alamut: privid, spočetje, rojstvo in usoda Zmaja), mi je ugleden kulturni delavec nasvetoval, da bi ta tekst priključil naslednji izdaji romana kot nekakšen zagovor ali epilog. Bilo bi to vsekakor delu koristno pojasnilo, saj je ostal roman vsaj po tem, kar je bilo o njem doslej napisanega, do danes nerazumljen, neraztolmačen in nerazumljiv. Vendar bi knjiga s tako obširnim dodatkom le preveč narastla. Zato bom poskušal podati na nekaj straneh čimbolj zgoščen ekstrakt iz tega, kar se je doslej okrog Alamuta in z njim dogajalo.

Ko je začel izhajati roman kot ponatis v Primorskem dnevniku, sem mu napisal nekaj uvodnih besed, ki jih tu v glavnem obnavljam:

"Alamut je izšel leta 1938, se pravi točno pred dvajsetimi leti, v redni izdaji Založbe Modre ptice. Leta 1946 je izšel v češkem, leta 1955 pa v srbskem prevodu.

Naj povzamem nekaj dejstev iz kronologije njegovega nastanka. Na alamutsko snov me je leta 1927 'spomnil' v Parizu vodilni slovenski kritik in slovstveni teoretik Josip Vidmar, medtem ko se mi je bilo v njeno jedro, kot sem orisal v svojih spominih, prikazalo v davni mladosti, sredi prve svetovne vojne, ko sva se z bratrancem Borisom vračala nekoč čez Razklani hrib in se je v daljavi pobliskavalo s soške fronte, a sem na ta privid pozneje pozabil. Snov sem v drobcu sekunde sprejel kot svojo in si postavil rok desetih let, da jo predelam v roman. Točno čez deset let, se pravi leta 1937, je bil roman napisan in sem ga predložil uredniku Založbe Modre ptice Janezu Žagarju, ki ga je sprejel med njene redne izdaje. Roman sem nato še enkrat predelal ter je izšel, kot rečeno, naslednje leto (1938).

Deset let sem potreboval, da je snov v meni dozorela. Preučil sem bil vse meni dostopne zgodovinske vire in glede zgodovinske točnosti sem prejel priznanje dveh čeških orientalistov.

Toda Alamut ni samo zgodovinski, marveč je tudi psihološki, idejni in v nekem smislu celo filozofski roman.

Ko sem se lotil pisati roman, je bil moj trdni namen, prikazati veliko in po možnosti kar najbolj točno in realistično sliko nekega določenega zgodovinskega dogajanja in neke določene zgodovinske osebnosti. Vzorca nisem imel nobenega in v zgodovinskem romanopisju sem bil le slabo razgledan. Pač pa sem poznal kopico dramatikov in njihovih zgodovinskih dram, predvsem Shakespearja.

Morda se bodo nekateri bralci spominjali, kako opisujem v poglavju o nastanku Alamuta proces njegovega pisanja. Sprva mi stvar nikakor ni hotela od rok. Nekajkrat sem bil že snov naskočil in vsakokrat sem moral pred nepremagljivimi težavami kloniti. Toda glej, pri nekem ponovnem poskusu se mi je začel pisati roman kar sam od sebe, dejal bi, kakor na 'diktat'. Osebe romana so naenkrat spregovorile in se začele v okviru dogajanja kretati samostojno. Samo z glavnim junakom, strašnim voditeljem perzijske sekte izmailcev, Hasanom Ibn Sabom, sem odlašal skozi štiri poglavja, da bi ga bil pripeljal na "svetovni oder zgodovine". Ko je končno nastopil tudi on, sem v svoje največje presenečenje ugotovil, da govori preprosto in prirodno, kakor drugi ljudje.

Ves čas pisanja romana se nisem niti za trenutek zavedal, da se mi je začel vanj vlivati živi tok, živi "fluid" takratnega zgodovinskega dogajanja v svetu. Roman sem pisal povečini v Kamniku, 22 kilometrov od Ljubljane, deloma pa tudi v Ljubljani sami. S severa je pritiskal na naše meje nacistični diktator Hitler s svojimi fanatičnimi esesovci. Z zapada je grozil Sloveniji in vsem Jugoslovanom fašistični vodja Mussolini, pod čigar jarmom je ječala tretjina Slovencev in velik del Hrvatov. Na vzhodu je prevzel nasledstvo odrešujoče Leninove revolucije zagonetni Stalin, ki je prav v tistih letih presenetil svet s svojimi pošastnimi 'monstre' - procesi. Jugoslovanski kralj Aleksander je padel pod roko morilca, ki jo je podtalno vodil, tako so govorili, Mussolini.

Celotna alamutska snov je ostalo zgodovinsko verna. Vendar avtor ni mogel preprečiti, da se ne bi bili brez njegove vednosti vanjo pritihotapili živi tokovi in žive izkušnje takratnega zgodovinskega dogajanja. In kajpada, tudi podobe živih oseb, od katerih je avtor nekatere osebno, druge pa po njihovem delovanju in vplivu poznal. Alamut je torej po možnosti veren prikaz početka zgodovine izmailcev v letu 1092 z ustanoviteljem sekte ašašinov, Hasanom Ibn Sabom na čelu, obenem pa živa prispodoba dobe strašnih diktatorjev med obema vojnama."

* * *

Preden nadaljujem svoja izvajanja, bi priporočal bralcu, da si še enkrat pazljivo prebere Goethejeve besede, ki sem jih postavil svojim izvajanjem kot moto. Bralec bo utegnil potem z nemajhnim začudenjem ugotoviti, da je bilo temeljno čustveno stanje avtorja, ko je pisal svoj roman, povsem podobno tistemu čudnemu čustvu ali pogledu, kakršnega popisuje Goethe iz svoje mladosti, ko sta se mu preteklost in sedanjost stopila v eno.

Goethejevo avtobiografijo sem bil bral še v mladih letih, toda citirani odstavek je zbudil mojo pozornost šele pred dvema letoma, ko sem začel zbirati gradivo za daljšo študijo o zgodovinskem čutu, gradivo, ki je prav tako samoopazovalnega izvora, kakor so v njem tudi sorodna opažanja drugih. Ko sem pisal spomine, mi citirani odstavek še ni prišel do zavesti, sicer bi ga bil v poglavju o Alamutu navedel.

V teh spominih pišem (feljton 75 četrtega poglavja tretje knjige):

"Še neko posebnost sem bil pri tem svojem delu pravzaprav še zgodaj opazil, in sicer to kot izšolan introspektivni psiholog in ne kot nezavedno iz sebe bruhajoči pisatelj. V presledkih med eno in drugo 'vlogo', v času zbiranja in kontemplacije sem si večkrat priklical sam ustvarjalni proces v spomin. Velikokrat in pri veliko primerih sem ga tako v spominu obnovil in pri tem opazil neki dokaj čuden psihološki pojav, ki ga v svojih zapiskih imenujem preprosto 'funkcija'. Ko se je 'rodil' v meni neki nov karakter, neka novela ali drama, sem se nehoté zasačil, kakor da bi pisal novelo petdeset let pozneje. Pravzaprav ne pisal, temveč čital, in sicer tisto, kar bi si bil najrajši želel, da bi bilo ohranjeno iz te dobe, v kateri živim. Moje preobčutljive tipalke so me instinktivno zanesle za petdeset let naprej in istočasno za petdeset let nazaj, da bi dočutil, kaj bi bilo danes vrednega čitati iz tiste minule dobe. Ta 'funkcija' je delovala v meni povsem avtomatično. Pisal sem za sodobno občinstvo, in vendar! Imel sem občutek, kot da pišem istočasno še za občinstvo, ki bo živelo čez petdeset let, in skoraj skoraj tudi za občinstvo, ki je živelo pred petdesetimi leti. To avtomatično in instinktivno raztezanje v preteklost in prihodnost in takojšnje skrčenje na točko, v kateri trenutno tičim, me je toliko osupnilo, da sem o njem vodil v svojih dnevnikih skorajda 'znanstveno evidenco'. O tem intimnem pisateljskem doživljanju pišem (zdaj prvič) na tem mestu zato, da bi čitateljem, a tudi sebi razjasnil nekatere bistvene elemente, ki so pripomogli k stvaritvi Alamuta takega, kakršen je. Brez te 'funkcije', ki se je v alamutskem primeru raztegnila v vse večje zgodovinske razdalje, bi romana gotovo ne mogel ostvariti, vsaj ne v njegovi konkretni obliki."

"Tak psihični akt je tudi doživljaj ali duševni proces, ki sem mu dal ime 'funkcija'. Najprej sem ga spoznal po njegovih učinkih, potem tudi pótem samoopazovanja. Kdor je bral prvi dve knjigi teh spominov ali pa moj esej o tipologiji dobe in zgodovinskem čutu, je utegnil opaziti neko sorodnost med duševnim procesom, ki ga imenujem zgodovinski čut, in med prej opisano funkcijo. Zgodovinski čut ali smisel za zgodovino je nekakšno gledanje, torej nekaj pasivnega, nekakšno intuitivno pravilno tolmačenje zgodovine in zgodovinskih faktov. 'funkcija' je, nasprotno, neka aktivna ustvarjalna psihična potenca, ki ji je zgodovinski čut duševna podlaga in iz katerega ven potem aktivno ustvarja literarne (pa tudi druge umetniške) produkte. 'Funkcija' je torej neka posebna stran pisateljskega (ali kateregakoli drugega umetniškega) talenta in ni potrebno (in to je celo običajno), da bi se je ustvarjalec zavedal."

Tako sem pisal pred dvema letoma v svojih spominih o ustvarjalnem procesu pri porajanju Alamuta. Združitev preteklosti - se pravi dobe v letu 1092, ko se dogaja alamutska snov - in sedanjosti – se pravi dobe, v kateri se je porajal Alamut (1936-1938) - v eno je bila v najvišji meri ostvarjena, in to povsem instinktivno, avtomatično in brez kakršnegakoli zavestnega namena ali hotenja. Dejal sem, da se je roman pisal nekako sam, tako rekoč po nekakšnem spominu, o čemer sem napravil zelo svojevrstno opažanje med pisanjem "Mladosti pri Svetem Ivanu", ki ga tu iz svojih "Spominov" navajam (Tretja knjiga, feljton 83):

"Ves roman sem nato pisal z vestnostjo in pobožnostjo kronista, ki beleži samo tisto, kar zares vidi in doživlja. 3. XI. 1955, ko sem bil še daleč od poglavja, ki ga pišem danes, sem si pribeležil v zapiske:

''Eno od mojih najbolj senzacionalnih opažanj (podčrtano v beležki) pri pisanju 'Mladosti', ki sem ga že dolgo opazoval, a si ga skoraj nisem upal priznati, je naslednje: ... Alamut sem pisal na povsem analogen način kakor 'Mladost', kot da moram zbrati nekaj, kar imam, kar sem živel in izkusil. Nekaj, kar je bilo v meni od pradavnine, s čimer sem zrastel in kar sem v najgloblje tančine doživel."

Ko ob zaključku poglavja o Alamutu v "Mladosti" razmišljam, kaj pravzaprav Alamut je, prihajam do takih zaključkov (feljton 107):

"Po sami koncepciji je Alamut neka nova literarna zvrst. Ko sem pripravljal to poglavje, sem veliko ugibal, kaj naj bi pravzaprav bil. Na prvi pogled je roman, toda zgrajen je po dramatskih principih. Po nastanku je nekaj podobnega, kakor so 'miti'..."

Toda vsega tega nisem bil takrat, ko sem Alamut pisal in napisal, niti najmanj slutil. Še pred nekaj leti, ko mi je v Trstu prijatelj Dušan R., zatrjeval, da ne vem, kaj sem pravzaprav z Alamutom napisal, sem se takih dobro mišljenih "podtikanj" na moč otepal. In ko sem končno, spodbujen po takih in podobnih izjavah, popisal v spominih sam ustvarjalni proces pri nastanku romana in mi je isti prijatelj ponovno smehljaje zatrjeval, češ 'povedal da sem veliko, a do zadnjega le še nisem prišel', se mi je le začelo nekaj svetlikati v glavi.

Pa povrnimo se zopet k poglavju o Alamutu v "Spominih". Tu pišem (feljton 103):

"Ko sem tako dvignil roke od svojega otroka, so se začele v zvezi z Alamutom dogajati stvari, ki sem se jih dolgo otepal in branil priznati, ker sem se bil delu odpovedal in ker so se mi zdele dotične stvari skoraj čudežne. Medtem ko je oficialna slovstvena zgodovina molčala, so me ljudje povsod okrog predstavljali kot avtorja Alamuta. Ta mi je povedal, da ga je desetkrat prebral in da ga bere sedaj enajstič. Drugi, da je Alamut njegova klasična knjiga, ki jo prebere vsaj enkrat na leto. Na odprti razglednici dobim pozdrave s "kraškega Alamuta". Mlad partizanski pesnik mi zatrjuje, da je bil Alamut vzrok, da je šel v partizane. In ko pove to tudi dvema visokima funkcionarjema, sem ga radoveden vprašal, kako sta reagirala. Prvi, avtorju naklonjen, da se je muzal, drugi pa da mu je rekel: 'Bod' no tih'!" Mnogi so mi zatrjevali, da so delo s pridom brali na osvobojemem ozemlju, drugi v zaporih in v internacijah. Neka dama ga ima z 'Al Arafom' vred stalno na nočni omarici; druga mi je izjavila, da se ji zdi 'kot dar, ki je priletel k nam z nekega drugega planeta'. Ko sem prišel v Trst kot katerikoli povprečni kulturni aktivist pomagat pri gradnji po fašistih porušenih temeljev naše nekoč cvetoče narodne kulture (kot nepoboljšljiv kronist svoje dobe sem prišel v Trst samo kot privatnik, intimno pa sem prišel iskat svojo potopljeno mladost), so me iz Prage vprašali za avtorizacijo češkega prevoda Alamuta, ki je bil zdaj ponovno preveden."

"Vendar sem se pogovorom o Alamutu dolgo izogibal. Nobenega tolmačenja nisem dajal, tako da mi je neki prijatelj očital, češ da sam ne vem, kaj da sem z Alamutom napisal. Iz Trsta sem se dvakrat po naključju peljal z najhujšim oficialnim kritikom Alamuta. Zlomka! Obakrat se mi je naključilo, da se mi je prišel predstavit neznanec (seveda obakrat drugi) kot avtorju Alamuta in mi delo začel hvaliti na vse pretege, tako da je bilo prav tako nerodno kritiku, ki je bil delo raztrgal, kakor meni, ki sem kritiku prijatelj. Nekega glasbenika skladatelja sem po nekem literarnem večeru v Ljubljani komaj pravočasno odpeljal iz družbe svojih tovarišev, ki so malce splašeno poslušali, med katera dela svetovne literature prišteva Alamut. Zdaj, ko sem bil prerezal popkovino med seboj in delom, sem začel gledati nanj kot na katerikoli slovstveni objekt, ki me kot historiografa zanima. Bil sem enako radoveden na dobre odmeve (teh je bilo zmerom več) kot na slabe (teh je bilo zmerom manj, čeprav so bili nekateri prav drastični) in oboje beležil pod posebno rubriko 'alamutiana'. Ironija zgodovinskega naključja je hotela, da sem postal svoj lastni literarni historik."

V svojih Spominih pišem, da je prišel Alamut, ko je bil objavljen, kakor naročen, se pravi, da je padel v pravi čas. Vedel sem, da je to delo v slovenski literaturi nakaj nenavadnega, in ker sem iz naše slovstvene zgodovine, pa tudi iz lastne izkušnje vedel, da je takim delom s strani naših "kulturnih arbitrov" namenjen skrajni odpor, sem trepetal tako za lastno usodo kakor tudi za usodo dela.

Sprejem je bil v moje neizrečeno presenečenje nenavadno ugoden, delo samo, kar ga je izšlo mimo naročnikov, hitro razprodano. Skoraj vse recenzije so bile pozitivne, razen nebogljenega Kalanovega pamfleta, o katerem sem pred nedavnim pisal v Primorskem dnevniku (31. VIII. 1958), ko je izšel, sfriziran in olepšan, v ponatisu njegovih esejev. In še en fakt naj bo tu zabeležen: takratni urednik Ljubljanskega Zvona je odklonil priobčitev recenzije, kljub temu da je knjigo prejel in ga je urednik Modre ptice javno (na straneh revije Modre ptice) pozval, naj objavlja recenzije o knjigah, ki jih v ta namen prejme. In kot kuriozum še to: ko so za leto 1938 delili Prešernove nagrade, je Jalnova "Cvetkóva Cilka" prejela prvo, Alamut pa četrto nagrado.

Povrnimo se še enkrat k mojim "Spominom" (feljton 99 citiranega poglavja oziroma knjige):

"Alamut je kot živ in netljiv organizem v teku svojega osemnajstletnega obstoja eksplodiral trikrat: prvič ob svojem izidu; drugič leto dni pozneje, ko so izšle 'Francoska rumena knjiga' Francoisa Ponceta, francoskega poslanika v Nemčiji, opis obiska na Hitlerjevem utrjenem gradu v Berchesgadenu in Rauschnigovi 'Pogovori s Hitlerjem'; in tretjič po letošnjem kongresu KP SZ v Moskvi, odnosno po objavi odlomkov govora Hruščova in prizorov, ki so se ob čitanju te "velike izpovedi" oziroma "velike katarze", kot imenujem to izpoved v svojih zapiskih, dogajali v kongresni dvorani v noči od 24. na 25. februar, torej osemnajst let po izidu ali dvajset let po začetku pisanja romana. Tretja eksplozija je najmočneje odjeknila v avtorju samem in mu obrnila dušo narobe."

Slovenski univerzitetni profesor in akademik, ena od največjih glav, kar smo jih imeli Slovenci, mi je nekoč na kratko dejal: "Vsak človek ima ali je imel kdaj svoj Alamut."

To je ena izmed številnih podobnih izjav, ki sem jih v zadnjem času o Alamutu slišal in ki jo navajam zaradi njene jasnosti, tehtnosti in pogodljivosti.

Že v citatu iz "Spominov" sem navedel, da je Alamut po svojem nastanku v sorodstvu z "miti". Danes bi si upal iti še dalje: Alamut je nekakšna vizija, še bolje podoba, porojena iz pradavnega rodovnega spomina v smislu Jungovih "Archetype". Če se je posrečilo slovenskim "kulturnim arbitrom" z nezaslišanim koncentričnim napadom zapreti mlademu, neizkušenemu avtorju ob uprizoritvi "Lopeza", ko je neki recenzent celo vulgarno ozmerjal občinstvo, ki si je drznilo ploskati delu in avtorju, gledališče; če si tega ni mogel avtor odpreti tudi z naslednjo dramo "Empedokles", ki ni bila tudi ne objavljena; če še ni našel založnika za roman "Čudež na vasi" in za ponatis že davno razprodanih novel (Al Araf in drugih); če vse te tegobe in težave upoštevamo, pa je bila usoda Alamuta povsem drugačna. "Advocatus diaboli", kakor sem v omenjeni recenziji imenoval Kalana zaradi njegovega pamfleta na Alamut, se je sicer ob izidu romana oglasil. Pogodil je avtorja, toda Alamut - Zmaj se ni zganil. Bilo je prav tako, kakor bi bil z zobotrebcem dregnil v krokodilov oklep. Ob tej recenziji me je neka dama škodoželjno vprašala, če sem jo bral in kaj pravim k njej. Ko se je čez deset let na vse pretege navduševala nad Alamutom, sem jo vprašal, če se spominja Kalanove recenzije in kaj sodi danes o njej. Ni se je niti spominjala.

Delo, ki ni doživljeno, lahko zbudi zaradi trenutne konjunkture vtis. Toda čez nekaj let se pozabi. Delo pa, ki po izidu še neprestano raste in se razvija, mora biti doživljeno, moralo je privreti iz pravih, bitnih praprvin ustvarjalnega organizma.

"Danes mi je jasno," pravim ob zaključku III. knjige spominov, "da si mora tak novum šele pridobiti pravico bivanja, torej domicil, kar lahko traja, kot vemo iz zgodovine literature, krajši ali daljši čas, in to pravico bivanja mu utegne podeliti samo plebiscit čitateljev."

"Nekaj je čitatelj Alamuta gotovo opazil: naj bodo sredstva, ki se jih poslužuje Hasan, še tako strašna, nečloveška in zavržena, pa v ljudeh, ki so mu podvrženi, nikoli ne zamrejo najžlahtnejše loveške vrednote. Med fedaiji nikoli ne zamre tovariški čut in med njimi cvete prijateljstvo, prav kakor cvete prijateljstvo med dekleti v vrtovih. Ibn Tahir in njegovi tovariši so žejni resnice, in ko Ibn Tahir izve, da je bil zaveden v prevaro in zmoto po možu, ki mu je bil najbolj verjel in zaupal, ne doživi nič manjšega pretresa, kakršnega doživi, ko spregleda, da je bila tudi Mirjamina ljubezen prevara. In končno, tudi Hasan sam je v svojih mračnih spoznanjih nesrečen in osamljen sredi vesoljstva. In če bi že kdo hotel od avtorja izvedeti - ne, kaj je mislil napisati z Alamutom -, marveč kaj je bilo njegovo podtalno občutje, ko je vršil ustvarjalni proces, potem bi mu rekel: Tovariš! Brat! Vprašam te: ali je kaj bolj ohrabrujočega od prijateljstva in tovarištva? Ali je kaj pretresljivejšega od ljubezni? In ali je kaj bolj vzvišenega od resnice?"

Vladimir Bartol

V Ljubljani, 9. IX. 1958