George Orwell

1984

Prvi del

Bil je jasen, mrzel aprilski dan in ure so bile trinajst. Winston Smith je imel brado zakopano v prsi, da bi ušel strupenemu vetru, ko je stopil skozi steklena vrata bloka Zmaga, vendar ne dovolj hitro, da ne bi vrtinec peščenega prahu vstopil skupaj z njim.

Veža je smrdela po kuhanem zelju in starih, cunjastih predpražnikih. Na eni strani je bil na steno pribit barven, za notranjo opremo prevelik plakat. Prikazoval je samo ogromen, več kot meter velik obraz: obraz moškega pri petinštiridesetih, s košatimi črnimi brki in z ostro začrtanimi, čednimi potezami. Winston se je napotil proti stopnicam. Ni bilo vredno preskusiti dvigala. Še v najboljših časih je redko delovalo, zdaj pa so električni tok v dnevnih urah odklapljali. To je sodilo k ekonomski kampanji v pripravah za Teden sovraštva. Stanovanje je bilo v sedmem nadstropju in Winston, ki je imel devetintrideset let in krčni tvor nad desnim gležnjem, je stopal počasi in spotoma večkrat počival. V vsakem nadstropju je nasproti jaška za dvigalo strmel s stene plakat z velikanskim obrazom. Bila je to ena tistih podob, ki so izdelane tako, da ti oči sledijo, medtem ko se premikaš.

VELIKI BRAT TE GLEDA,

se je glasil napis pod njim.

V stanovanju je zvonek glas bral seznam številk, ki so bile v nekakšni zvezi s proizvodnjo surovega železa. Glas je prihajal s pravokotne kovinske plošče, podobne potemnelemu ogledalu, ki je bila del površja desne stene. Winston je zasukal gumb in glas se je malo znižal, vendar so bile besede še vedno razumljive. Napravo (imenovala se je telekran) je bilo moč utišati, vendar je nisi mogel popolnoma izključiti. Odšel je proti oknu: drobna, krhka postava, katere mršavost je še poudarjal modri kombinezon, ki je bil uniforma Partije. Njegovi lasje so bili zelo svetli, obraz po naravi rdeč, koža pa raskava od grobega mila, topih britvic in mrzle zime, ki je ravnokar minila.

Svet zunaj je bil videti mrzel še skozi zaprto okno. Spodaj na ulici so vrtinci vetra sukali prah in kose papirja, in čeprav je sijalo sonce in je bilo nebo živo modro, se je zdelo, da ni barve nikjer drugje kot na plakatih, ki so bili prilepljeni vsepovsod. Obraz s črnimi brki je visel z vsakega dominantnega mesta. Eden je visel na pročelju hiše takoj nasproti.

VELIKI BRAT TE GLEDA,

je govoril napis, medtem ko so temne oči zrle naravnost v Winstonove. Spodaj, v višini ceste, je neki drug plakat, strgan na enem vogalu, sunkovito plapolal v vetru, zapored odkrivajoč in zakrivajoč eno samo besedo ANGSOC. Daleč zadaj je zdrsnil med strehe helikopter, za hip obvisel v zraku kakor kačji pastir in se v loku znova pognal dalje. To je bila Policijska patrola, ki je vohljala po oknih. Patrole seveda niso bile važne. Edinole Miselna policija je bila važna.

Za Winstonovim hrbtom je telekran še vedno čenčal o surovem železu in o tem, kako so prekoračili Deveto triletko. Telekran je sprejemal in oddajal obenem. Vsak šum, glasnejši od zelo tihega šepeta, ki ga je povzročil Winston, je telekran tudi sprejemal; še več, dokler se je mudil na vidnem polju, ki ga je obvladovala kovinska plošča, ga je bilo mogoče videti in slišati. Seveda ni bilo mogoče vedeti, ali te v danem trenutku gledajo. O tem, kako pogosto in po kakšnem sistemu se policija vključuje v ta ali oni oddajnik, si lahko samo ugibal. Mogoče je bilo celo, da vsakogar ves čas gledajo; bodi tako ali drugače, priključili so se lahko na tvoj oddajnik, kadarkoli so hoteli. Živeti si moral — in si živel, iz navade, ki se je spremenila v nagon — v domnevi, da prisluškujejo vsakemu šumu, ki ga narediš, in gledajo — razen v temi — vsak tvoj gib.

Winston je obračal telekranu hrbet. Varneje je bilo tako, čeprav je bil, kot je dobro vedel, tudi hrbet lahko izdajalski. Kilometer stran se je dvigalo kvišku Ministrstvo resnice, njegovo delovno mesto, velikansko in belo nad sajasto pokrajino. To, je pomislil z nekakšnim nedoločnim odporom, to je London, glavno mesto Airstripa Ena, po gostoti prebivalstva tretje province v Oceaniji. Poskušal se je domisliti otroškega spomina, ki bi mu povedal, ali je bil London vedno prav takšen. So že od nekdaj stale te vrste trohnečih hiš iz devetnajstega stoletja, katerih stene so podprte z lesenimi bruni, okna zadelana z lepenko in strehe z valovito pločevino, varovalne mreže pa visijo na vse strani? Pa bombardirani predeli, kjer se je prah od ometa vrtinčil v zraku in se je bohotil vrbovec po kupih gramoza; pa kraji, kjer so bombe razdejale večja območja, na katerih so zrasle umazane kolonije lesenih, kurnikom podobnih kolib? Zaman, ni se mogel spomniti: nič ni ostalo od njegovega otroštva, razen vrste živo osvetljenih podob, ki so se pojavljale brez ozadja in so bile večinoma nerazumljive.

Ministrstvo resnice — Minires v Novoreku* — se je osup-

(Novorek je bil uradni jezik Oceanije. Razlago strukture in etimologije glej v Dodatku).

ljivo ločilo od vsega drugega. Bilo je velikanska piramidasta zgradba iz bleščeče belega betona, ki je v terasah kipela kvišku, tristo metrov visoko v zrak. S kraja, kjer je stal Winston, se je ravno še dalo prebrati tri partijske parole, ki so v lepih črkah odsevale z belega pročelja:

VOJNA JE MIR

SVOBODA JE SUŽENJSTVO

NEVEDNOST JE MOČ

Ministrstvo resnice je obsegalo, kot so govorili, tri tisoč prostorov nad zemljo in ustrezno število pod njo. Po Londonu so bila posejana samo še tri poslopja podobne oblike in velikosti. Tako popolnoma so obvladovala vso okoliško arhitekturo, da je bilo s strehe bloka Zmage moč videti vse tri hkrati. To so bili sedeži štirih ministrstev, iz katerih je sestajal ves vladni aparat: Ministrstvo resnice, ki se je ukvarjalo z novicami, zabavo, prosveto in umetnostjo; Ministrstvo miru, ki se je ukvarjalo z vojno; Ministrstvo ljubezni, ki je vzdrževalo red in postavo; in Ministrstvo obilja, ki je bilo odgovorno za gospodarske zadeve. Njihova imena v Novoreku: Minires, Minimir, Miniljub in Miniob.

Ministrstvo ljubezni je bilo zares grozljivo. Oken na njem sploh ni bilo. Winston ni bil še nikoli v Ministrstvu ljubezni, pa tudi v njegovi soseščini v premeru pol kilometra okrog njega ne. Tja si lahko prišel samo po uradnih opravkih, pa še takrat je bilo treba prodreti skozi blodnjak ovir iz bodeče žice, jeklenih vrat in skritih strojničnih gnezd. Celo po ulicah, ki so vodile k zunanjim pregradam, so se klatili črno uniformirani stražniki z obrazi goril, oboroženi s pendreki.

Winston se je sunkoma obrnil. Na obraz si je nadel izraz spokojnega optimizma, ki ga je bilo priporočljivo nositi, kadar si bil obrnjen proti telekranu. Odšel je čez sobo v majhno kuhinjo. Ko je tako ob tej uri odšel iz Ministrstva, je žrtvoval svoje kosilo v menzi in zavedal se je, da v kuhinji ni nikakršne hrane, razen kosa črnega kruha, ki pa ga je bilo treba prihraniti za jutrišnji zajtrk. S police je vzel steklenico brezbarvne tekočine s preprosto belo etiketo, označeno z GIN ZMAGA. Imela je priskuten, oljnat vonj, podobno kot kitajsko riževo žganje. Winston si je je nalil skoraj za čajno skodelico, se pripravil na udarec in jo zvrnil kot zdravilo.

Njegov obraz je v trenutku škrlatno pordel in solze so mu pritekle iz oči. Stvar je bila podobna solitrni kislini, še več, ko si jo pogoltnil, si imel občutek, da so te z gumijevko udarili po temenu. Vendar pa se je ogenj v njegovem trebuhu naslednji hip polegel in svet je bil videti prijaznejši. Vzel si je cigareto iz pomečkanega zavojčka z napisom CIGARETE ZMAGA in jo neprevidno podržal pokonci, tako da se je tobak posul po tleh. Pri naslednji je imel več uspeha. Vrnil se je v dnevno sobo in sedel za malo mizo, ki je stala levo od telekrana. Iz predala je vzel peresnik, stekleničko črnila in debel, prazen zvezek kvadratnega formata, z rdečim hrbtom in trdimi platnicami.

Iz neznanega razloga je bil telekran v dnevni sobi na neobičajnem mestu. Namesto da bi bil, kot ponavadi, na zadnji steni, od koder bi bil obvladoval vso sobo, je bil na daljši steni nasproti okna. Poleg njega je bila plitva niša, kjer je zdaj sedel Winston in ki je bila, ko so stanovanje gradili, verjetno namenjena za knjižne police. Če je Winston sedel v niši in se močno naslanjal nazaj, je lahko ostal vsaj vizual no zunaj območja telekrana. Seveda ga je bilo moč slišati, a vse dokler je vztrajal v svojem sedanjem položaju, ga ni bilo moč videti. Deloma ga je ravno nenavadni tloris sobe napeljal na to, kar se je zdaj pripravljal storiti.

Toda k temu ga je bil napeljal tudi zvezek, ki ga je pravkar vzel iz predala. Bil je to posebno lep zvezek. Njegov gladki papir smetanove barve, malo porumenel od starosti, je bil tiste vrste, ki ga že najmanj štirideset let niso izdelovali. Vendar je lahko domneval, da je zvezek še veliko starejši. Videl ga je bil ležati v izložbi umazane majhne starinarne v neki zloglasni mestni četrti (katera četrt je to pravzaprav bila, se zdaj ni spominjal) in takoj ga je prevzela nepremagljiva želja, da bi ga imel. Člani Partije običajno niso hodili v navadne trgovine (ki se ukvarjajo s svobodnim trgom, kot so to imenovali), toda tega pravila se niso strogo držali, saj so bili tam ljudem na voljo razni predmeti, kot vezalke in britvice, ki jih po drugi poti ni bilo mogoče dobiti. Na hitro je poblisnil po ulici gor in dol, smuknil noter in za dva dolarja in pol kupil zvezek. Tisti čas se še ni zavedal, da si ga želi za neki poseben namen. Z občutkom krivde ga je v aktovki odnesel domov. Že to, da ga je imel, čeprav ni bilo v njem nič napisano, ga je kompromitiralo.

Ravnokar se je pripravljal na to, da bi začel dnevnik. To ni bilo protizakonito (nič ni bilo protizakonito, saj ni bilo nobenih zakonov več), toda če bi ga zasačili, bi bil gotovo kaznovan s smrtjo ali vsaj s petindvajsetimi leti taborišča za prisilno delo. Winston je pritrdil pero na držalo in posesal usedlino z njega. Pero je bilo zastarela priprava, ki so jo celo za podpise le redkokdaj rabili, a on si ga je priskrbel, preprosto zato, ker je čutil, da lepi rumenkasti papir zasluži, da nanj pišeš s pravim peresom, ne pa čečkaš s tintnim svinčnikom. Pravzaprav ni bil vajen pisanja na roko. Razen čisto kratkih opomb je bilo v navadi vse narekovati v narekovalnik, kar pa je bilo v tem primeru seveda nemogoče. Pomočil je pero v črnilo in nato za hip omahoval. Srh ga je spreletel. Zaznamovati papir je bilo dejanje, ki je pomenilo odločitev. Z drobnimi, okornimi črkami je zapisal:

4. april 1984

Naslonil se je nazaj. Zajel ga je občutek popolne nemoči. Nobene gotovosti ni bilo, da. je to res leto 1984. Moralo je biti približno tako, kajti bil je popolnoma prepričan, da mu je devetintrideset let, in zdelo se mu je, da je bil rojen leta 1944 ali 1945. A dandanes ni bilo mogoče natančno določiti nobenega datuma v okviru enega ali dveh let.

Za koga, mu je nenadoma prišlo na misel, pa piše ta dnevnik? Za prihodnost, za nerojene? Njegove misli so za trenutek obstale pri dvomljivem datumu na papirju, potem pa zadele ob besedo iz Novoreka — dvomišljenje. Prvikrat je doumel pomembnost svojega podviga. Kako je mogoče komunicirati s prihodnostjo? Že zaradi njene narave je to nemogoče. Prihodnost bo ali podobna sedanjosti, in v tem primeru ga ne bo poslušala, ali pa bo drugačna od nje in bo torej njegova poslanica brez pomena.

Nekaj časa je sedel, neumno strmeč v papir. Telekran je zdaj prešel na rezko vojaško glasbo. Čudno je bilo, da mu je ne samo zmanjkalo moči, da bi se izrazil, temveč je celo pozabil, kar je sprva sploh nameraval povedati. Že več tednov se je pripravljal na ta trenutek in nikdar mu ni prišlo na misel, da bo za to potreboval še kaj drugega kot pogum. Pisanje samo bo lahko. Vse, kar je moral storiti, je bilo prenesti na papir nenehni, neutrudni monolog, ki se mu je že dobesedno leta in leta odvijal v glavi. Ta trenutek pa je celo monolog usahnil. Še več, krčni tvor ga je začel neznosno srbeti. Ni se ga upal popraskati, kajti kadar je to storil, se mu je vedno vnel. Sekunde so tiktakale mimo. Zayedal se ni ničesar razen praznine papirja pred seboj, srbenja nad gležnjem, bučanja glasbe in rahle okajenosti, ki jo je povzročil gin.

Nenadoma pa je začel panično pisati, zavedajoč se le na pol, kaj piše. Z majhno, a otroško pisavo je čečkal gor in dol po papirju, izpuščajoč najprej velike začetnice, nato pa tudi ločila:

4. april 1984. Včeraj v kinu. Sami vojni filmi. En zelo dober o ladji, polni beguncev, bombardiranih nekje v Sredozemlju. Publiko zelo zabavali prizori z velikim ogromnim debelim moškim ki je poskušal splavati proč s helikopterjem za sabo. Najprej si ga videl, kako se prekopicuje v vodi kot delfin, nato si ga videl na muhi puške na helikopterju, nato pa je bil poln lukenj in voda okrog njega se je pordečila in potopil se je tako hitro kot bi skozi luknje vanj vdrla voda. publika je rjovela od smeha ko se je potopil, potem si videl rešilni čoln poln otrok in helikopter, ki visi nad njimi, neka ženska srednjih let mogoče Židinja je sedela na kljunu z majhnim fantkom približno tri leta starim v naročju, fantek je kričal od groze in skrival glavo med njene prsi kot bi se hotel zariti naravnost vanjo in ženska je ovijala roke okrog njega in ga tolažila čeprav je bila sama čisto zelena od strahu, ves čas ga je pokrivala kot je bilo le mogoče kot bi mislila da ga njene roke lahko zavarujejo pred kroglami, potem je helikopter vrgel nanje 20 kilsko bombo strahoten blisk in čoln se je spremenil v trske, potem je bil čudovit prizor z otroško roko ki leti gor gor gor naravnost v zrak helikopter s kamero na kljunu ji je moral slediti gor in bilo je veliko ploskanja s partijskih sedežev a neka ženska na sedežih za rajo je zagnala vik in krik in tulila da tega ne bi smeli kazat ne pred otroki ne to ni prav ne pred otroki to ni dokler je ni policija vrgla ven vrgla ne verjamem da se ji je kaj zgodilo nikogar nič ne briga kaj reče raja tipična reakcija raje oni nikdar — Winston je nehal pisati, deloma zato, ker ga je zagrabil krč. Ni vedel, kaj ga je pripravilo do tega, da je izbruhal to poplavo nesmisla. Nenavadno pa je bilo to, da se mu je medtem v glavi izčistil popolnoma drugačen spomin, in to do take mere, da se je skoraj čutil sposobnega, da ga zapiše. Zaradi tega drugega dogodka, je zdaj spoznal, se je danes nenadoma odločil oditi domov in začeti dnevnik.

Zgodilo se je tega jutra na Ministrstvu, če o neki tako nedoločeni stvari lahko rečeš, da se je zgodila.

Bilo je blizu enajste in na Oddelku za dokumentacijo, kjer je delal Winston, so vlačili stole iz predelkov in jih nameščali na sredo dvorane pred veliki telekran v pripravah na Dvominutno sovraštvo. Winston je ravno sedal na svoj prostor v eni od srednjih vrst, ko sta v sobo nepričakovano stopila dva človeka, moški in ženska, ki ju je na videz poznal, a ni nikdar govoril z njima. Tisto dekle je že večkrat srečal na hodnikih. Ni vedel, kako ji je ime, vedel pa je, da dela na Oddelku za fikcijo. Verjetno je opravljala kakšno mehanično delo na strojih za pisanje romanov, kajti večkrat jo je videl z oljnatimi rokami in izvijačem. Videti je bila drzna, bilo ji je približno sedemindvajset let, imela je goste temne lase, pegast obraz in njeni gibi so bili hitri in športni. Ozek škrlaten pas, emblem Mladinske protispolne zveze, je bil večkrat ovit okoli pasu njenega kombinezona, ravno dovolj tesno, da je poudarjal oblino njenih bokov. Winstonu je bila že na prvi pogled zoprna. Vedel je, zakaj. Bilo je zaradi vzdušja hokejskih igrišč, mrzlih kopeli, skupinskih izletov in splošne čistosti mišljenja, ki se je zdelo, da ga nosi s seboj. Črtil je skoraj vse ženske, posebno pa mlade in lepe. Vedno so bile ženske tiste, in predvsem mlade ženske, ki so bile najbolj pobožne privrženke Partije, raznašalke parol, amaterske vohunke in razkrivalke nepravovernosti. To dekle pa mu je še posebej zbujalo vtis, da je nevarnejše od večine. Nekoč, ko sta se srečala na hodniku, ga je postrani na hitro ošinila s pogledom, ki se je zdelo, da prodira naravnost v njegovo notranjost in ki ga je za hip napolnil s črno grozo. Na misel mu je prišlo celo to, da je mogoče agentka Miselne policije. To pa je bilo zares precej neverjetno. Vendar ga je spet in spet obšel občutek posebne nelagodnosti, ki je bil pomešan tako s strahom kot s sovražnostjo, kadarkoli je bila kje v njegovi bližini.

Drugi je bil moški z imenom O’Brien, član Ožje partije, ki je imel tako važen in visok položaj, da si je Winston le nejasno predstavljal, kaj pomeni. Med ljudmi po stolih je za hip zavladal molk, ko so opazili, da se približuje črni kombinezon člana Ožje partije. O’Brien je bil velik, močan moški s krepkim vratom in z robatim, šegavim, brutalnim obrazom. Kljub grozljivi zunanjosti pa je bil v njegovem vedenju nekakšen čar. Imel je navado, da si je popravljal očala na nosu, kar te je zmeraj nenavadno razorožilo, in na neki nedoločljiv način učinkovalo nenavadno civilizirano.

To je bil gib, ki je morda — če je kdo še mislil v takih izrazih — spominjal na plemiča iz osemnajstega stoletja, ko ponuja svojo dozo z njuhancem. Winston je videl O’Briena morda desetkrat v prav toliko letih. Čutil je, da ga globoko privlači, pa ne samo zato, ker ga je zapeljevalo nasprotje med O’Brienovim meščanskim vedenjem in zunanjostjo poklicnega boksarja. Mnogo bolj zaradi skritega prepričanja — ali pa morda niti ne prepričanja, samo upanja — da O’Brienova politična pravovernost ni popolna. Nekaj na njegovem obrazu je to neustavljivo nakazovalo. In spet, morda sploh ni bila nepravovernost tisto, kar je bilo zarisano na njegovem obrazu, ampak je bila to preprosto inteligenca. Kakorkoli že, zbujal je videz človeka, s katerim bi se dalo govoriti, če bi nekako prelisičil telekran in ga dobil na samem. Winston si ni nikdar niti najmanj prizadeval, da bi to storil. Ta trenutek je O’Brien pogledal na svojo ročno uro, videl, da je že skoraj enajst, in še očitno odločil ostati na Oddelku za dokumentacijo, dokler ne mine Dvominutno sovraštvo. Sedel je na stol v isti vrsti kot Winston, dva sedeža dalje. Majhna rdečelasa ženska, ki je delala v predelku poleg Winstonovega, je bila med njima. Temnolaso dekle je sedelo takoj zadaj.

Naslednji trenutek je planilo z velikega telekrana na koncu sobe ostudno, škripajoče cviljenje, kot bi prihajalo od velikanskega stroja, ki teče brez olja. Bil je to hrup, ob katerem so zaskominali zobje in se naježili lasje na tilniku. Sovraštvo se je pričelo.

Kot ponavadi se je na ekranu zasvetil obraz Emmanuela Goldsteina, sovražnika ljudstva. Med publiko je tu in tam završalo. Mala rdečelaska je zacvilila od mešanice strahu in gnusa. Goldstein je bil odpadnik in dezerter, ki je bil nekoč, dolgo je tega (kako dolgo, se ni nihče točno spominjal), ena od vodilnih osebnosti Partije, skoraj na ravni z Velikim bratom samim, potem se je udeležil kontrarevolucionarne dejavnosti in bil obsojen na smrt, pa je skrivnostno pobegnil in izginil. Program Dvominutnega sovraštva je bil z vsakim dnem drugačen, toda v vsakem je bil Goldstein osrednja figura. Bil je poglavitni izdajalec in prvi skrunilec partijske čistosti. Vsi kasnejši zločini proti Partiji, vsa izdajstva, sabotaže, krivoverstva in odkloni so izvirali neposredno iz njegovega nauka. Nekje je še vedno živel in koval svoje zarote; morda kje onstran morja, pod varstvom svojih tujih plačnikov; morda celo — tako se je včasih šepetalo — v kakšnem skrivališču v sami Oceaniji.

Winstonu se je skrčila prepona. Nikdar ni mogel gledati Goldsteinovega obraza brez mučne mešanice čustev. Bil je to suh židovski obraz s puhasto, mogočno grivo belih las in majhno kozjo bradico — pameten obraz, pa vendar nekako prirojeno zaničljiv, z nekakšno senilno neumnostjo v dolgem, ozkem nosu, na koncu katerega so tičali naočniki. Spominjal je na obraz ovce in tudi v glasu je bilo nekaj ovčjega. Goldstein je bruhal svoj običajni strupeni napad na doktrine Partije — napad, ki je bil tako pretiran in perverzen, da ga je lahko spregledal tudi otrok, pa vendar dovolj verodostojen, da te je napolnil z zastrašujočim občutkom, da druge, manj razumne od tebe, lahko zavede. Zalil je Velikega brata, napadal diktaturo Partije, zahteval takojšnjo sklenitev miru z Evrazijo, zagovarjal svobodo govora, svobodo tiska, svobodo zbiranja, svobodo misli, histerično je kričal, da je bila revolucija izdana — in vse to s hitro, mnogozložno govorico, ki je bila neke vrste parodija na običajni slog partijskih govornikov in je vsebovala celo besede iz Novoreka; v resnici je bilo besed iz Novoreka več, kot bi jih kakšen član Partije običajno rabil v vsakdanjem življenju. Medtem pa so, da bi ne bilo nobenega dvoma, o čem Goldstein govoriči, za njegovo glavo korakale neskončne vrste evrazijske vojske — vrsta za vrsto trdnih mož z brezizraznimi azijatskimi obrazi, ki so prihajali do površine ekrana in izginjali, pa so jih nadomeščali novi, natanko taki. Suho, ritmično topotanje vojaških škornjev je ustvarjalo ozadje beketajočemu Goldsteinovemu glasu.

Sovraštvo še ni trajalo trideset sekund, ko so polovici ljudi v sobi začeli uhajati nekontrolirani vzkliki besa. Samozadovoljni ovčji obraz na platnu in grozo zbujajoča moč evrazijske vojske za njim je bilo več, kot je bilo mogoče prenesti. Poleg tega pa je pogled ali celo že sama misel na Goldsteina avtomatično povzročila strah in gnev. Bil je bolj stalen predmet sovraštva kot ali Evrazija ali Eastazija, kajti kadar je bila Oceanija v vojni z eno od teh dveh sil, je bila običajno z drugo v miru. Čeprav so Goldsteina vsi sovražili in prezirali, čeprav so vsak dan in tisočkrat na dan na tribunah, telekranu, po knjigah in časopisih njegove nauke zavračali, pobijali, smešili in razkazovali vsesplošnemu strmenju kot pomilovanja vreden nesmisel, kar so bili res — pa se je za čudo kljub vsemu temu zdelo, da se njegov vpliv nikdar ne zmanjša. Vedno so se še našli novi bedaki, ki so čakali, da jih zapelje. Ni minil dan, ko bi Miselna policija ne razkrinkala vohunov in saboterjev, ki so delali po njegovih navodilih. Bil je poveljnik mogočne, temačne vojske, podtalne mreže zarotnikov, ki so se zaobljubili, da bodo napravili državni prevrat. Menda se je imenovala Bratovščina. Šepetalo se je tudi o strašni knjigi, zbirki vseh krivoverstev, katere avtor je bil Goldstein in ki je tajno krožila naokrog. Knjiga ni imela naslova. Ljudje so jo imenovali, če sploh, samo knjiga. Toda take stvari so bile znane le po nejasnih govoricah. Niti Bratovščina niti knjiga nista bili stvari, ki bi ju navadni član Partije omenjal, če se je temu lahko izognil.

V drugi minuti je Sovraštvo naraslo do blaznosti. Ljudje so poskakovali na svojih mestih in kričali, kolikor so mogli glasno, v prizadevanju, da bi preglasili v blaznost tirajoči, beketavi glas, ki je prihajal s telekrana. Mala rdečelaska je škrlatno pordela, usta so se ji zapirala in odpirala kot ribi na suhem. Celo O Brienov mrki obraz je zardel. Sedel je zelo pokonci na svojem sedežu, njegove mogočne prsi so se napenjale in trzale, kakor bi se upirale naskoku valov. Temnolaso dekle za Winstonom je začelo kričati »Svinja! Svinja! Svinja!« in nenadoma je pograbila težak Slovar Novoreka ter ga zalučala v ekran. Zadel je Goldsteinov nos in se odbil, glas pa se je neizprosno nadaljeval. V preblisku se je Winston zavedel, da kriči z drugimi in s peto brca ob prečko stola. Najbolj strašno pri Dvominutnem sovraštvu ni bilo to, da si se ga moral udeležiti, temveč to, da je bilo nemogoče izogniti se sodelovanju. Po tridesetih sekundah je bilo kakršnokoli pretvarjanje zmeraj nepotrebno. Zdelo se je, da ostudna ekstaza strahu in maščevalnosti, želja po ubijanju, mučenju, mečkanju obrazov s kovaškim kladivom, plava nad vso skupino ljudi kakor električni tok in spreminja vsakogar, tudi proti njegovi volji, v spačenega, vreščečega blazneža. In vendar je bil bes, ki si ga občutil, abstraktno, neusmerjeno čustvo, ki je lahko preskočilo z enega predmeta na drugega kakor plamen na svetilki. In tako v nekem trenutku Winstonovo sovraštvo sploh ni bilo naperjeno proti Goldsteinu, ampak ravno narobe, proti Partiji, proti Velikemu bratu in Miselni policiji; in v takih trenutkih se je njegovo srce odprlo za osamljenega, zasmehovanega krivoverca na ekranu, edinega varuha resnice in razumnosti v svetu laži. Vendar pa je bil že naslednji hip na strani drugih ljudi okoli sebe in vse, kar je bilo povedanega o Goldsteinu, se mu je zdelo resnično. V takih trenutkih se je njegov skriti odpor do Velikega brata spremenil v oboževanje in zazdelo se mu je, da se Veliki brat vzdiguje, nepremagljivi, neustrašeni varuh, kakor skala pred azijskimi hordami; Goldstein pa se mu je kljub svoji osamljenosti, nemoči in dvomu, ki je ležal nad njegovo eksistenco, zdel kot hudobni čarovnik, ki je zmožen že z samo silo svojega glasu zdrobiti zgradbo civilizacije.

V nekaterih trenutkih je bilo mogoče sovraštvo celo zavestno preusmeriti v to ali ono smer. Nenadoma, z nekakšnim divjim naporom, s kakršnim ponoči odtrgaš glavo z blazine, ko te tlači mora, je Winstonu uspelo, da je prenesel svoje sovraštvo na temnolaso dekle za seboj. Živi, čarobni prividi so mu preblisnili možgane. Do smrti bi jo prebičal z gumijevko. Golo bi jo privezal na kol in jo prestrelil s šopom puščic kakor svetega Boštjana. Vzel bi si jo in ji v trenutku orgazma prerezal grlo. Še več, zdaj je bolje kot prej vedel, zakaj jo sovraži. Sovraži jo, ker je mlada in lepa in brezspolna, ker bi šel rad v posteljo z njo, pa tega ne bo nikdar storil, ker je okoli njenega ljubkega, gibkega pasu, ki se je zdel, da kar prosi, da ga objameš, samo strahotni škrlatni pas, napadalni simbol devištva.

Sovraštvo je doseglo vrhunec. Goldsteinov glas je postal pravo ovčje beketanje in obraz se je za hip spremenil v ovčjega. Potem se je ovčji obraz pomešal s postavo evrazijskega vojaka, ki je bil videti, ko se je začel približevati, orjaški in grozljiv, njegova brzostrelka je drdrala in zdelo se je, da bo skočil s površja ekrana, tako da so se nekateri ljudje v prvi vrsti skrčili na svojih sedežih. Še isti hip pa se je, in to je vsem izvilo globok vzdih olajšanja, sovražna postava pomešala z obrazom Velikega brata, črnolasim, s črnimi brki, polnim moči in skrivnostnega miru ter tako velikanskim, da je skoraj zakril ekran. Nihče ni slišal, kaj Veliki brat govori. Bilo je le nekaj spodbudnih besed, tiste vrste besed, ki jih izrečeš v bojnem hrumu, ki jih ni moč posamič razlikovati, ki pa vlivajo zaupanje že samo s tem, da so izrečene. Nato je obraz Velikega brata zbledel in namesto njega so se prikazale tri partijske parole, izpisane z velikimi črkami:

VOJNA JE MIR

SVOBODA JE SUŽENJSTVO

NEVEDNOST JE MOČ

Toda videti je bilo, ko da obraz Velikega brata še nekaj sekund vztraja na ekranu, kakor da je vtis, ki ga je naredil na oči vsakogar, preveč živ, da bi ga bilo moči takoj izbrisati. Mala rdečelaska se je vrgla naprej čez naslanjalo stola pred seboj. Z drhtečim šepetom, ki je zvenel kot »Odrešenik moj!«, je stegnila roke proti ekranu. Potem je zakopala obraz v roke. Očitno je molila.

V tem trenutku je celotna skupina ljudi izbruhnila v globoko, počasno, ritmično skandiranje »VB! ... VB! ... VB! ...«, znova in znova, zelo počasi, z dolgim premorom med V in B — težak, mrmrajoč, na neki čuden način divjaški šum, v ozadju katerega se je zdelo, da je moč slišati topotanje bosih nog in udarjanje tamtama. Trajalo je morda trideset sekund. To je bil pripev, ki ga je bilo pogosto slišati v trenutkih vsepremagujočega čustva. Deloma je bil nekakšna himna modrosti in veličini Velikega brata, toda še bolj je bilo to dejanje samohipnoze, osvobajajoče utapljanje zavesti s sredstvi ritmičnega hrupa. Winstonu se je zdelo, da mu zmrzuje drobovje. Med Dvominutnim sovraštvom si ni mogel kaj, da ne bi sodeloval v vsesplošnem deliriju, a to nečloveško skandiranje »VB! ... VB!« ga je vedno napolnilo z grozo. Seveda je skandiral z drugimi; nemogoče je bilo delati drugače. Prikrivati čustva, nadzorovati obraz, početi, kar so počeli drugi, je bila instinktivna reakcija. Toda nekaj sekund bi ga bil izraz njegovih oči lahko kratko in malo izdal. In ravno v tem trenutku se je zgodila tista pomembna stvar — če se je sploh zgodila.

Za hip je ujel O’Brienov pogled. O’Brien je bil vstal. Snel si je bil očala in si jih je ravnokar znova natikal na nos s tisto svojo značilno kretnjo. Toda za drobec sekunde so se njune oči srečale in v tistem hipu, ko se je to zgodilo, je Winston vedel — da, vedel je — da misli O’Brien prav tako kot on. Nezmotljivo sporočilo je bilo oddano. Bilo je, kot bi se odprla in bi misli plavale od enega do drugega skozi oči. »S teboj sem,« se je zdelo, da mu pravi O’Brien. »Natanko vem, kaj čutiš. Vse vem o tvojem preziru, o tvojem sovraštvu in gnusu. A ne skrbi, jaz sem na tvoji strani.« In nato je preblisk razuma ugasnil in O’Brienov obraz je bil prav tako nedoumljiv kakor obrazi vseh drugih.

To je bilo vse in že ni bil več gotov, ali se je sploh zgodilo. Taki pripetljaji so ostali brez nadaljevanja. Dosegli so samo to, da so mu ohranjali njegovo prepričanje ali upanje, da so ostali okrog njega sovražniki Partije. Morda so govorice o veliki podtalni zaroti resnične — morda Bratovščina zares obstaja. Kljub neskončni vrsti aretacij, zasliševanj in usmrtitev ni bilo mogoče zatrdno vedeti, ali ni Bratovščina le mit. Včasih je verjel vanjo, včasih ne. Dokaza ni bilo, le površni namigi, ki so pomenili nekaj ali pa nič: odlomki slučajno ujetih pogovorov, drobne čačke po stenah stranišč — včasih celo, kadar sta se srečala dva tujca — majhen migljaj rok, ki je bil videti, da bi lahko bilo razpoznavno znamenje. Vse to pa je bilo le ugibanje; zelo verjetno si je vse le domišljal. Vrnil se je v svoj predelek, ne da bi se ozrl na O’Briena. Misel, da bi nadaljeval njun trenutni stik, mu je le za hip šinila v glavo. Bilo bi nedopovedljivo nevarno, tudi ko bi vedel, kako naj to izpelje. Za trenutek, dva sta izmenjala sumljiv pogled in to je bil konec zgodbe. Toda tudi to je bil dogodek, ki si ga je bilo vredno zapomniti v zaklenjeni osamljenosti, v kateri je bilo treba živeti.

Winston se je zdrznil in se vzravnal. Rignil je. Gin se mu je dvigal iz želodca.

Osredotočil je pogled na papir. Odkril je, da je medtem, ko je sedel in nemočno razglabljal, skoraj avtomatično tudi pisal. In pisava ni bila več krčevita in okorna kot prej. Njegovo pero je nasladno drselo po gladkem papirju in z velikimi, lepimi črkami tiskalo —

DOL Z VELIKIM  BRATOM

DOL Z VELIKIM BRATOM

DOL Z VELIKIM BRATOM

DOL Z VELIKIM BRATOM

DOL Z VELIKIM BRATOM

znova in znova, dokler ni napolnilo pol strani.

Ni si mogel kaj, da ne bi bil začutil zbodljaja preplaha.

To je bilo nesmiselno, kajti napisati teh nekaj besed ni bilo nevarnejše kakor že samo to, da je začel pisati dnevnik; za trenutek ga je imelo, da bi iztrgal popisani list in svoj podvig v celoti opustil.

Vendar pa tega ni storil, saj je vedel, da bi bilo brez pomena. Popolnoma vseeno je bilo, ali je napisal DOL Z VELIKIM BRATOM, ali pa se je tega vzdržal. Miselna policija bi ga prav tako dobila. Zagrešil je — in bi zagrešil tudi, če ne bil položil peresa na papir — poglavitni zločin, ki je zajemal v sebi vse druge. Imenovali so ga miselni zločin. Miselni zločin ni bil stvar, ki bi se je bilo dalo za zmeraj prikriti. Uspešno si se lahko skril za kratek čas, morda celo za leto dni, toda prej ali slej so te dobili.

Vedno se je zgodilo ponoči, vse aretacije brez izjeme so se dogajale ponoči. Nenaden sunek v spanju, surova roka, ki stresa za rame, luči, ki svetijo v oči, obroč trdih obrazov okrog postelje. V veliki večini primerov ni bilo ne procesov ne poročil o aretaciji. Ljudje so preprosto izginili, vedno ponoči. Aretirančevo ime so odstranili s seznamov, vsak ostanek njegove dejavnosti so izbrisali, njegov nekdanji obstoj so zanikali in nato pozabili. Bil je ukinjen, izničen: izhlapel, je bil običajni izraz.

Za trenutek ga je pograbila nekakšna histerija. Začel je pisati s hitrimi, nečitljivimi čačkami: ustrelili me bojo briga me ustrelili me bojo v tilnik briga me dol z velikim bratom vedno te ustrelijo v tilnik briga me dol z velikim bratom —

Nekoliko osramočen se je naslonil nazaj in odložil pero. Naslednji hip je vzdrgetal. Potrkalo je na vrata.

Že! Sedel je tiho kot miš, v jalovem upanju, da bo kdorkoli je že, odšel po enkratnem poskusu. A ne, trkanje se je ponovilo. Najslabše od vsega bi se bilo pritajiti. Srce mu je udarjalo kakor boben, a njegov obraz je bil zaradi dolge vaje verjetno brezizrazen. Vstal je in težkimi koraki odšel proti vratom.

Ko je položil roko na kljuko, je opazil, da je pustil dnevnik odprt na mizi. DOL Z VELIKIM BRATOM, je bilo napisano vsevprek s tako velikimi črkami, da so bile čitljive skoraj čez vso sobo. Kako nedopovedljivo neumno je bilo to, kar je storil. Toda kljub preplahu se je zavedal, da ne bi maral popackati kremastega papirja s tem, da bi zaprl zvezek, dokler je črnilo še mokro.

Zajel je sapo in odprl vrata. Pri priči ga je zagrnil topel val olajšanja. Brezbarvna ženska strtega videza, sršečih las in razoranega obraza je stala zunaj.

»Oh, tovariš,« je začela z žalostnim, jokavim glasom, »zdelo se mi je, da se vam slišala priti. Bi mogoče lahko prišli in pogledali lijak v naši kuhinji? Zamašil se je in —«

Bila je gospa Parsons, žena soseda iz istega nadstropja, v (Izraza »gospa« Partija ni odobravala — vsakogar je bilo treba imenovati »tovariš« — toda pri nekaterih ženskah si ga nagonsko uporabljal.) Bila je ženska kakih trideset let, a se je zdela mnogo starejša. Vzbujala je vtis, da ji leži v gubah na obrazu prah. Winston ji je sledil po hodniku. Takšna amaterska popravila so bila skoraj vsakodnevna nadloga. Blok Zmage je bil staro poslopje, zgrajeno leta 1930 ali približno tedaj, in je razpadalo. Omet se je stalno krušil s sten in stropov, cevi so pokale v vsakem hujšem mrazu, streha je puščala, kadarkoli je zapadel sneg, ogrevalne naprave so pa navadno delovale le na pol, kadar niso bile zaradi varčevanja sploh izključene. Popravila, razen tistih, ki si jih lahko opravil sam, so opravljali posebni odbori, ki so znali zavlačevati celo vstavljanje okenskih šip za dve leti.

»Seveda je to samo zato, ker Toma ni doma,« je medlo rekla gospa Parsons.

Parsonsovo stanovanje je bilo večje kot Winstonovo in zanemarjeno na drug način. Vse je imelo razbit, pohojen videz, kot bi stanovanje ravnokar obiskala kakšna velika, divja žival. Športni rekviziti, hokejske palice, boksarske rokavice, počena nogometna žoga, par narobe obrnjenih prepotenih kratkih hlač — so ležali križem po tleh, na mizi pa je bila skladovnica umazane posode in zvezek z oslovskimi ušesi. Na stenah so viseli rdeči prapori Zveze mladine in Vohunov in velikanski plakat Velikega brata. Kot po vsem poslopju je tudi tu dišalo po kuhanem zelju, a prevladoval je oster vonj po znoju, ki — to je bilo jasno že ob prvem vdihu, čeprav bi bilo težko povedati, kako — je bil znoj nekoga, ki ta trenutek ni navzoč. V drugi sobi je nekdo z glavnikom in kosom toaletnega papirja skušal ujeti melodijo vojaške koračnice, ki jo je telekran še vedno oddajal.

»To sta otroka,« je rekla gospa Parsons in se na pol boječe ozrla proti vratom. »Danes nista bila zunaj. In seveda ...«

Imela je navado, da je na sredi prekinjala stavke. Kuhinjsko korito je bilo skoraj do roba polno ogabne, zelenkaste vode, ki je smrdela huje kot zelje. Winston je pokleknil in pregledal koleno pri cevi. Nerad je delal z rokami in nerad se je sklanjal, ker mu je to vedno povzročilo kašelj. Gospa Parsons ga je nebogljeno opazovala.

»Seveda bi Tom to takoj uredil, ko bi bil doma,« je rekla. »On ima rad take stvari. Ja, Tom je zelo spreten za take stvari.«

Parsons je bil Winstonov kolega v Ministrstvu resnice. Bil je debel, a gibčen mož, osupljivo neumen, gora bebavega navdušenja — eden tistih popolnoma nevprašujočih, predanih garačev, na katerih je bolj kot na Miselni policiji slonela trdnost Partije. Pri petintridesetih letih je bil ravnokar proti svoji volji črtan iz Zveze mladine in preden je napredoval v Zvezo mladine, je bil pri Vohunih eno leto dalj, kot je to določal statut. Na Ministrstvu je bil zaposlen na nekem podrejenem mestu, ki ni zahtevalo inteligence, po drugi strani pa je bil vodilna osebnost v Športnem komiteju in drugih komitejih, ki so se ukvarjali z organizacijo skupinskih izletov, spontanih demonstracij, varčevalnih akcij in prostovoljnih akcij nasploh. Z mirnim ponosom ti je sporočil, medtem ko je puhal iz pipe, da se že štiri leta vsak večer pokaže v Občinskem centru. Vsemogočni vonj po znoju, nekakšno nezavedno pričevanje o vnemi njegovega življenja, mu je sledil, kamorkoli je šel, in ostajal za njim še potem, ko je odšel.

»Imate francoza?« je rekel Winston in se igral z matico pri kolenu cevi.

»Francoza?« je rekla gospa Parsons in se pri priči začela izvijati. »Veste, da ne vem. Mogoče otroka —«

Oglasila sta se topot škornjev in ponovno trobljenje na glavnik, ko sta otroka prišla v dnevno sobo. Gospa Parsons je prinesla francoza. Winston je spustil vodo in z gnusom odstranil kepo ženskih las, ki je zapirala odtok. Kolikor je sploh mogel, si je v hladni vodi izpod pipe očistil prste in se vrnil v drugo sobo.

»Roke kvišku!« je vzkliknil divji glas.

Lep devetleten deček žilavega videza je kukal izpod mize in mu grozil z avtomatično pištolo — igračko, medtem ko je njegova sestra, kakšni dve leti mlajša, delala isto s koščkom lesa. Oba sta bila oblečena v modre kratke hlačke, sive srajce in rdeče ovratne rute, kar je bila uniforma Vohunov. Winston je dvignil roke nad glavo, a z neprijetnim občutkom, saj je bil fantov glas tako hudoben, da vse skupaj ni bilo igra.

»Ti si izdajalec!« je kričal deček. »Miselni zločinec! Evrazijski vohun! Ustrelil te bom, izhlapel te bom, poslal te bom v rudnike soli!«

Nenadoma sta oba poskakovala okoli njega in kričala »Izdajalec!« ter »Miselni zločinec!« in deklica je oponašala vsak bratov gib. V nekem smislu je bilo to rahlo grozljivo, kakor poskakovanje tigrovih mladičev, ki bodo kmalu zrasli v ljudožerce. V dečkovih očeh je bila neka vrsta preračunljive krutosti, čisto jasna želja udariti ali brcniti Winstona, in zavest, da bo kmalu dovolj velik, da bo to lahko storil. Prava sreča, da pištola v njegovih rokah ni prava, je pomislil Winston.

Oči gospe Parsons so živčno begale od Winstona k otrokoma in spet nazaj. Pri boljši svetlobi v dnevni sobi je opazil, da v gubah njenega obraza res leži prah.

»Danes sta tako hrupna,« je rekla. »Razočarana sta, ker ne moreta iti na obešanje, za to gre. Jaz nimam časa, da bi ju peljala, Tom pa se ne bo pravočasno vrnil z dela.«

»Zakaj ne moremo iti gledat obešanja?« je tulil fant s svojim neznanskim glasom.

»Hočem videti obešanje! Hočem videti obešanje!« je skandirala deklica in še vedno poskakovala naokrog.

Nekaj evrazijskih ujetnikov, krivih vojnih zločinov, naj bi ta večer obesili v parku, se je spomnil Winston. To se je dogajalo enkrat mesečno in je bilo zelo priljubljen spektakel. Otroci so vedno glasno zahtevali, naj jih peljejo gledat. Poslovil se je od gospe Parsons in odšel k vratom. A ni še naredil šest korakov po hodniku, ko ga je nekaj neznosno boleče zadelo v tilnik. Čutil je, kakor bi se zadrla vanj rdeče razžarjena žica. Obrnil se je ravno pravi čas, da je lahko videl gospo Parsons, ki je vlekla svojega sina čez prag, medtem ko je fant vtikal v žep fračo.

»Goldstein!« je zarjul fant, ko so se vrata za njim zaprla. A Winstona je najbolj presunil izraz nebogljene groze na sivkastem sosedinem obrazu.

Ko je bil spet v stanovanju, je hitro stopil mimo telekrana in sedel za mizo ter si še vedno drgnil vrat. Glasba na telekranu je utihnila. Namesto nje je odsekan vojaški glas bral z nekakšno brutalno všečnostjo opis vojne opreme nove plavajoče trdnjave, ki so jo ravnokar zasidrali med Islandijo in Ferskimi otoki.

Ob teh otrocih, je premišljal Winston, mora biti to žensko vse življenje groza. Še leto, dve, pa bosta dan in noč iskala v njej znake nepravovernosti. Skoraj vsi otroci so bili naravnost strašni. Najhujše od vsega je bilo to, da so jih s takimi organizacijami, kot so bili Vohuni, sistematično vzgajali v neobvladljive male divjake, pa vendar to v njih ni budilo nikakršne težnje, da bi se uprli partijski disciplini. Nasprotno, oboževali so Partijo in vse v zvezi z njo. Pesmi, sprevodi, zastave, izleti, urjenje z otroškimi puškami, vzklikanje parol, čaščenje Velikega brata — vse to je bilo zanje nekakšna sijajna igra. Vso njihovo krutost so preusmerili navzven, proti sovražnikom države, proti tujcem, izdajalcem, saboterjem, miselnim zločincem. Bilo je skoraj običajno, da so se ljudje, stari nad trideset let, bali lastnih otrok. In ne brez razloga, saj je komajda minil teden, ko bi Časnik ne prinesel kratkega članka, ki je opisoval, kako je mali ovaduh — »otroški heroj«, je bila običajno rabljena faza — vlekel na ušesa in slišal opazko, ki je kompromitirala starše, ter jih ovadil Miselni policiji.

Bolečina od zadetka v tilnik se je polegla. Malodušno je prijel za pero, vprašujoč se, ali lahko najde še kaj, kar bi zapisal v dnevnik. Nenadoma je spet začel misliti na O’Briena.

Pred leti — kako dolgo je že tega? moralo je biti sedem let — je sanjal, da gre skozi sobo, v kateri je bila črna tema. In nekdo, ki je sedel ob njegovi strani, mu je, ko je šel mimo, dejal: »Srečala se bova na kraju, kjer ni teme.« To je bilo izrečeno zelo mirno, skorajda mimogrede — kot trditev in ne ukaz. Odšel je ven, ne da bi se ustavil. Nenavadno pa je bilo, da tistikrat, v sanjah, te besede nanj niso napravile močnega vtisa. Šele kasneje in postopoma, se mu je zdelo, so postale pomembnejše. Ni se mogel spomniti, ali je bilo to pred ali po tistem, ko je sanjal, da je prvikrat videl O’Briena, niti se ni mogel spomniti, kdaj je prvič prepoznal tisti glas za OBrienovega. Vsekakor pa sta bila glasova ista. O’Brien je bil tisti, ki ga je nagovoril iz teme.

Winston ni bil nikdar popolnoma prepričan — celo po današnjem preblisku iz OBrienovih oči je bilo še vedno nemogoče biti prepričan — ali je O’Brien prijatelj ali sovražnik. Niti se mu to ni zdelo hudo važno. Vez razumevanja med njima je bila važnejša kot naklonjenost ali pripadnost isti stvari. »Srečala se bova na kraju, kjer ni teme,« je bil rekel. Winston ni vedel, kaj to pomeni, vedel je samo, da se bo tako ali drugače uresničilo.

Glas na telekranu je premolknil. Klic trobente, čist in lep, je zaplaval v mirni zrak. Glas je raskavo nadaljeval.

»Pozor, pozor, prosim! Ta trenutek so prispele zadnje novice z malabarske fronte. Naše sile v Južni Indiji so izbojevale veličastno zmago. Pooblaščen sem vam sporočiti, da bo dejanje, o katerem poročamo, v doglednem času lahko privedlo vojno do konca. Tu so zadnje novice —«

Slabe novice prihajajo, je pomislil Winston. In res, krvavemu opisu propada evrazijske armade, z velikanskimi številkami ubitih in ujetih, je sledila objava, da se bo s prihodnjim tednom obrok čokolade zmanjšal od trideset na dvajset gramov.

Winston je rignil. Gin se je razgubljal ter zapuščal v njem občutek praznine. Telekran — ali da bi proslavil zmago ali da bi izbrisal spomin na izgubljeno čokolado — je zagrmel »Oceanija, slavimo te«. Moral bi vstati v pozor. Vendar pa je bil v svojem trenutnem položaju neviden.

»Oceanija, slavimo te« se je umaknila lažji glasbi. Winston je odšel k oknu, s hrbtom obrnjen proti telekranu. Dan je bil še vedno mrzel in jasen. Nekje daleč stran je s pridušenim, odmevajočim gromom eksplodirala raketna bomba. Kakšnih dvajset ali trideset jih je tačas padlo vsak teden na London.

Spodaj na ulici je strgani plakat še vedno plapolal sem ter tja v vetru in beseda ANGSOC se je sunkoma pojavljala in izginjala. Angsoc. Sveta načela Angsoca. Novorek, dvomišljenje, spremenljivost preteklosti. Počutil se je, ko da tava v gozdovih po morskem dnu, izgubljen v pošastnem svetu, kjer je sam pošast. Bil je sam. Preteklost je bila mrtva in prihodnost nepredstavljiva. Je bil sploh lahko prepričan, da je en sam zdaj živeči človek na njegovi strani?  In kako naj bi vedel, da gospostvo Partije ne bo trajalo večno? Kot v odgovor so se mu povrnile tri parole z belega pročelja Ministrstva resnice:

VOJNA JE MIR

SVOBODA JE SUŽENJSTVO

NEVEDNOST JE MOČ

Iz žepa je vzel kovanec za petindvajset centov. Tudi tam so bile z majhnimi, jasnimi črkami zapisane iste parole in na drugi strani kovanca je bila glava Velikega brata. Celo s kovanca so te oči zasledovale. Na kovancih, na znamkah, na platnicah knjig, na zastavah, na plakatih, na ovojih cigaretnih zavojčkov — vsepovsod. Vedno oči, ki te gledajo, in glas, ki te obdaja. Če si spal ali bedel, pri delu ali jedi, znotraj in zunaj, v kopeli ali postelji — nobenega izhoda. Nič ni bilo tvoje, razen nekaj kubičnih centimetrov znotraj lobanje.

Sonce se je pomaknilo naokrog in nešteta okna na Ministrstvu resnice so bila zdaj, ko nanje ni več sijala svetloba, videti mračna kot strelne line na trdnjavi. Srce mu je vztrepetalo pred ogromno piramido. Premočna je, ne da se je naskočiti. Tisoč raketnih bomb je ne bi porušilo. Znova se je vprašal, za koga piše dnevnik. Za prihodnost, za preteklost — za vek, ki je morda umišljen. Dnevnik bodo spremenili v pepel in njega v hlape. Samo Miselna policija bo brala, kar je napisal, preden ga bodo izbrisali iz življenja in spomina. Kako bi lahko naslovil svoj poziv na prihodnost, ko pa niti sled po tebi in niti brezimna beseda, napisana na košček papirja, ne moreta preživeti?

Telekran je udaril štirinajst. V desetih minutah mora oditi. Do štirinajst trideset mora biti spet na delu.

Čudno, zazdelo se mu je, da mu je bitje ure vlilo novega poguma. Bil je osamljeni duh, govoreč besede, ki jih nikdar ne bo nihče slišal. Toda dokler jih izgovarja, na neki čuden način zveza ni pretrgana. Ne s tem, da narediš, da te slišijo, ampak s tem, da ostaneš duševno zdrav, se nadaljuje človeška dediščina. Odšel je nazaj k mizi, pomočil pero in napisal:

Prihodnosti ali preteklosti, času, ko bo misel svobodna, ko se bodo ljudje razlikovali drug od drugega in ne bodo živeli sami — času, ko bo obstajala resnica in ko tisto, kar je storjeno, ne bo moglo biti izbrisano:

Iz veka uniformnosti, iz veka osamljenosti, iz veka Velikega brata, iz veka dvomišljenja — pozdrav!

Pomislil je, da je že mrtev. Zdelo se mu je, da šele zdaj, ko je napravil odločilni korak, lahko izraža svoje misli. Posledice vsakega dejanja so vključene v dejanje samo. Napisal je:

Miselni zločin ne prinaša smrti: Miselni zločin JE smrt.

Zdaj, ko je spoznal, da je mrtev, je postalo važno, da kolikor mogoče dolgo ostane živ. Dva prsta na desnici je imel umazana od črnila. To je bila natanko tista malenkost, ki te lahko izda. Kakšen vohljajoč gorečnež v ministrstvu (verjetno ženska, nekdo kot mala rdečelaska, ali pa temnolaso dekle iz Oddelka za fikcijo) bi lahko postal radoveden, zakaj je pisal med odmorom za kosilo, zakaj je uporabljal zastarelo pero, kaj je pisal — in bi nato namignil zadevnemu odseku. Odšel je v kopalnico in skrbno zribal črnilo z grobim, temnorjavim milom, ki je strugalo kožo kot smirkov papir in je bilo torej za ta namen zelo primerno.

Položil je dnevnik v predal. Čisto nesmiselno bi ga bilo skrivati, lahko pa vsaj ugotovi, ali ga bodo odkrili ali ne. Las, položen na konce strani, bi bil preočiten. Z vrhom prsta je pobral neopazen belkast prašek in ga položil na vogal platnice, od koder bo gotovo padel, če bo kdo zvezek premaknil.

III

Winston je sanjal o svoji mami.

Moral je biti, tako je mislil, deset ali enajst let star, ko je njegova mama izginila. Bila je visoka, postavna, dokaj tiha ženska počasnih gibov in čudovitih, svetlih las. Očeta se je spominjal bolj megleno kot temnega in vitkega moža z očali, vedno oblečenega v čedno temno obleko (Winston si je posebno zapomnil zelo tenke podplate na očetovih čevljih). Oba je očitno odneslo v eni od prvih velikih čistk v petdesetih letih.

Ta trenutek je mama sedela nekje globoko pod njim z njegovo sestrico v naročju. Svoje sestre se sploh ni spominjal, razen kot drobnega, slabotnega, vedno tihega otroka velikih zvedavih oči. Obe sta gledali navzgor k njemu. Bili sta spodaj nekje v podzemlju — na dnu vodnjaka, na primer, ali pa zelo globokega brezna — a bil je to kraj, ki se je, čeprav že globoko pod njim, še vedno pogrezal. Bili sta v salonu potapljajoče se ladje in sta ga gledali skozi temnečo vodo. V salonu je bil še zrak in še sta ga lahko videli in on njiju, a medtem sta tonili dol, dol v zeleno vodo, ki ju mora v naslednjem trenutku za vedno skriti njegovim očem. On je bil zunaj, na svetlobi in zraku, medtem ko je njiju sesalo navzdol k smrti, in bili sta spodaj zato, ker je on tu zgoraj. On je to vedel in onidve sta vedeli in to vednost je lahko opazil na njunih obrazih. Očitka ni bilo ne na njunih obrazih ne v srcih, samo vednost, da morata umreti zato, da bi on ostal živ in da je to del neogibnega reda.

Ni se mogel spomniti, kaj se je bilo zgodilo, a v svojih sanjah je vedel, da sta bili življenji matere in sestre nekako žrtvovani njegovemu. Bile so to ene tistih sanj, ki so, medtem ko obdrže značilno sanjsko podobo, nadaljevanje umskega življenja in v katerih se zaveš dejstev in misli, ki se ti zde nove in vredne še potem, ko si že buden. To, kar je zdaj pretreslo Winstona, je bilo spoznavanje, da je bila mamina smrt pred skoraj tridesetimi leti tragična in obžalovanja vredna, na način, ki ni več mogoč.

Tragedija, je spoznal, sodi k starim časom, k časom, ko so ljudje še uživali zasebnost, ljubezen in prijateljstvo, in ko so člani družine še stali drug ob drugem, ne da bi se spraševali zakaj. Spomin na mamo mu je paral srce, ker je umrla v ljubezni do njega, medtem ko je bil on preveč mlad in sebičen, da bi ji bil vračal ljubezen. Pa zato, ker se je nekako, ni se spominjal kako, žrtvovala pojmovanju zvestobe, ki je zasebno in nespremenljivo. Take stvari, je vedel, danes niso mogoče. Danes so strah, sovraštvo, bolečina, ni pa dostojanstva čustev, ne globokih in celovitih bolečin. Vse to se mu je zdelo, da vidi v velikih maminih in sestrinih očeh, ko ga gledata navzgor skozi zeleno vodo, stotine sežnjev globoko, medtem ko še vedno toneta.

Nenadoma je stal v nizki, mehki ruši, na poletni večer, ko so poševni žarki sonca zlatili zemljo. Pokrajina, ki jo je gledal, se mu je tolikokrat prikazovala v sanjah, da ni bil nikdar popolnoma prepričan, ali jo je kdaj v resnici videl ali ne. V budnih mislih jo je imenoval Zlata dežela. Bil je to star, od zajcev popasen travnik, s krtino tu in tam, po katerem je vodila steza. Ob sem pa tja prekinjeni živi meji na nasprotni strani polja so se v vetru nalahno majale veje brestov, njihovo listje pa je rahlo trepetalo kot prameni ženskih las. Nekje čisto blizu, čeprav nedosegljiv očem, je tekel bister, počasen potok, kjer so v tolmunih pod vrbami plavale race.

Temnolaso dekle mu je prihajalo po polju naproti. Z nečim, kar se je zdelo en sam gib, je strgala s sebe obleko in jo brezbrižno odvrgla. Njeno telo je bilo belo in gladko, a v njem ni zbudilo poželenja; pravzaprav ga je komaj pogledal. V tem trenutku ga je prevzelo občudovanje giba, s katerim je odvrgla obleko. Zdelo se je, da s svojo milino in brezskrbnostjo razveljavlja celotno kulturo, celoten miselni sistem, kot bi Velikega brata in Partijo in Miselno policijo lahko pometel v nič en sam sijajen gib roke. Tudi to je kretnja, ki pripada starim časom. Winston se je prebudil z besedo »Shakespeare« na ustih.

Telekran je nepretrgoma oddajal uho parajoč žvižg, ki je trideset sekund vztrajal na isti noti. Bilo je sedem petnajst, čas vstajanja za pisarniške uslužbence. Winston je odtrgal telo od postelje — gol, kajti člani Širše partije so prejemali le tri tisoč nakaznic za obleko na leto in pižama je veljala šeststo — segel po umazani majici in kratkih hlačkah, ki so ležale na stolu. V treh minutah se bodo začele telovadne vaje. Naslednji trenutek ga je zvil silovit izbruh kašlja, ki ga je skoraj vedno napadel po zbujanju. Tako popolnoma mu je izpraznil pljuča, da je lahko spet zadihal le, če je legel na hrbet in nekajkrat globoko zajel sapo. Žile so mu nabrekle od napora pri kašlju in krčni tvor ga je začel srbeti.

»Skupina od trideset do štirideset let!« je bevskal prediren ženski glas. »Skupina od trideset do štirideset! Na svoja mesta, prosim, od trideset do štirideset!«

Winston je planil v pozor pred telekranom, na katerem se je že prikazala slika mladostne ženske, suhe, a mišičaste, oblečene v dres in telovadne copate.

»Krčite in iztezajte roke!« je zapovedala. »Ne hitite, za mano. En, dva, tri, štiri! En, dva, tri, štiri! Dajmo, tovariši, malo več življenja! En, dva, tri, štiri! En, dva, tri, štiri!«

Bolečina ob napadu kašlja ni popolnoma pregnala iz Winstonovega spomina vtisa, ki so ga zapustile sanje, in ritmični gibi vaje so ga nekako obnovili. Medtem ko je mehanično suval z rokami naprej in nazaj, z izrazom uživanja na obrazu, kar je veljalo za primerno med telovadnimi vajami, si je prizadeval utreti si pot v zamegljeno obdobje svojega ranega otroštva. To je bilo nenavadno težko. Onstran konca petdesetih let je vse zbledelo. Ko ni bilo zunanjih dokazov, na katere bi se bil lahko skliceval, je celo črta tvojega lastnega življenja izgubila ostrino. Spominjal si se pomembnih dogodkov, ki se morda sploh niso zgodili, spominjal si se podrobnosti pripetljajev, ne da bi zmogel zajeti njihovo atmosfero, in bila so dolga, prazna obdobja, o katerih nisi mogel dokazati ničesar. Takrat je bilo vse drugače. Celo imena dežel in njihove oblike na zemljevidih so bile drugačne. Airstrip Ena, na primer, se v tistih časih ni tako imenovala: imenovali so jo Anglija ali Britanija, vendar se je London, o tem je bil popolnoma prepričan, vedno imenoval London.

Winston se ni mogel določno spomniti časa, ko njegova država ne bi bila v vojni, vendar pa je bilo očitno, da je bilo med njegovim otroštvom dokaj dolgo obdobje miru, kajti eden njegovih ranih spominov je bil zračni napad, ki je menda vse presenetil. Verjetno je bilo to takrat, ko je na Colchester padla atomska bomba. Samega napada se ni spominjal, spominjal pa se je očetove roke, ki je držala njegovo, ko sta hitela dol, dol, dol na neki kraj globoko pod zemljo, okrog in okrog po spiralnem stopnišču, ki je zvonilo pod njegovimi nogami in mu jih nazadnje tako utrudilo, da se je začel cmeriti in so se morali ustaviti ter počivati. Mama jima je na svoj počasni, sanjavi način sledila daleč zadaj. Nosila je njegovo sestrico, ali pa je bilo tisto, kar je nosila, morda samo sveženj posteljnine: ni bil prepričan, ali je bila sestra takrat že rojena ali ne. Končno so se znašli na hrupnem, preobljudenem kraju, ki ga je prepoznal kot postajo podzemske železnice.

Ljudje so sedeli vsepovsod po kamnito tlakovanih tleh, nekateri, tesno stisnjeni skupaj, pa so sedeli na kovinskih pogradih. Winston, njegova mama in oče, so si našli prostor na tleh in blizu njih sta drug ob drugem na pogradu sedela star moški in ženska. Starec je nosil spodobno temno obleko in črno pokrivalo iz blaga, potisnjeno nazaj s čisto belih las. Njegov obraz je bil škrlaten, oči modre in polne solz. Smrdel je po ginu. Zdelo se je, da ga oddaja iz kože namesto znoja, in človek si je lahko zamišljal, da je tudi to, kar mu teče iz oči, čisti gin. Toda čeprav je bil rahlo pijan, ga je vendarle mučila neka bolečina, ki je bila pristna in neznosna. Na svoj otroški način je Winston dojel, da se je pravkar zgodilo nekaj strašnega, nekaj, kar je onstran pozabljenja in kar ne bo nikoli ozdravljeno. Zdelo se mu je celo, da ve, kaj je to. Nekdo, ki ga je starec ljubil, mala vnukinja morda, je bil ubit. Vsakih nekaj minut je mož začel ponavljati:

»Ne bi jim bili smeli zaupati. Pravil sem to, mama, a ne? Vse to je prišlo zato, ker smo zaupali tem barabam.«

A katerim barabam ne bi bili smeli zaupati, se Winston zdaj ni spominjal.

Nekako od tega časa dalje je bila vojna dobesedno neprestano, čeprav, točneje rečeno, to ni bila vedno ista vojna. Nekaj mesecev med njegovim otroštvom so trajali zmedeni poulični boji v samem Londonu in nekaterih od njih se je živo spominjal. Toda izslediti zgodovino celotnega obdobja, reči, kdo se je v danem trenutku bojeval proti komu, bi bilo popolnoma nemogoče. Kajti noben zapisan dokument in nobena izgovorjena beseda ni nikdar omenjala drugega zavezništva kot pravkaršnjega. Tačas, na primer, v letu 1984 (če je bilo 1984. leto), je bila Oceanija v vojni z Evrazijo in zaveznica Eastazije. V nobeni zasebni ali javni izjavi ni bilo nikdar dopuščeno, da bi bile vse tri sile sočasno razmeščene na različnih linijah. Pravzaprav, kot je Winston dobro vedel, so minila le štiri leta, kar je bila Oceanija v vojni z Eastazijo in zaveznica Evrazije. A to je bil samo košček skrivnega znanja, ki ga je slučajno imel, ker njegov spomin ni bil pod zadovoljivim nadzorstvom. Uradno pa menjava partnerjev ni bila izvršena. Oceanija je v vojni z Evrazijo — torej je bila Oceanija vedno v vojni z Evrazijo. Trenutni sovražnik je vedno predstavljal absolutno zlo, iz česar sledi, da je bil kakršenkoli pretekli ali prihodnji sporazum z njim nemogoč.

Grozljiva stvar, je pomislil že desettisočič, ko je boleče potiskal ramena nazaj (z rokami v bokih so krožili v pasu, vaja, ki je menda dobra za hrbtne mišice) — grozljiva stvar je, da je mogoče vse to res. Če je Partija lahko posegla s svojo roko v preteklost in o tem ali onem dogodku izjavila, nikoli se ni zgodilo — potem je to gotovo bolj grozljivo kot pa samo mučenje in smrt.

Partija je rekla, da ni bila nikdar zaveznica Evrazije. On, Winston Smith, je vedel, da je bila Oceanija zaveznica Evrazije še pred komaj štirimi leti. Toda kje je bilo to znanje? Samo v njegovi zavesti, ki mora biti v vsakem primeru kmalu uničena. In če vsi drugi sprejmejo laž, ki jo je natvezla Partija — če vsi dokumenti pripovedujejo isto pravljico — potem je laž prišla v zgodovino in postala resnica. »Kdor obvladuje preteklost,« se je glasila parola Partije, »obvladuje prihodnost: kdor obvladuje sedanjost, obvladuje preteklost.« In vendar preteklost, čeprav po svoji naravi spremenljiva, ni bila nikoli spremenjena. Čisto preprosto.

Vse, kar je potrebno, je neskončna vrsta zmag nad lastnim spominom. »Kontrola realnosti« so to imenovali, v Novoreku »dvomišljenje«.

»Voljno!« je zalajala vaditeljica malo bolj prisrčno.

Winston je povesil roke ob stran in počasi napolnil pljuča z zrakom.

Njegove misli so odtavale v labirintski svet dvomišljenja. Vedeti, pa ne vedeti, zavedati se popolne resnice, pa praviti skrbno pripravljene laži, imeti sočasno dvoje mnenj, ki se izključujeta, pa obenem vedeti, da sta si protislovni in verjeti v obe, rabiti logiko proti logiki, zavračati moralo, pa se hkrati sklicevati nanjo, verjeti, da je demokracija nemogoča, da pa je Partija varuh demokracije, pozabiti, kar je treba pozabiti, potem pa si priklicati nazaj v spomin v trenutku, ko je to potrebno, in nato pri priči spet pozabiti in  — višek vsega — uporabiti isti postopek za postopek sam — to je skrajna bistroumnost: zavestno povzročiti nezavednost, pa se nato znova zavesti dejanja hipnoze, ki si ga pravkar opravil. Že samo razumeti dvomišljenje pomeni dvomišljenje izvajati.

Vaditeljica jih je znova poklicala v pozor. »In zdaj poglejmo, kdo od nas se lahko dotakne prstov na nogah!« je rekla navdušeno. »Naravnost iz bokov, prosim, tovariši. En, dva, en, dva!«

Winston je sovražil to vajo, ki mu je povzročala zbadajoče bolečine vse od peta do zadnjice in se pogosto končala z novim napadom kašlja. Napol prijetnih razmišljanj je bilo konec. Preteklost, je pomislil, ni samo spremenjena, ampak tudi uničena. Kajti kako bi mogel dokazati tudi najbolj očitna dejstva, ko pa ni bilo nobenih dokumentov zunaj tvojega spomina? Poskušal se je spomniti, katerega leta je prvič slišal za Velikega brata. Menil je, da je moralo biti enkrat v šestdesetih letih, a vedeti z gotovostjo je bilo nemogoče. V partijskih zgodovinah se je seveda Veliki brat pojavljal kot vodja in varuh Revolucije od njenih najzgodnejših dni. Njegova junaštva so postopoma pomaknili nazaj, dokler niso segla v pravljični svet štiridesetih in tridesetih let, ko so se kapitalisti v svojih čudnih cilindrih še vozili po londonskih cestah v velikih, lesketajočih se avtomobilih ali kočijah s steklenimi okni. Nemogoče je bilo vedeti, koliko od te legende je resnica in koliko je izmišljenega. Winston se ni mogel spomniti niti tega, od kdaj obstaja Partija. Ni verjel, da bi bil kdaj slišal besedo Angsoc pred letom 1960, mogoče pa je bilo, da je bila v svoji obliki iz Staroreka, se pravi kot Angleški socializem, znana že prej. Vse je izginjalo v megli. Včasih, seveda, si lahko položil prst na očitno laž. Ni bilo res, na primer, kot so trdili v partijskih zgodovinah, da je Partija izumila letala. Letal se je spominjal prav od prvega otroštva. A dokazati nisi mogel ničesar. Nikoli ni bilo nikakršne očitnosti. Enkrat samkrat v vsem svojem življenju je držal v rokah nezmotljiv dokumentarni dokaz o ponarejanju zgodovinskih dejstev. In ob tej priložnosti — »Smith!« je zavreščal prepirljivi glas s telekrana. »6079, Smith W.! Da, ti! Skloni se, prosim, niže! Lahko napraviš bolje, kot je to. Ne trudiš se. Niže, prosim! Takole je že bolje, tovariš. Zdaj pa vsi voljno in glejte mene.«

Nenaden vroč pot mu je udaril iz vsega telesa. Njegov obraz pa je ostal popolnoma nedoumljiv. Nikoli ne pokaži strahu! Nikoli ne pokaži ogorčenja! Samo treni z očmi, pa se lahko izdaš. Stal je in gledal vaditeljico, kako je vzdignila roke nad glavo in se — ne dalo bi se reči, da z milino, pač pa z opazno spretnostjo in učinkovitostjo — sklonila in se dotaknila prstov na nogah.

» Takole, tovariši! Takole bi vas rada videla napraviti. Znova me poglejte. Devetintrideset jih štejem in imela sem štiri otroke. Zdaj pa poglejte.« Spet se je sklonila. »Vidite, da moja kolena niso upognjena. Vsi lahko to napravite, če hočete,« je dodala, ko se je zravnala. »Vsakdo pod petinštiridesetim se čisto lahko dotakne prstov na nogah. Nimamo vsi te časti, da bi se borili na fronti, lahko pa ostanemo vsaj v formi. Spomnite se naših fantov na malabarski fronti! Pa mornarjev na plavajočih trdnjavah! Le pomislite, česa vsega se morajo oni lotiti. Zdaj pa spet poskusite. Takole je bolje, tovariš, to je veliko bolje,« je spodbudno dodala Winstonu, ko se mu je z močnim sunkom posrečilo dotakniti se prstov s stegnjenimi koleni, prvikrat po mnogih letih.

Z globokim, nezavednim vzdihom, ki mu ga ob začetku vsakodnevnega dela ni mogla preprečiti niti bližina telekrana, je Winston potegnil k sebi narekovalni stroj, odpihnil prah z ustnika in si nataknil očala. Potem je razvil in spel štiri majhne zvitke papirja, ki so že padli iz pnevmatične cevi na desni strani pisalne mize.

V stenah predelka so bile tri odprtine. Desno od narekovalnega stroja majhna pnevmatična cev za pisana poročila; na levi večja za časnike; na stranski steni, v dosegu Winstonove roke, pa velika podolgovata reža, zavarovana z žično mrežo. Leta je bila za odstranjevanje odvečnega papirja. Podobnih rež je bilo na tisoče ali desettisoče vsepovsod po poslopju, ne samo v vsaki sobi, temveč v kratkih presledkih tudi na vsakem hodniku. Iz neznanega razloga so jim pravili spominske reže. Kadar si vedel, da je kakšen dokument treba uničiti in celo, če si videl kje leži kos odvečnega papirja, si čisto avtomatično vzdignil loputo najbliže spominske reže in ga spustil vanjo, kjer ga je val toplega zraka odvrtinčil k velikanskim pečem, ki so bile skrite nekje v globinah poslopja.

Winston je preučeval štiri liste papirja, ki jih je razvil. Na vsakem je bilo sporočilo, dolgo le vrsto ali dve, napisano v okrajšanem žargonu — pravzaprav ne v Novoreku, vendar večidel sestavljeno iz novoreških besed — ki so jih v Ministrstvu uporabljali za interne namene. Glasila so se:

časnik 17. 3. 84 vb govor naporoča afriko prečisti

časnik 19. 12. 83 napovedi 3 prod. 4. kvartal zlotiskane preveri tekočo izdajo

časnik 14. 2. 84 mini ob zlonavedel čokolado prečisti

časnik 3. 12. 83 poročilo dnevzapovedi vb dvoplusne dobro navaja

neosebe polno nadnapiši predoddajna kontrola

Z rahlim občutkom zadovoljstva je Winston odložil četrto sporočilo. To je bila težavna in odgovorna naloga in bolje bo, če se je loti kasneje. Preostala tri so bila le stvar rutine, čeprav bo drugo verjetno pomenilo nekaj utrudljivega prebijanja skozi sezname številk. Winston je na telekranu zavrtel številko časopisnega arhiva in zahteval ustrezne izvode Časnika, ki so zdrsnili iz pnevmatične cevi že čez nekaj minut. Sporočila, ki jih je prejel, so se nanašala na članke ali na novice, ki jih je bilo iz takega ali drugačnega razloga vsekakor treba spremeniti, ali — kot se je to reklo z uradno frazo — »prečistiti«. V Časniku z dne 17. marca je, na primer, stalo, da je Veliki brat v svojem govoru preteklega dne napovedal, da bo na južnoindijski fronti mirno, pač pa se bo kmalu sprožila evrazijska ofenziva v Severni Afriki. Zgodilo pa se je, da je evrazijski glavni štab sprožil ofenzivo v Južni Indiji in pustil Severno Afriko pri miru. Zato je bilo treba znova napisati odlomek iz govora Velikega brata na tak način, da bo napovedoval stvar, ki se je zares zgodila. Ali pa je, na primer, Časnik z dne 19. decembra objavil uradno napoved o produkciji raznih vrst potrošnega blaga v zadnjem desetletju leta 1983, ki je bilo obenem tudi šesto četrtletje devete triletke. Današnja izdaja pa je prinašala poročilo o stvarni produkciji, iz katerega je bilo razvidno, da so bile napovedi v vseh postavkah čisto napačne. Winstonova naloga je bila, da prvotne številke prečisti tako, da se bodo ujemale s kasnejšimi. Kar zadeva tretje poročilo, se je nanašalo le na čisto preprosto pomoto, ki jo bo lahko urediti v nekaj minutah. Šele pred kratkim, februarja, je Ministrstvo obilja objavilo obljubo (»kategorična zaobljuba« se je temu uradno reklo), da v letu 1984 ne bodo omejevali obrokov čokolade. Vendar pa je Winston vedel, da naj bi se obrok čokolade ob koncu tega tedna zmanjšal od trideset na dvajset gramov. Tu je bilo treba samo zamenjati prvotno obljubo z opozorilom, da bo verjetno treba obrok čokolade zmanjšati nekoč v aprilu.

Brž ko je Winston opravil z enim od poročil, je pripel svoje na narekovalni stroj napisane popravke na ustrezni izvod Časnika in ga potisnil v pnevmatično cev. Potem je z gibom, ki je bil, kolikor je sploh mogoče, nezaveden, zmečkal izvirno sporočilo in vse zapiske, ki si jih je naredil, ter jih spustil v spominsko režo, da jih pogoltnejo plameni.

Kaj se zgodi v nevidnih blodnjakih, v katere vodijo pnevmatične cevi, ni natanko vedel, v splošnem pa. Kakor hitro bodo vsi popravki, ki so bili potrebni v kateri izmed Časnikovih številk zbrani in pregledani, bodo to številko znova natisnili, prvotni izvod uničili, popravljeni izvod pa vstavili na ustrezno mesto v svežnjih. Ta postopek neprestanega spreminjanja ni bil v navadi le pri časnikih, ampak tudi pri knjigah, mesečnikih, brošurah, plakatih, letakih, filmih, zvočnih trakovih, karikaturah, fotografijah — v vsaki vrsti literature ali dokumentacije, ki bi mogla imeti kakršenkoli političen ali ideološki pomen. Dan za dnem in skoraj minuto za minuto so preteklost posodabljali. Tako je bilo mogoče dokumentirano dokazati, da je vsaka napoved Partije pravilna; nobeno poročilo o novicah in nobeno javno izraženo mnenje, ki je nasprotovalo potrebam sedanjosti, ni smelo ostati zapisano. Celotno zgodovino so do čistega ostrgali in znova napisali natančno tolikokrat, kot je bilo potrebno. V nobenem primeru po opravljenem delu ne bi bilo mogoče dokazati, da je kdo kaj ponaredil. Največji odsek v Oddelku za dokumentacijo, daleč večji od tistega, kjer je delal Winston, so sestavljali ljudje, katerih dolžnost je bila izslediti in zbrati vse izvode knjig, časnikov in drugih dokumentov, ki so bili razveljavljeni in namenjeni uničenju.

Številka Časnika, ki je bila morda zaradi sprememb v političnem zavezništvu ali zaradi napačnih napovedi, ki jih je dal Veliki brat, tudi dvanajstkrat znova napisana, je stala v časopisnih svežnjih z originalnim datumom in nikjer ni bilo izvoda z drugačnimi, nasprotnimi podatki. Tudi knjige so bile prepisane in znova napisane, spet in spet, ter vse brez izjeme natisnjene brez pripombe, da so bile predelane. Celo pisana navodila, ki jih je sprejemal Winston in ki se jih je zmeraj znebil takoj, ko je z njimi opravil, niso nikdar navajala ali priznavala, da je treba kaj potvoriti; vedno so se sklicevala na spodrsljaje, napake, tiskovne pomote ali napačne citate, ki jih je bilo treba popraviti točnosti na ljubo.

In v resnici, je premišljal, medtem ko je prirejal številke Ministrstva obilja, to niti ni ponaredek. Bilo je le nadomeščanje ene neumnosti z drugo. Večina gradiva, s katerim si se ukvarjal, ni bila v nobeni zvezi s stvarnim svetom, niti toliko ne, kot je z resnico povezana neposredna laž. Statistike so bile v prvotni verziji ravno toliko izmišljene kot v prečiščeni verziji. Ponavadi so pričakovali od tebe, da si jih izmišljaš kar na pamet. Napoved Ministrstva obilja, na primer, je ocenila proizvodnjo obutve za to četrtletje na sto petinštirideset milijonov parov. Resnična proizvodnja pa je znašala dvainšestdeset milijonov. Vendar je Winston pri zopetnem pisanju napovedi znižal številko na sedeminpetdeset milijonov, da bi s tem omogočil običajno zatrjevanje, da je bila kvota presežena. V vsakem primeru pa dvainšestdeset milijonov ni bilo nič bliže resnici kot sedeminšestdeset ali sto petinštirideset milijonov parov. Zelo verjetno sploh niso izdelali nič obutve. Še bolj verjetno pa nihče ni vedel, koliko so je izdelali, niti to ni nikogar brigalo. Vedel si samo to, da so bile številke o proizvodnji obutve v vsakem četrtletju na papirju astronomske, medtem ko je bila polovica prebivalstva Oceanije bosa. In tako je bilo z vsemi vrstami zapisanih podatkov, z važnimi ali nevažnimi. Vse je izginjalo v svetu senc, v katerem je slednjič postala celo letnica nekaj negotovega.

Winston se je ozrl po dvorani. V ustreznem predelku na drugi strani je majhen, temen, po vsem videzu natančen moški z imenom Tillotson neutrudno delal, z zganjenim časnikom na kolenih in z usti čisto blizu ustnika narekovalnega stroja. Vzbujal je vtis, da skuša to, kar govori, obdržati kot skrivnost med seboj in telekranom. Pogledal je navzgor in njegova očala so sovražno poblisnila v Winstonovo smer.

Winston je Tillotsona komajda poznal in ni imel pojma, s kakšnim delom se ukvarja. Ljudje v Oddelku za dokumentacijo niso radi govorili o svojem delu. V dolgi dvorani brez oken, z dvojno vrsto predelkov, brezkrajnim šelestenjem papirja ter brnenjem glasov, mrmrajočih v narekovalnik, je bilo gotovo ducat ljudi, ki jih Winston niti po imenu ni poznal, čeprav jih je vsak dan videval hoditi sem in tja po hodniku ali se pačiti med Dvominutnim sovraštvom. Vedel je, da v predelku poleg njegovega dan za dnem gara tista mala rdečelaska, ki preprosto zasleduje in črta v tisku imena ljudi, ki so izhlapeli, in torej zanje velja, da jih ni nikdar bilo. Za to je bila posebej pripravna, kajti njen mož je bil izhlapel nekaj let pred tem. In nekaj predelkov stran se je pohlevno, neuspešno, sanjavo bitje z imenom Ampleforth, s kosmatimi ušesi in presenetljivo nadarjenostjo za žongliranje z rimami in metrom, ukvarjalo z izdelavo potvorjenih verzij — definitivni teksti, so se imenovale — pesmi, ki so postale ideološko spotikljive, ki pa naj bi jih iz tega ali onega razloga obdržali v antologijah. In ta dvorana, s svojimi petdesetimi delavci, ali nekaj takega, je bila le en pododdelek, ena sama celica v velikanskem kompleksu Oddelka za dokumentacijo. Onstran, zgoraj, spodaj, so bili drugi roji delavcev zaposleni pri toliko opravilih, kot si jih je komaj mogoče predstavljati. Bile so ogromne tiskarne s pomočniki urednikov, črkostavskimi izvedenci in izvrstno opremljenimi študiji za ponarejanje fotografij. Bila je teleprogramska sekcija z inženirji, organizatorji in ekipami igralcev, posebej izbranih zaradi spretnosti v oponašanju glasov. Bile so vojske uradnikov, katerih delo je bilo kratko in malo to, da so sestavljali sezname knjig in mesečnikov, ki jih je bilo treba preklicati. Imeli so razsežna skladišča, kjer so hranili popravljene dokumente, in pa skrite peči, kjer so uničevali prvotne izvode. In potem so bili nekje še popolnoma anonimni vodilni možgani, ki so usklajevali celotno prizadevanje in začrtovali politiko, ki je odrejala, da je treba ta kos preteklosti ohraniti, drugega ponarediti in onega izbrisati.

In Oddelek za dokumentacijo je bil navsezadnje le en sam odsek Ministrstva resnice, katerega poglavitno opravilo ni bilo prenavljati preteklost, pač pa oskrbovati Oceanijo s časniki, filmi, učbeniki, telekranskim programom, igrami, romani — z vsemi vrstami informacij, pouka ali zabave, ki si jih je moč zamisliti, od kipa do parole, od lirske pesmi do biološke razprave in od otroškega abecednika tja do slovarja Novoreka. In ne samo, da je moralo Ministrstvo streči mnogovrstnim potrebam Partije, moralo je celoten postopek tudi ponoviti na nižji stopnji, v korist raje. Imeli so celo verigo ločenih odsekov, ki so se ukvarjali s književnostjo za rajo, glasbo, dramo in zabavo nasploh. Tu so sestavljali cenene časnike, v katerih ni bilo skoraj ničesar razen športa, kriminala, horoskopov, senzacionalnih pogrošnih zgodb, pa filme, ki so se utapljali v seksu, in sentimentalne popevke, ki so bile v celoti skomponirane z mehanskimi sredstvi na posebni vrsti kalejdoskopa, znanega kot verzifikator. Imeli so celo poseben pododdelek — Pornosek se je imenoval v Novoreku — ki se je ukvarjal z izdelavo najnižje vrste pornografije, ki so jo razpošiljali v zapečatenih zavojih in ki je noben član Partije razen tistih, ki so bili s tem zaposleni, ni smel pogledati.

Tri poročila so zdrsnila iz pnevmatične cevi, medtem ko je Winston delal, a bile so preproste zadeve in rešil se jih je, še preden ga je zmotilo Dvominutno sovraštvo. Ko je bilo Sovraštvo pri kraju, se je vrnil na svoje mesto, vzel s police slovar Novoreka, odrinil narekovalnik, si očistil očala in se lotil glavne naloge tistega dopoldneva.

Winstonova največja radost v življenju je bila služba. Večina dela je bila dolgočasna rutina, a vanj so bile vključene tudi tako težke in zamotane naloge, pri katerih si se lahko izgubil tako kot v globinah matematičnega problema — občutljivi drobci ponarejanja, v katerih te ni moglo voditi nič drugega kot poznavanje načel Angsoca in lastne ocene, kaj Partija hoče, da poveš. Winston je to dobro znal. Priložnostno so mu zaupali celo prečiščevanje vodilnih člankov v Časniku, ki so bili v celoti napisani v Novoreku. Razvil je sporočilo, ki ga je prej odložil. Glasilo se je:

časnik 3. 12. 83 poročilo dnevzapovedi vb dvoplusnedobro navaja neosebe polno nadnapiši predoddajna kontrola.

Prevedeno v Starorek (ali v običajno angleščino) bi se to glasilo:

Poročilo o Dnevni zapovedi Velikega brata v Časniku z dne 3. decembra 1983 je skrajno nezadovoljivo in se sklicuje na ljudi, ki ne eksistirajo. V celoti napiši znova in osnutek predloži višji avtoriteti, preden ga vložiš.

Winston je prebral spotakljivi članek. Zdelo se je, da je bila Dnevna zapoved Velikega brata večidel posvečena poveličevanju dela organizacije, znane kot PTCU, ki je oskrbovala s cigaretami in drugimi udobnostmi mornarje na plavajočih trdnjavah. Neki tovariš Withers, pomemben član Ožje partije, je bil posebej imenovan in nagrajen z odlikovanjem, redom za posebne zasluge druge stopnje.

Tri mesece kasneje je bila PTCU iz nenavedenih razlogov razpuščena. Lahko si domneval, da so Withers in njegovi tovariši zdaj v nemilosti, a v tisku ali na telekranu ni bilo o zadevi nobenega poročila. To je bilo pričakovati, saj ni bilo v navadi, da bi bili politični prestopniki podvrženi sodnim procesom ali javno imenovani. Velike čistke, ki so zajele tisoče ljudi, polne javnega zasmehovanja izdajalcev in miselnih zločincev, ki so nizkotno priznavali svoje zločine in so jih kasneje usmrtili, so bile posebne predstave, ki so jih uprizarjali le vsakih nekaj let. Bolj običajno so ljudje, ki so si nakopali na glavo jezo Partije, kratko in malo izginili in o njih ni bilo nikdar več slišati. Nikoli nisi imel niti najmanjšega pojma o tem, kaj se je z njimi zgodilo. V nekaterih primerih morda celo niso bili mrtvi. Približno trideset ljudi, ki jih je Winston osebno poznal, ne vštevši staršev, je do zdaj izginilo.

Winston se je s sponko za papir lahno pogladil po nosu.

V sosednjem predelku se je tovariš Tillotson še vedno skrivnostno sklanjal nad narekovalnik. Za hip je dvignil glavo: spet sovražni preblisk očal. Winston se je vprašal, ali je tovariš Tillotson zaposlen z isto nalogo kot on sam. To je bilo popolnoma mogoče. Tako zahtevnega dela ne bi nikoli zaupali enemu samemu človeku; po drugi strani pa bi, če bi naložili to delo komiteju, s tem odkrito priznali, da gre za ponarejanje. Zelo verjetno je bilo, da se zdaj cel ducat ljudi kosa z verzijo tega, kaj je Veliki brat pravzaprav rekel. In kmalu bodo neki vodilni možgani v Ožji partiji izbrali to ali ono verzijo, jo znova izdali in sprožili zamotane procese obveznega navzkrižnega pregledovanja, nato pa bo izbrana laž prešla med večne dokumente in postala resnica.

Winston ni vedel, zakaj je Withers padel v nemilost. Morda zaradi korupcije in nesposobnosti. Morda pa se je Veliki brat znebil samo preveč priljubljenega podrejenega. Morda je bil Withers ali nekdo blizu njega osumljen krivoverskih teženj. Ali pa se je — kar je bilo najverjetneje od vsega — stvar zgodila preprosto zato, ker so bile čistke in izhlapitve nujni del vladnega kolesja. Edini pravi ključ do skrivnosti je ležal v besedah »navaja neosebe«, kar je cikalo na to, da je Withers že mrtev. Domneva, da gre za ljudi, ki so v zaporu, ni bila zmeraj točna. Včasih so bili ljudje izpuščeni in dovoljeno jim je bilo ostati na prostosti celo leto ali dve, preden so jih usmrtili. Tu pa tam so se nekateri, ki so jih imeli že dolgo za mrtve, kot duhovi pojavili na kakšnem javnem procesu, kjer so s svojim pričevanjem okrivili še na stotine drugih ljudi, preden so izginili, tokrat za zmeraj. Withers pa je bil že neoseba. Ne biva, nikoli ni bival. Winston se je odločil, da ne bo dovolj, če preprosto preobrne težnjo v govoru Velikega brata. Bolje bo, če napravi tako, da bo govoril o nečem, kar ne bo imelo niti najmanjše zveze s prvotno temo.

Lahko bi govor spremenil v običajno ovajanje izdajalcev in miselnih zločincev. A to bi bilo malo preveč očitno, medtem ko bi z izmišljeno zmago na fronti ali s kakšnim zmagoslavnim presežkom Devete triletke poročilo preveč zapletel. Potreben je kanček čiste domišljije. Nenadoma mu je v pripravljene misli šinila podoba tovariša Ogilvya, ki je nedavno v junaških okoliščinah padel v bojih. Priložnostno je Veliki brat posvetil svojo Dnevno zapoved spominski svečanosti za kakšnim skromnim članom Partije iz najširše množice, čigar življenje in smrt je poudaril kot zgled, ki ga je vredno posnemati. Danes se mora spomniti tovariša Ogilvya. Resda človeka z imenom tovariš Ogilvy sploh ni bilo, toda nekaj natisnjenih vrst in nekaj ponarejenih fotografij ga bo hitro oživilo.

Winston se je za hip zamislil, nato pa povlekel narekovalnik k sebi in začel narekovati v znanem slogu Velikega brata: v slogu, ki je bil vojaški in dlakocepski hkrati in ga je bilo lahko posnemati zaradi posebnih prijemov s postavljanjem vprašanj in takojšnjim odgovarjanjem nanje (»Česa nas uči ta podatek, tovariši? To je nauk — ki je tudi eden temeljnih načel Angsoca — da,« itd., itd.)

V starosti treh let je tovariš Ogilvy zavrnil vse igračke razen bobna, brzostrelke in modela helikopterja. Pri šestih — leto prezgodaj — ker so njemu na ljubo omilili pravila — se je pridružil Vohunom, pri devetih je bil skupinski vodnik, pri enajstih je naznanil Miselni policiji svojega strica, potem ko je prisluškoval pogovoru, ki mu je vzbudil vtis, da vsebuje zločinske težnje. Pri sedemnajstih letih je bil okrajni organizator Mladinske protispolne zveze. Pri devetnajstih je naredil načrt ročne granate, ki jo je Ministrstvo miru sprejelo in ki je pri svojem prvem poskusu na en mah ubila enaintrideset evrazijskih ujetnikov. Pri tründvajsetih letih je padel sredi akcije. Zasledovan od sovražnih reakcijskih letal se je, medtem ko je letel nad Indijskim oceanom z važno pošto, obtežil z brzostrelko ter skočil iz helikopterja v globoko vodo s pošto in z vsem drugim — konec, je rekel Veliki brat, o katerem ni mogoče razmišljati brez občutkov zavisti. Veliki brat je dodal nekaj opazk o čistosti in premočrtnosti življenja tovariša Ogilvya. Bil je popoln abstinent in nekadilec, ni poznal drugega razvedrila kot vsakodnevne ure v telovadnici in svečano se je zaobljubil celibatu, v prepričanju, da zakona in skrbi za družino ni mogoče uskladiti s predanostjo dolžnosti, štiründvajset ur na dan. V razgovorih ni razpravljal o drugem kot o načelih Angsoca in nobenega drugega življenjskega cilja ni imel kot poraz evrazijskega sovražnika ter lova na vohune, saboterje, miselne zločince in izdajalce nasploh.

Winston je omahoval, ali naj podeli tovarišu Ogilvyu red za posebne zasluge in se na koncu, da bi se izognil dodatnemu usklajevanju, odločil proti.

Še enkrat je poblisnil po svojem tekmecu v nasprotnem predelku. S precejšnjo gotovostjo je slutil, da je Tillotson zaposlen z isto nalogo kot on. Ni bilo mogoče vedeti, čigavo verzijo bodo končno sprejeli, vendar je bil globoko prepričan, da njegovo. Tovariš Ogilvy, ki je bil pred eno uro še nepredstavljiv, je bil zdaj dejstvo. Prišlo mu je na misel, da lahko ustvarjaš mrtve ljudi, živih pa ne. Tovariš Ogilvy, ki ni nikdar živel v sedanjosti, je zdaj živel v preteklosti, in ko bo ponaredek pozabljen, bo živel tako avtentično in na podlagi prav takšnih dokazov kot Karel Veliki ali Julij Cezar.

V nizki menzi, globoko pod zemljo, se je počasi pomikala vrsta za kosilo. Prostor je bil že zelo poln in oglušujoče hrupen. S štedilnika za pultom se je iz jedi valila para s kiselkastim kovinskim vonjem, ki pa ni popolnoma pregnal hlapov gina Zmage. Na drugi strani sobe je bila majhna točilnica, bolje odprtina v steni, kjer so po deset centov prodajali dvojni gin.

»Ravno tisti, ki ga iščem,« je rekel glas za Winstonovim hrbtom.

Obrnil se je. Bil je njegov prijatelj Syme, ki je delal v Raziskovalnem oddelku. Morda »prijatelj« ni čisto prava beseda. Zdaj prijateljev nisi imel, imel si le tovariše; bili pa so tovariši, katerih družba je bila prijetnejša od drugih. Syme je bil filolog, specialist za Novorek. Pravzaprav je bil eden iz velikanske skupine izvedencev, zaposlenih pri sestavljanju »Enajste izdaje slovarja Novoreka«. Bil je drobne postave, manjši od Winstona, s temnimi lasmi in z velikimi, izbuljenimi očmi, otožnimi in porogljivimi obenem, ki so zbujale vtis, da ti skrbno preučujejo obraz, medtem ko je govoril s tabo.

»Hotel sem te vprašati, ali imaš kaj britvic,« je rekel.

»Niti ene!« je odvrnil Winston naglo, z občutkom krivde. »Poskušal sem po vsem mestu, ni jih več.«

Vsi so povpraševali po britvicah. Pravzaprav je imel dve še nerabljeni, ki pa ju je shranil. To je trajalo že dva meseca. Spet in spet je zmanjkalo kakšnega nujnega predmeta, ki ga v partijskih trgovinah ni bilo mogoče dobiti. Včasih so bili to gumbi, včasih krpanec, včasih vezalke, trenutno so bile britvice. Dobil si jih lahko, če sploh, kolikor si jih bolj ali manj na skrivaj znal poiskati na »prostem« trgu.

»Že šest tednov uporabljam isto britvico,« je dejal lažnivo.

Vrsta se je znova pomaknila naprej. Ko sta obstala, se je obrnil in spet gledal Syma. Oba sta si vzela s kupa na robu pulta masten pločevinast pladenj.

»Si šel včeraj gledat obešanje ujetnikov?« je vprašal Syme.

»Delal sem,« je negotovo odvrnil Winston. »Verjetno ga bom videl v filmu.«

»Zelo neustrezno nadomestilo,« je rekel Syme.

Njegove posmehljive oči so preletele Winstonov obraz. »Poznam te,« se je zdelo, da govorijo. »Vidim skozte, čisto dobro vem, zakaj nisi šel gledat, kako obešajo ujetnike.« Po umski plati je bil Syme strupeno pravoveren. Z neprijetno odkritim zadovoljstvom je govoril o napadih helikopterjev na sovražne vasi, o procesih in priznanjih miselnih zločincev ter usmrtitvah po celicah Ministrstva resnice. V pogovoru z njim si se moral potruditi, da si ga odvrnil od teh zadev in ga zapletel, če le mogoče, v posebnosti Novoreka, ki ga je poznal in zanimal. Winston je malo odmaknil obraz, da bi se izognil preiskovanju velikih, temnih oči.

»Dobro obešanje je bilo,« je zamišljeno rekel Syme. »Zdi se mi pa, da stvar pokvarijo, ko jim zvežejo noge. Rad jih gledam, kako brcajo. Najbolj pa na koncu, ko jim šine ven jezik — moder, čisto živo moder. Ta detajl mi je posebno všeč.«

»Naslednji, prosim!« je zaklicala natakarica z belim predpasnikom in zajemalko.

Winston in Syme sta potisnila pladnja k pultu. Na vsakega so hitro naložili odmerjeno kosilo — pločevinasto skledico rožnato sive jedi, kos kruha, kocko sira, skodelico kave Zmaga brez mleka in tableto saharina.

»Tamle pod telekranom je še miza,« je rekel Syme. »Vzemiva si spotoma še gin.«

Gin so jima natočili v porcelanasti skodelici brez ročajev. Utrla sta si pot skozi prenapolnjeno sobo, preložila kosilo s pladnjev na kovinsko mizno ploščo, na kateri je ostala luža jedi, grde tekoče zmesi, ki je spominjala na bruhanje. Winston je dvignil skodelico z ginom, počakal za trenutek, da si je pomiril živce, in pogoltnil vsebino oljnatega okusa. Ko si je z mežikanjem pregnal solze iz oči, je nenadoma spoznal, da je lačen. Začel je goltati polne žlice jedi, v kateri so med brozgo plavale kocke gobaste, rožnate snovi, ki je bila verjetno nadomestek za meso. Nobeden od njiju ni spregovoril, dokler nista izpraznila skledic. Na levo od Winstonove mize, malo za njegovim hrbtom, je nekdo hitro in nepretrgoma govoril; predirljivi klepet, skoraj podoben gosjemu gaganju, se je dvigal nad splošni hrup dvorane.

»Kako pa napreduje slovar?« je vprašal Winston z zvišanim glasom, da bi preglasil hrup.

»Počasi,« je rekel Syme. »Pri pridevnikih sem. Čudovito je.« Toliko, da je omenil Novorek, že se mu je obraz razjasnil. Odrinil je skledico, vzel kos kruha v eno in sir v drugo nežno roko ter se nagnil čez mizo, da mu ne bi bilo treba govoriti preglasno.

»Enajsta izdaja je dokončna,« je rekel. »Trudimo se, da bi jezik privedli do njegove končne oblike — do tiste oblike, kakršno bo imel takrat, ko nihče več ne bo govoril ničesar drugega. Ko ga bomo dokončali, se ga bodo morali ljudje kot ti naučiti znova. Ti misliš, če smem tako reči, da je naša poglavitna naloga izumljanje novih besed. Kje pa! Mi uničujemo besede — na desetine, stotine besed vsak dan. Jezik obiramo do kosti. Enajsta izdaja ne bo vsebovala niti ene besede, ki bo do leta 2050 odveč.«

Lačno je ugriznil v kruh, pogoltnil nekaj grižljajev in nato nadaljeval z neko dlakocepsko strastjo. Njegov drobni, temni obraz je oživel, oči so izgubile porogljivi izraz in postale skoraj sanjave.

»Uničevanje besed je čudovita stvar. Seveda odpravljamo največ glagole in pridevnike, pa tudi samostalnikov se lahko znebiš na stotine. Niso to samo sinonimi, ampak tudi antonimi. Navsezadnje, kje pa je opravičilo za besedo, ki je samo nasprotje neke druge besede? Beseda sama že vsebuje nasprotje. Vzemi, na primer ,dober’. Če imaš besedo, kakršna je ,dober‘, zakaj bi rabil besedo, kakršna je ,slab‘? ,Nedober‘ čisto zadostuje — še bolj, kajti ta je čisto nasprotje, ona pa ne. In spet, če želiš močnejšo različico besede,dobe kakšen smisel ima cela vrsta nejasnih, nekoristnih besed, kot so ,izvrsten', ,čudovit’, in vse druge? ,Plusdober‘ ima isti pomen, ali pa ,dvoplusdober‘, če želiš še kaj močnejšega. Seveda vse te oblike že uporabljamo, a v končni verziji Novoreka drugih sploh ne bo. Na koncu bo vse variante dobrega in slabega izražalo samo šest besed, pravzaprav ena sama beseda. Kaj ne vidiš lepote, ki je v tem, Winston? Seveda je to zamisel Velikega brata,« je dodal, kot bi mu to šele kasneje seglo v misel.

Ko je omenil Velikega brata, je nekakšna puhla vnema šinila čez Winstonov obraz. Kljub temu pa je Syme takoj zaznal pomanjkanje navdušenja.

»Ti v resnici Novoreka ne ceniš, Winston,« je skoraj žalostno dejal. »Celo kadar ga pišeš, še vedno misliš v Staroreku. Bral sem nekaj stvari, ki jih včasih napišeš za Časnik. Kar dobre so, vendar prevodi. V srcu bi se raje držal Staroreka z vsemi njegovimi nejasnimi in nekoristnimi pomenskimi odtenki. Ti ne dojemaš vse lepote uničevanja besed. A veš, da je Novorek edini na svetu, ki ima vsako leto manjši besednjak?«

Winston je to seveda vedel. Nasmehnil se je, upal je, da prikupno, in si ni upal spregovoriti. Syme je odgriznil še en košček črnega kruha, ga skrbno zgrizel in nadaljeval:

»Kaj ne vidiš, da je edini cilj Novoreka zožiti razpon misli? Na koncu bomo miselno zločinstvo dobesedno onemogočili, ker ne bo besed, ki bi ga izražale. Vsak potreben pojem bo izražen z eno samo besedo, katere pomen bo točno določen, vsi njeni postranski pomeni pa izbrisani in pozabljeni. Že v Enajsti izdaji nismo daleč od tega. Razvoj pa se bo nadaljeval še dolgo potem, ko bova ti in jaz že mrtva. Vsako leto vse manj in manj besed, obseg zavesti pa vedno nekoliko ožji. Seveda že zdaj ni razloga ali opravičila za miselni zločin. Tu gre samo za vprašanje samodiscipline, kontrole realnosti. Na koncu pa tudi to ne bo potrebno. Revolucija bo popolna, ko bo jezik popoln. Novorek je Angsoc in Angsoc je Novorek,« je dodal z nekim skrivnostnim zadovoljstvom. »Ti je že kdaj prišlo na misel, Winston, da najkasneje do leta 2050 ne bo enega samega živega človeka, ki bi lahko razumel ta najin pogovor?«

»Razen —« je začel Winston dvomeče in obmolknil.

Na konici jezika je imel »Razen raje,« pa se je zadržal, ker ni bil čisto prepričan, ali ni ta opazka nekako nepravoverna. Vendar je Syme uganil, kaj je hotel reči.

»Raja niso ljudje,« je brezbrižno dejal. »Do leta 2050 — še prej verjetno — bo znanje Staroreka izginilo. Vsa književnost preteklosti bo uničena. Chaucer, Shakespeare, Milton, Byron — bodo eksistirali samo še v novoreških verzijah, ne samo spremenjeni v nekaj drugega, pač pa spremenjeni v nekaj nasprotnega, kot so bili prej. Celo partijska literatura bo spremenjena. Celo parole bodo spremenjene. Kako bi lahko imel parolo ,Svoboda je suženjstvo*, ko pa bo pojem svobode odpravljen? Celotno vzdušje mišljenja bo drugačno. Pravzaprav ne bo mišljenja, kot ga pojmujemo zdaj. Pravovernost pomeni ne misliti — nepotrebnost misliti. Pravovernost je nezavedanje.«

Te dni, je pomislil Winston z nenadnim globokim prepričanjem, bo Syme izhlapel. Preveč je inteligenten. Prebistro vidi in preodkrito govori. Partija ne mara takih ljudi. Nekega dne bo izginil. To mu je zapisano na obrazu.

Winston je pojedel kruh in sir. Obrnil se je malo vstran na stolu, da bi izpil svojo skodelico kave. Pri mizi na njegovi levici je tisti moški s predirljivim glasom še vedno neusmiljeno govoril. Mlada ženska, verjetno njegova tajnica, ki je sedela s hrbtom proti Winstonu, ga je poslušala in zdelo se je, da se vneto strinja z vsem, kar govori. Zdaj pa zdaj je Winston ujel opazko kot »Mislim, da imate čisto prav, popolnoma se strinjam z vami,« ki jo je izgovoril mlad in rahlo neumen ženski glas. Toda drugi glas ni prenehal niti za trenutek, niti medtem ne, ko je dekle še govorilo. Winston je moža na videz poznal, vendar ni vedel o njem kaj več kot to, da ima važen položaj na Oddelku za fikcijo. Bil je moški okrog tridesetih let, z mišičastim vratom in velikimi, živahnimi usti. Glavo je imel nagnjeno nekoliko nazaj in zaradi kota, v katerem je sedel, se je svetloba ujela v njegova očala in kazala Winstonu prazni ploščici namesto oči. Nekam grozljivo je bilo to, da je iz reke besed, ki so mu vrele iz ust, bilo komaj mogoče razločiti eno samo besedo. Enkrat samkrat je Winston ujel frazo »popolna in dokončna odstranitev goldsteinizma«, vrženo zelo na hitro in, kakor se je zdelo, v enem samem kosu, kot vrsto strnjenih besed. Vse drugo je bil le hrup, kvakanje. In vendar, čeprav nisi mogel točno slišati, kaj govori, nisi mogel dvomiti o bistvu povedanega. Lahko da je napadal Goldsteina in zahteval ostrejše ukrepe proti miselnim zločincem in saboterjem, morda je grmel nad okrutnostjo evrazijske armade, morda je poveličeval Velikega brata ali junake na malabarski fronti — bilo je vseeno. Karkoli že je bilo, lahko si bil prepričan, da je vsaka beseda čista pravovernost, čisti Angsoc. Ko je Winston opazoval ta obraz brez oči, s čeljustjo, ki se je hitro pomikala gor in dol, ga je obhajal nenavaden občutek, da oni ni resničen človek, ampak nekakšna lutka. Niso govorili njegovi možgani, temveč njegove glasilke. Tisto, kar je prihajalo iz njegovih ust, je bilo sestavljeno iz besed, vendar to ni bil govor v pravem pomenu, marveč glasovi, izraženi tako nezavedno kot gosje gaganje.

Syme je za trenutek premolknil in z ročajem žlice pobrazdal po luži na mizi. Glas pri sosednji mizi je hitro gagal dalje, kljub vsesplošnemu ropotu ga je bilo zlahka razločiti.

»Neka beseda je v Novoreku,« je rekel Syme. »Ne vem, ali jo poznaš: gosgovor, gagati kot gos. To je ena tistih zanimivih besed, ki imajo dva nasprotna pomena. Če se nanaša na nasprotnika, je žalitev, če pa se nanaša na nekoga, s katerim se strinjaš, je pohvala.«

Syme bo nedvomno izhlapel, je znova pomislil Winston. Na to je pomislil z nekakšno žalostjo, čeprav je dobro vedel, da ga Syme zaničuje in rahlo črti, in da bi ga bil čisto zmožen ovaditi kot miselnega zločinca, če bi našel kakršenkoli povod za to. Nekaj je bilo s Symom malo narobe. Nekaj mu je manjkalo: previdnosti, neprizadetosti, nekakšne odrešujoče neumnosti. Nemogoče bi bilo reči, da je nepravoveren. Verjel je v načela Angsoca, častil je Velikega brata, veselil se je zmag, sovražil je odpadnike, ne le z odkritosrčnostjo, temveč z neko neumorno gorečnostjo in z zmožnostjo biti vedno na tekočem z novicami, kar pri navadnih partijcih ni bilo običajno. In vendar se ga je držala senca sumljivosti. Govoril je stvari, ki bi jih bilo bolje ne govoriti, bral je preveč knjig, zahajal je v kavarno Pod kostanjem, ki so jo obiskovali slikarji in glasbeniki. Ni bilo zakona, niti nezapisanega ne, ki bi prepovedoval obiskovanje kavarne Pod kostanjem, vendar pa je bil lokal na nekam slabem glasu. Stari diskreditirani partijski voditelji so se navadno zbirali tam, dokler niso z njimi dokončno pomedli. Sam Goldstein je baje pred leti ali desetletji včasih zahajal tja. Symove usode ni bilo težko predvideti. Pa vendar je bilo gotovo, da bi ga Syme, ko bi se le za nekaj trenutkov dokopal do njegovih, Winstonovih, skritih misli, takoj izdal Miselni policiji. V takem primeru bi ga izdal tudi vsak drug, a Syme prej kot večina. Gorečnost ne zadostuje, pravovernost je nezavedanje.

Syme je vzdignil pogled. »Parsons gre,« je dejal.

Nekaj v zvoku njegovega glasu se je zdelo, da pristavlja: »Ta prekleti bedak.« Parsons, Winstonov sosed v stanovanjskem bloku Zmaga, si je res utiral pot skozi sobo — kot sod debel, srednje velik moški svetlih las in žabjega obraza. Pri petintridesetih so se mu že nabirali pasovi sala na vratu in okoli pasu, a njegovi gibi so bili čili in deški. Vsa njegova pojava je do take mere delala vtis majhnega dečka, ki prerašča deško obleko, da si ga je bilo kljub predpisanemu kombinezonu, ki ga je nosil, skoraj nemogoče predstavljati drugače kot oblečenega v modre kratke hlačke, sivo srajco in rdečo ovratno ruto Vohunov. Ko si ga je človek predstavljal, je imel vedno pred očmi dečka z jamicami v kolenih in z zavihanimi rokavi na tolstih rokah. In res je Parsons vedno oblekel kratke hlače, kadar ga je za to opravičeval skupinski izlet ali katerakoli druga fizična dejavnost. Pozdravil ju je z veselim »Zdravo, zdravo!« ter prisedel, oddajajoč izrazit vonj po znoju. Znojne kapljice so se mu nabirale po vsem rožnatem obrazu. Moč potenja je bila pri njem izredna. V Občinskem centru si lahko po vlažnosti ročaja na loparju vedno ugotovil, kdaj je igral namizni tenis. Syme je sestavil na traku papirja dolg stolpec besed in jih preučeval s tintnim svinčnikom v roki.

»Poglej ga, kako gara še med kosilom,« je rekel Parsons in dregnil Winstona. »Navdušenost, kaj? Kaj pa imaš tam, stari? Nekaj preveč pametnega zame, se mi zdi. Smith, stari, povedal ti bom, zakaj te iščem. Gre za tisti samoprispevek.«

»Kakšen samoprispevek?« je rekel Winston in avtomatično segel po denarju. Približno četrtina plače je bila določena za prostovoljne prispevke, ki so bili tako številni, da si je bilo težko vse zapomniti.

»Za Teden sovraštva. Saj veš — hišni sklad. Jaz sem blagajnik v našem bloku. Strašno si prizadevamo, da bi pripravili čudovito predstavo. Povem ti pa, da ne bo moja krivda, če stari blok Zmaga ne bo v vsej ulici najbolj opremljen z zastavami. Dva dolarja si mi obljubil.«

Winston je našel in mu izročil dva zmečkana in umazana bankovca, ki ju je Parsons zabeležil v majhen notes z lično pisavo neizobraženega človeka.

»Mimogrede, stari,« je rekel, »slišal sem, da je moj paglavec včeraj s fračo streljal vate. Dobro sem ga ozmerjal za to. Pravzaprav sem mu rekel, da mu bom fračo vzel, če bo to še kdaj storil.«

»Zdi se mi, da je bil malo razburjen, ker ni šel gledat obešanja,« je rekel Winston.

»A, tako — hočem reči, da kaže pravega duha, ne? Hudobna mala mulca sta, oba, ampak kako navdušena! Edino, na kar mislita, so Vohuni in pa vojna, jasno. A veš, kaj je ta mala naredila zadnjo soboto, ko je bila s svojim vodom na izletu v Berkhamstedu? Dobila si je dve deklici, da sta šli z njo, se izmuznila in vse popoldne zasledovala nekega tujca. Dve uri so mu bile za petami, naravnost skozi gozd in nato, ko so prišli v Amersham, so ga izročile patroli.«

»Zakaj pa so to storile?« je nekoliko presenečeno vprašal Winston. Parsons je zmagoslavno nadaljeval:

»Otrok se je prepričal, da je nekakšen sovražni agent — morda odvržen s padalom, na primer. Ampak to je tisto, stari. Kaj misliš, kaj ji je najprej padlo v oči? Opazila je, da nosi smešne čevlje — rekla je, da ni prej še nikdar videla, da bi kdo nosil take čevlje. Bilo je torej mogoče, da je tujec. Precej brihtno za sedemletno smrkljo, ne?«

»Kaj pa se je zgodilo s tistim moškim?« je vprašal Winston.

»Oh, tega seveda ne vem. Ne bi bil pa preveč presenečen, če —« Parsons je naredil kretnjo, kot bi meril s puško, in tlesknil z jezikom namesto strela.

»Dobro,« je rekel Syme odsotno, ne da bi vzdignil pogled s papirja.

»Seveda si ne moremo privoščiti tveganja,« se je ubogljivo strinjal Winston.

»Hočem reči, da smo pač v vojni,« je rekel Parsons. Kakor v potrdilo tega jim je s telekrana nad glavami zaplaval glas trobente. Vendar tokrat ni šlo za oznanitev vojaške zmage, ampak le za sporočilo z Ministrstva obilja.

»Tovariši,« je zaklical navdušen mladostni glas. »Pozor, tovariši! Sijajne novice imamo za vas. Izbojevali smo bitko v produktivnosti! Izpolnjena poročila o celotni proizvodnji potrošnih dobrin kažejo, da se je življenjski standard dvignil za nič manj kot dvajset odstotkov v primerjavi z lanskim letom. Po vsej Oceaniji so bile danes zjutraj nezadržne spontane demonstracije, delavci so zapustili tovarne in urade ter v sprevodih korakali z zastavami po cestah, izražajoč svojo hvaležnost Velikemu bratu za novo, srečno življenje, ki nam ga je podarilo njegovo modro vodstvo. Nekaj izpopolnjenih številk. Živila —«Fraza »naše novo, srečno življenje« se je večkrat ponovila. Zadnje čase je bila na Ministrstvu obilja zelo priljubljena. Parsons, čigar pozornost je pritegnil glas trobente, je sedel in poslušal z nekakšno strmečo slovesnostjo, z nekakim privzgojenim dolgočasjem. Ni mogel slediti številkam, zavedal pa se je, da so nekakšen povod za zadovoljstvo. Privlekel je na dan ogromno, umazano pipo, ki je bila do polovice polna zoglenelega tobaka. S stogramskim obrokom tobaka na teden je bilo le redko mogoče nabasati pipo do vrha. Winston je kadil cigareto Zmaga, ki jo je skrbno držal v vodoravni legi. Novi obrok bo dobil šele jutri in ostale so mu le še štiri cigarete. Za trenutek je zatisnil ušesa za vsesplošni trušč in prisluhnil tistemu, kar je prihajalo s telekrana. Pokazalo se je, da so bile demonstracije v čast Velikemu bratu celo zato, ker se je obrok čokolade zvišal na dvajset gramov tedensko. In še včeraj, je pomislil, so javili, da se bo obrok znižal na dvajset gramov tedensko. Kaj je res mogoče, da to že po štiründvajsetih urah lahko pogoltnejo? Da, pogoltnili so. Parsons je to pogoltnil z lahkoto, z neumnostjo živali. Bitje brez oči pri sosednji mizi je pogoltnilo fanatično, strastno, z besno željo izvohati, ovaditi in izhlapeti vsakogar, ki bi mu namignil, da je obrok prejšnji teden znašal trideset gramov. Tudi Syme je to pogoltnil, le na nekoliko bolj zamotan način, ki je vseboval dvomišljenje. Torej samo njega še ni zapustil spomin?

Pravljična statistika se je še zmeraj zlivala s telekrana. V primerjavi z lanskim letom je bilo več hrane, več obleke, več stavb, več pohištva, več kuhinjskih loncev, več kurjave, več ladij, več helikopterjev, več knjig, več otrok — več vsega, razen bolezni, zločinov in blaznosti. Leto za letom in minuto za minuto je vse po vrsti z vrtoglavo naglico naraščalo. Tako kot prej Syme je zdaj Winston vzel žlico in brodil po bledi omaki, ki se je polila na mizo, ter iz luže risal vzorec. Ogorčeno je premišljal o snovni strukturi življenja. Je bilo vedno tako? Je imela hrana vedno tak okus? Ozrl se je naokrog po menzi. Nizka, nabito polna soba, s stenami, umazanimi od dotikov nešteto teles; polomljene kovinske mize in stoli, nameščeni tako tesno skupaj, da si moral sedeti s stisnjenimi komolci; skrivljene žlice, zareze na pladnjih, grobe bele skodelice; vse mastno, v vsaki razpoki umazanija, pa kiselkast vonj, sestavljen iz slabega gina, slabe kave, plehke hrane in umazanih oblek. V želodcu in na koži je vedno vstajal nekakšen protest, občutek, da so te ogoljufali za nekaj, do česar imaš vso pravico. Res je, da se česa drugačnega ni spominjal. V kateremkoli času, ki se ga je lahko natančno spomnil, ni bilo dovolj hrane, človek ni nikdar imel nogavic ali perila, ki bi ne bilo polno lukenj, pohištvo je bilo vedno polomljeno in majavo, sobe premalo ogrevane, podzemska železnica prenapolnjena, hiše razpadajoče, kruh črn, čaj redkost, kava je imela okus po pomijah, cigaret je bilo premalo — nič ni bilo poceni in ničesar ni bilo dovolj, razen umetnega gina. In čeprav se je seveda vse še slabšalo, ko se je človek staral, še ni bil znak naravnega reda stvari, če te je obhajala slabost ob neudobju, umazaniji in pomanjkanju, neskončnih zimah, ob lepljivosti nogavic, dvigalih, ki niso nikdar delovala, mrzli vodi, grobem milu, razpadajočih cigaretah, hrani s čudnim, slabim okusom. Kako naj bi človek vse to občutil kot neznosno, razen če je gojil v sebi neki starodaven spomin, da so bile stvari nekoč drugačne?

Spet se je ozrl po menzi. Skoraj vsi ljudje so bili grdi in bi bili grdi tudi tedaj, če bi bili oblečeni v kaj drugega kot v moder uniformni kombinezon. V oddaljenem kotu sobe je sam sedel pri mizi in pil kavo majhen mož, čudno podoben hrošču, ki je metal nezaupljive poglede sem ter tj.a. Kako lahko je verjeti, je pomislil Winston, če ne pogledaš okoli sebe, da telesni tip, ki si ga je Partija postavila za ideal — visoki, mišičasti mladeniči in prsata dekleta, plavolasi, žilavi, porjaveli od sonca, brezskrbni — obstaja in celo prevladuje. V resnici, vsaj kolikor je mogel presoditi, pa so bili ljudje v Airstripu Ena zvečine majhni, temni in grdi. Zanimivo, kako se je ta hroščati tip razpasel po Ministrstvih: majhni, čokati moški, ki so se že zelo zgodaj začeli rediti, kratkih nog in hitrih, cepetajočih gibov ter debelih, nedoumljivih obrazov s čisto majhnimi očmi. To je bil tip, ki je pod oblastjo Partije verjetno najbolje uspeval.

Sporočilo z Ministrstva obilja se je končalo s ponovnim klicem trobente in nato prepustilo mesto godbi na pihala. Parsons, v katerem je plaz številk povzročil nejasno navdušenje, je vzel pipo iz ust.

»Ministrstvo obilja je to leto dobro opravilo svoje delo,« je rekel, poznavalsko kimajoč z glavo. »Mimogrede, Smith, prijateljček stari, verjetno nimaš nobene britvice, ki bi mi jo lahko dal?«

»Niti ene,« je rekel Winston. »Tudi sam uporabljam že šest mesecev isto.«

»No, ja — samo vprašati sem te hotel, stari.«

»Žal mi je,« je rekel Winston.

Gagajoči glas pri sosednji mizi, ki je ob poročilu z Ministrstva začasno utihnil, se je znova oglasil tako glasno kot prej. Winston se je nenadoma zasačil v mislih na gospo Parsons z njenimi sršečimi lasmi ter prahom v gubah na obrazu. V dveh letih jo bodo otroci ovadili Miselni policiji. Gospa Parsons bo izhlapela. Syme bo izhlapel. Winston bo izhlapel. O’Brien bo izhlapel. Parsons pa, nasprotno, ne bo nikdar izhlapel. Mali, hroščem podobni možje, ki tako urno skakljajo po labirintskih hodnikih Ministrstev, tudi ne bodo nikdar izhlapeli. In temnolaso dekle, tisto iz Oddelka za fikcijo — tudi ona ne bo nikdar izhlapela. Zazdelo se mu je, da nagonsko ve, kdo bo preživel in kdo propadel, čeprav ni bilo lahko reči, kaj ti zagotovi preživetje.

Tisti hip se je sunkovito iztrgal iz svojega sanjarjenja. Ženska pri sosednji mizi se je deloma obrnila in ga pogledala. Bila je tista temnolaska. Gledala ga je iz kotička oči, a vendar nenavadno napeto. Takoj, ko je ujela njegov pogled, je spet pogledala proč.

Winstona je po hrbtu oblil pot. Obšla ga je smrtna groza. Prešla je skoraj takoj, a zapustila je v njem vznemirljivo nelagodnost. Zakaj ga gleda? Zakaj ga zasleduje? Zal se ni mogel spomniti, ali je že sedela pri tisti mizi, ko je prišel, ali je prišla kasneje. Vsekakor pa je včeraj, med Dvominutnim sovraštvom sedela tik za njim, ne da bi bilo zares potrebno. Zelo verjetno je bil njen pravi namen, poslušati ga in se prepričati, ali dovolj glasno vpije.

Prejšnja misel se mu je povrnila: morda ni ravno članica Miselne policije, a potem je gotovo amaterska vohunka, kar pa je najbolj nevarno. Ni vedel, kako dolgo ga že gleda, toda morda že celih pet minut, in mogoče je, da svojih potez ni popolnoma obvladoval. Strašno nevarno se je bilo prepustiti svojim mislim kjerkoli v javnosti ali v dosegu telekrana. Najmanjša stvar te je lahko izdala. Živčen trzljaj, nezaveden tesnobni pogled, navada, da sam pri sebi mrmraš— vse, kar je namigovalo na nenormalnost ali na to, da nekaj prikrivaš. V vsakem primeru pa je neprimeren izraz na obrazu (nejeveren pogled ob razglasitvi zmage, na primer) že sam po sebi pomenil kaznivo dejanje. V Novo reku je bil celo izraz za to: glasil se je zlolice.

Ženska mu je spet obrnila hrbet. Morda pa ga sploh ne zalezuje, morda je le po naključju pred dvema dnevoma sedela tako blizu njega. Cigareta mu je ugasnila in pazljivo jo je položil na rob mize. Po delu jo bo pokadil do konca, če se mu bo posrečilo obdržati tobak v njej. Človek pri sosednji mizi je bil čisto verjetno vohun Miselne policije in prav mogoče je, da bo v treh dneh v celici Ministrstva ljubezni, pa vendar čika ne sme zapraviti. Syme je zganil svoj kos papirja in ga spravil v žep. Parsons je spet začel govoriti.

»Sem ti kdaj pravil, stari,« je začel, režeč se s pipo v ustih, »kako je bilo, ko sta moja mulca zažgala krilo stari branjevki, ker sta jo videla, da zavija klobase v plakat Velikega brata? Prikradla sta se za njo in ji z vžigalicami podtaknila ogenj. Precej hudo se je opekla, se mi zdi. Mali barabici, kaj? Navdušena pa ko vrag! Prvovrstno jih trenirajo danes pri Vohunih — celo bolje kot v mojih časih. Si lahko misliš, s čim so jim zadnjič postregli? S trobentami za ušesa, da prisluškujejo pri vratih. Punčka je zadnjič eno prinesla domov — jo preizkusila na vratih naše dnevne sobe in ugotovila, da lahko sliši dvakrat toliko kot z ušesom na ključavnici. Seveda je to samo igračka. Pa vendar, vceplja jim pravilne ideje, ne?«

V tem trenutku je udaril s telekrana prediren žvižg. To je bil znak za vrnitev na delo. Vsi trije so skočili na noge, da bi se pridružili bitki okoli dvigal, in preostali tobak je padel iz Winstonove cigarete.

Winston je pisal v dnevnik:

Bilo je pred tremi leti. Nekega temnega večera v ozki stranski ulici blizu ene velikih železniških postaj. Stala je na pragu pod cestno svetilko, ki je komaj dajala kaj svetlobe. Imela je mlad, na debelo našminkan obraz. Pravzaprav so me privabile . šminka, maski podobna belina in živo rdeče ustnice. Članice Partije si nikdar ne šminkajo obraza. Nikogar ni bilo na cesti in nobenega telekrana. Rekla je dva dolarja. Šel — Za trenutek mu je bilo pretežko nadaljevati. Zaprl je oči in pritisnil nanje prste, skušajoč s pritiskom pregnati podobo, ki se je vedno znova vračala. Obšla ga je skoraj nepremagljiva želja, da bi na ves glas kričal umazane besede. Ali pa da bi z glavo butal ob steno, prevrnil mizo in zagnal črnilnik skoz okno — da bi napravil kakršnokoli divjo, hrupno ali bolečo stvar, ki bi lahko izbrisala spomin, ki ga je mučil.

Tvoj najhujši sovražnik, je pomislil, je lastni živčni sistem. Notranja napetost se lahko v kateremkoli trenutku sprevrže v viden simptom. Pomislil je na moža, ki ga je pred nekaj tedni srečal na ulici: moški čisto vsakdanjega videza, član Partije, star petintrideset ali štirideset let, visok in vitek, z aktovko v roki. Bila sta nekaj metrov narazen, ko mu

je levo stran obraza spačil nekakšen krč. To se mu je vnovič zgodilo, ko sta šla ravno drug mimo drugega: bil je samo trzljaj, bliskovit kot pok ob sproženju fotoaparata, a očitno običajen. Spominjal se je svoje takratne misli: s tem revežem je konec. In grozljivo je bilo to, da je bilo dejanje samo verjetno čisto nezavedno. Najbolj resna nevarnost od vseh pa je bilo govorjenje v spanju. Kolikor je on vedel, pa ni nobenega načina, da se pred njim zavaruješ.

Zajel je sapo in nadaljeval:

Šel sem z njo skozi vrata in čez dvorišče v kletno kuhinjo. Tam je ob zidu stala postelja in na mizi nizko privita svetilka. Vrgla — Skominalo ga je. Hotel bi pljuniti. V zvezi z žensko v kletni kuhinji je pomislil na Katarino, svojo ženo. Winston je bil poročen — se pravi, da je bil nekoč poročen, verjetno še vedno, kajti kolikor je vedel, njegova žena še ni umrla. Zdelo se mu je, da znova vdihava topli, zatohli zadah kletne kuhinje, sestavljen iz vonja po stenicah, umazanih oblekah in prostaškem, cenenem parfumu, pa kljub temu privlačnem, saj nobena partijka ni uporabljala parfuma, niti si ni bilo moč zamisliti, da bi ga. Samo raja je uporabljala parfum. V njegovem spominu je bil vonj po parfumu neločljivo povezan z grehom.

Ko je šel s tisto žensko, je bil to njegov prvi spodrsljaj v dveh letih ali kaj takega. Druženje s prostitutkami je bilo seveda prepovedano. Toda to je bilo eno tistih pravil, ki si jih priložnostno lahko prelomil. Bilo je nevarno, vendar ni bilo vprašanje življenja ali smrti. Če so te dobili s prostitutko, je to lahko pomenilo pet let v taborišču za prisilno delo: ne več, če nisi zagrešil še kakšnega drugega prekrška. In stvar je bila precej preprosta, upoštevajoč, da si se lahko izognil zasačenju pri dejanju samem. Po revnejših četrtih je mrgolelo žensk, ki so se bile pripravljene prodati. Nekatere si lahko kupil že s steklenico gina, ki ga raja ni smela piti. Na tihem je Partija celo spodbujala k prostituciji, ker jo je imela kot ventil za nagone, ki jih ni mogoče popolnoma potlačiti. Samo zakonolomstvo ni pomenilo mnogo, dokler je bilo tajno in neosrečujoče, in če so bile vanj zapletene ženske iz revnega in preziranega razreda. Neodpustljiv zločin pa je bila prostitutka med člani Partije. Vendar pa — čeprav je bil to eden izmed tistih zločinov, ki so ga vsi obtoženci v velikih čistkah brez izjeme priznavali, si je bilo težko zamišljati, da se take stvari zares dogajajo.

Partija ne samo, da je nameravala preprečiti moškim in ženskam odnose, ki jih ne bi bilo mogoče nadzorovati, njen pravi, nedeklarirani namen je bil odpraviti užitek pri spolnem aktu. Ne toliko ljubezen kot erotika je bila sovražnik, pa naj bo to znotraj ali zunaj zakona. Vse zakone med partijci je moral odobriti za ta namen sestavljen odbor in — čeprav niso tega načela nikdar javno oznanili — dovoljenje je bilo vedno zavrnjeno, če je kak par zbujal vtis, da se medsebojno telesno privlači. Edini priznani cilj zakona je bila ploditev otrok za službo Partiji. Na spolne odnose je bilo treba gledati kot na rahlo gnusno manjšo operacijo, kot na injekcijo. Tudi to ni bilo nikdar povedano z odkrito besedo, toda na neposreden način so to vcepljali vsakemu partijcu od otroštva dalje. Imeli so celo posebne organizacije kot Mladinska protispolna zveza, ki je zagovarjala popoln celibat za oba spola. Vse otroke naj bi zaplodili z umetnim osemenjevanjem (artsem v Novoreku) in vzgojili v javnih ustanovah. Winston se je zavedal, da tega niso čisto resno mislili, vendar se je nekje skladalo s celotno partijsko ideologijo. Partija je skušala zadušiti spolni nagon ali pa ga, če ga že ni mogla zadušiti, vsaj popačiti in umazati. Ni vedel, zakaj je tako, zdelo pa se je naravno, da mora tako biti. In kolikor je to zadevalo ženske, so bila partijska prizadevanja zelo uspešna.

Spet je pomislil na Katarino. Moralo je biti že devet, deset, enajst let, kar sta se razšla. Nenavadno, kako redkokdaj je mislil nanjo. Včasih je lahko za cele dneve pozabil, da je bil kdaj poročen. Skupaj sta bila le kakih petnajst mesecev. Partija ni dovoljevala ločitev, je pa skoraj spodbujala razhode v primerih, kjer ni bilo otrok.

Katarina je bila visoko, svetlolaso, zelo naravno dekle čudovitih gibov. Imela je ponosen, orlovski obraz, obraz, ki ga je človek imel za aristokratskega vse dotlej, dokler ni odkril, da se za njim skriva tako malo, kot je sploh mogoče. Zelo zgodaj v njunem zakonu je ugotovil — čeprav morda samo zato, ker je poznal njo zaupneje kot druge — da ima brez izjeme najbolj neumno, vulgarno, prazno glavo, kar jih je kdaj spoznal. Niti ene same misli ni imela v glavi, ki ne bi bila parola, in ni bilo sploh nobene neumnosti, ki je ne bi bila mogla pogoltniti, če ji jo je Partija ponudila. »Živi magnetofonski trak« jo je imenoval sam pri sebi. Pa vendar bi bil lahko prenašal življenje z njo, ko bi ne bilo ene same stvari — spolnosti.

Toliko, da se je je dotaknil, že se je zgrozila in otrpnila. Objemati jo je bilo, kot bi objemal leseno soho. In najbolj čudno je bilo to: tudi kadar ga je stiskala k sebi, je imel občutek, da ga obenem z vso močjo odriva. Takšen vtis je delala zaradi togosti svojih mišic. Ležala je tam z zaprtimi očmi in se ni ne upirala ne sodelovala, ampak vdajala: in to ga je izredno begalo in čez čas učinkovalo nanj naravnost pošastno. Toda kljub temu bi bil lahko prenesel življenje z njo, ko bi se sporazumela, da bosta živela v celibatu. Za čuda pa je Katarina to zavrnila. Morata, je dejala, če je le mogoče, narediti otroka. Tako se je predstava nadaljevala, redno enkrat tedensko, kadar ni bilo nemogoče. Imela je celo navado, da ga je zjutraj spomnila na to kot na nekaj, kar je treba opraviti in na kar ne smeta pozabiti. Dva izraza je imela za to. Eden je bil »delati otroke«, drugi pa »najina dolžnost do Partije.« (da, res je rabila to frazo). Kmalu je prišlo do tega, da ga je obšel občutek prave groze, ko je spet napočil določeni dan. Na srečo pa otroka ni bilo in na koncu sta se sporazumela, da nehata poskušati, in kmalu zatem sta se razšla.

Winston je neslišno vzdihnil. Vzel je pero in pisal:

Vrgla se je na posteljo in nenadoma, brez kakršnegakoli uvoda, na najbolj grob, strašen način, ki si ga je moč zamisliti, dvignila krilo. Jaz —

Videl se je, kako stoji v tisti medli luči svetilke, z vonjem po stenicah in cenenem parfumu v nosnicah ter z občutkom poraza in mržnje v srcu in je celo ta trenutek pomešan z mislimi na Katarinino belo telo, ki ga je hipnotična moč Partije zamrznila za zmeraj. Zakaj mora biti zmeraj tako? Zakaj ne more imeti lastne ženske namesto teh umazanih cip na vsakih nekaj let? Toda resnično ljubezensko razmerje je bilo skoraj nepojmljiva stvar. Partijke so bile vse enake. Čistost jim je bila skoraj tako globoko vcepljena kot lojalnost Partiji. S skrbnimi in zgodnjimi pripravami, z igrami in hladno vodo, z neumnostmi, s katerimi so jih pitali v šoli, pri Vohunih in Mladinski zvezi, s predavanji, paradami, pesmimi, parolami in koračnicami je naravni občutek iz njih izginil. Razum mu je pravil, da mora biti nekaj izjem, njegovo srce pa tega ni verjelo. Vse so bile nezavzetne tako, kot je Partija predvidevala, da morajo biti. In tisto, česar si je želel celo bolj od tega, da bi bil ljubljen, je bilo, da bi prebil ta zid čednosti, pa čeprav samo enkrat v življenju. Uspešno odigran spolni akt je upor. Poželenje je miselni zločin. Celo to, da bi prebudil Katarino, ko bi bilo to dosegljivo, bi bilo podobno zapeljevanju, pa čeprav je bila njegova žena.

Toda treba je bilo zapisati nadaljevanje. Pisal je:

Jaz sem privil luč. Ko sem jo zagledal pri svetlobi — Po temi se je borna svetloba parafinske svetilke zdela zelo močna. Prvikrat je žensko lahko popolnoma videl. Napravil je korak proti njej in se nato ustavil, poln poželenja in groze. Boleče se je zavedal, koliko je tvegal, ko je prišel sem. Popolnoma mogoče je bilo, da ga bodo patrulje zasačile, ko bo odhajal. Zaradi tega morda že čakajo zunaj pred durmi. Če bi odšel, ne da bi opravil tisto, zaradi česar je prišel sem —!

Mora biti zapisano, mora biti izpovedano. Nenadoma se mu je pri luči svetilke razkrilo, da je ženska stara. Šminko je imela tako na debelo namazano na obraz, da je delala vtis, da se lahko zlomi kot maska iz lepenke. V njenih laseh so bili beli prameni. A resnično grozljiva so bila njena usta, ki so se malo odprla in odkrila samo črno votlino. Zob sploh ni imela.

Hitro je zapisal s čečkajočo pisavo:

Ko sem jo zagledal pri svetlobi, je bila čisto stara ženska, stara najmanj petdeset let. Toda kljub temu sem opravil.

Znova si je pritisnil prste na veke. Končno je napisal, toda nič se ni spremenilo. Terapija ni delovala. Potreba, da bi na ves glas kričal umazane besede, je bila tako močna kot prej.

Če je kaj upanja, je pisal Winston, je odvisno od raje.

Če je bilo kaj upanja, je moralo biti v raji, kajti le v teh gomazečih, omalovaževanih množicah, petinosemdesetih odstotkih prebivalstva Oceanije, bi se lahko kdaj razvila sila, ki bi uničila Partijo. Od znotraj je ni bilo mogoče strmoglaviti. Njeni sovražniki, če je imela sovražnike, niso imeli nobene možnosti, da bi se shajali ali vsaj prepoznavali drug drugega. Celo če je legendarna Bratovščina res obstajala, kar je bilo komajda mogoče, si ni bilo moč predstavljati, da se njeni člani lahko zberejo v večjem številu kot po dva ali trije. Upor je pomenil že pogled oči, naklon glasu, v najhujšem primeru slučajno zašepetana beseda. Ko pa bi se raja nekako zavedala svoje moči, bi se ji ne bi bilo treba skrivati. Treba bi se ji bilo le dvigniti in se stresti kot konju, kadar se otresa muh. Če hočejo, lahko že jutri zjutraj raztreščijo Partijo na kose. Gotovo jim prej ali slej mora priti na misel, da je to treba storiti. Pa vendar —Spomnil se je, kako se je nekoč sprehajal po ulici, polni ljudi, ko je silovito vpitje stotine glasov — ženskih glasov — planilo iz neke stranske ulice malo naprej. Bil je mogočen, strašen krik besa in obupa, globoki in glasni »Oho-oo-oh!«, ki se je širil kot brneče odmevanje zvonov. Srce mu je poskočilo. Začelo se je! je pomislil. Upor! Raja se končno osvobaja! Ko je prišel tja, je zagledal množico dvestotih ali tristotih žensk, ki so se gnetle okrog stojnic na uličnem trgu s tako žalostnimi obrazi, kot bi bile obsojene potnice na potapljajoči se ladji. A v tem trenutku se je vsesplošni obup razbil v množico posameznih prepirov. Videti je bilo, da so na eni izmed stojnic prodajali pločevinaste ponve. Bile so slabo, ničvredno blago, toda kakršnokoli vrsto kuhinjske posode je bilo vedno težko dobiti. Zdaj pa je zaloga nepričakovano pošla. Uspešne ženske, ki so jih druge suvale in porivale, so se skušale preriniti proč s svojimi ponvami, medtem ko so desetine preostalih razgrajale okoli stojnic, obtožujoč trgovca, da je dajal nekaterim prednost in da ima še nekaj ponev nekje v zalogi. Znova so se razlegli kriki. Dve razdrahani ženski, eni od njiju so se razpustili lasje, sta zagrabili isto ponev in jo skušali druga drugi izpuliti iz rok. Za trenutek sta jo vlekli, potem pa je ročaj odpadel. Winston ju je opazoval z gnusom. In vendar, le za hip, kakšna skoraj grozljiva moč je zvenela v tem kriku iz samo nekaj stotin grl! Le zakaj ne morejo nikdar tuliti zaradi česa važnega?

Pisal je:

Dokler se ne zavedo, se ne bodo nikdar uprli, in dokler se ne bodo uprli, se ne morejo zavedeti.

To, je pomislil, bi skoraj lahko bil prepis iz kakšnega partijskega učbenika. Partija je seveda trdila, da je rajo osvobodila suženjstva. Pred Revolucijo so jih kapitalisti ostudno zatirali, stradali so jih in bičali, ženske so prisilili, da so delale v premogovnikih (dejstvo pa je bilo, da so ženske še zdaj delale v premogovnikih), otroke so v starosti šestih let prodajali v tovarne. Hkrati pa je v skladu z načeli dvomišljenja Partija učila, da je raja po naravi manjvredna in jo je treba držati v podvrženosti kot živali, ob uporabljanju nekaj preprostih pravil. V resnici je bilo o raji zelo malo znanega. Veliko vedeti pa sploh ni bilo potrebno. Dokler so delali in se plodili, je bila druga njihova dejavnost nepomembna. Prepuščeni sami sebi, kakor živina, ki se je izgubila nekje na ravninah Argentine, so se povrnili k tistemu slogu življenja, ki se jim je zdel naraven, k nekakemu pradavnemu vzoru. Rodili so se in rasli v blatu, delati so začeli pri dvanajstih letih, šli skozi kratko, cvetoče obdobje lepote in spolne sle, se poročili pri dvajsetih, pri tridesetih so bili sredi življenja in pri šestdesetih jih je večina pomrla. Težko fizično delo, skrb za dom in otroke, drobni prepiri s sosedi, filmi, nogomet, pivo in predvsem kockanje so polnili' njihovo notranje obzorje. Držati jih pod nadzorstvom ni bilo težko. Nekaj agentov Miselne policije se je stalno sprehajalo med njimi, širili so lažne govorice ter si zapisali in odstranili tiste maloštevilne posameznike, za katere so presodili, da bi lahko postali nevarni. Nikakor pa jim niso poskušali vcepiti partijske ideologije. Ni bilo zaželeno, da bi imela raja močna politična čustva. Edino, kar se je zahtevalo od njih, je bil primitivni patriotizem, na katerega se je bilo mogoče sklicevati, kadar je bilo potrebno, da privolijo v daljši delovni čas ali manjše obroke. In celo kadar so postali nezadovoljni, kar se je včasih zgodilo, ni njihovo nezadovoljstvo vodilo nikamor, kajti ker so bili brez splošnih idej, se je osredotočilo le na njihove male, specifične težave. Večje zlo so vedno spregledali. Velika večina raje sploh ni imela telekranov po domovih. Celo civilna policija je pri njih le redkokdaj intervenirala. Stopnja kriminalitete je bila v Londonu izredno visoka, cei svet sredi sveta tatov, banditov, prostitutk, prekupčevalcev z mamili in sleparjev vseh vrst; toda ker se je vse to dogajalo le med rajo, ni bilo prav nič važno. V vseh vprašanjih morale jim je bilo dovoljeno ravnati se po zakoniku prednikov. Seksualnega puritanstva Partije jim niso vsiljevali. Promiskuiteta ni bila kazniva; ločitve so bile dovoljene. Po tej strani bi bilo dovoljeno tudi versko čaščenje, če bi raja kakorkoli pokazala, da ga potrebuje ali želi. Bili so zunaj suma. Kot se je glasila partijska parola: »Raja in živali so svobodne.«

Winston se je sklonil in previdno popraskal svoj krčni tvor. Spet ga je začel srbeti. Problem, h kateremu se je spet in spet vračal, je bil v tem, da se ni dalo vedeti, kakšno je bilo življenje pred Revolucijo v resnici. Iz predala je vzel izvod otroškega zgodovinskega učbenika, ki si ga je izposodil pri gospe Parsons, in začel prepisovati odlomek v svoj dnevnik:

V starih časih (se je glasilo), pred slavno Revolucijo, London ni bil tako lepo mesto, kot ga poznamo danes. Bil je temen, umazan, reven kraj, kjer je imel komaj kdo dovolj jesti in kjer na stotine in tisoče ljudi ni imelo čevljev na nogah, niti strehe nad glavo. Otroci, nič starejši, kot ste zdaj vi, so morali dvanajst ur dnevno delati za krute gospodarje, ki so jih pretepali z biči, če so delali prepočasi, in jih hranili samo s suhimi krušnimi skorjami in z vodo. Toda med vso to strašno stisko je bilo nekaj velikih, mogočnih in lepih hiš, kjer so živeli bogati ljudje, ki so imeli celo po trideset služabnikov, da so skrbeli zanje. Ti bogati možje so se imenovali kapitalisti. To so bili debeli, grdi ljudje z lokavimi obrazi, taki kot možak na sliki na naslednji strani. Vidite lahko, da je oblečen v dolgo črno suknjo, ki so jo imenovali frak, in čuden bleščeč klobuk cevaste oblike, ki so mu rekli cilinder. To je bila uniforma kapitalistov in nihče drugje ni smel nositi. Kapitalisti so imeli vse na svetu in vsi drugi ljudje so bili njihovi sužnji. Njihova last je bila vsa zemlja, vse hiše, vse tovarne in ves denar. Če jim kdo ni bil pokoren, so ga lahko vrgli v ječo, ali pa mu vzeli službo in ga izstradali do smrti. Kadar je kakšen navaden človek govoril s kapitalistom, se je moral pripogniti in narediti poklon, sneti klobuk in ga nasloviti z »gospod«. Poglavar vseh kapitalistov se je imenoval Kralj in — Pa saj je znal preostalo naštevanje na pamet. Omenjeni so bili še škofje v svojih batistnih rokavih, sodniki v hermelinastih oblekah, sramotilni steber, delnice, mučilni mlin, mačka na devet repov, banket lorda župana in navada poljubljanja papeževih nog. Bilo je tudi nekaj, kar so imenovali ius primae noctis, česar v otroškem učbeniku verjetno ne bi bilo treba omeniti. To je bil zakon, po katerem je imel vsak kapitalist pravico spati z vsako žensko, ki je bila zaposlena v njegovi tovarni.

Kako bi lahko vedel, koliko od tega je laž? Morda je res, da je povprečnemu človeku zdaj bolje kot pa pred Revolucijo. Edini dokaz za nasprotno je bil nemi protest v tvojih lastnih kosteh, nagonski občutek, da so razmere, v katerih živiš, nevzdržne in da so v nekem drugem času morale biti drugačne. Prešinilo ga je, da za sodobno življenje nista resnično značilna njegova krutost in negotovost, ampak preprosto njegova revščina, umazanost in ravnodušnost. Če si se ozrl okoli sebe, ni življenje podobno niti lažem, ki so se usipale s telekranov, kaj šele idealom, ki jih je skušala doseči Partija. Njegov večji del je bil celo za člana Partije nevtralen in nepolitičen, zadeval je garanje po morečih službah, boj za prostor v podzemski železnici, preklinjanje ponošenih nogavic, beračenje za tableto saharina, varčevanje s cigaretnimi čiki. Vzor, ki ga je zasnovala Partija, je bil nekaj velikanskega, strašnega in bleščečega — svet železa in betona, pošastnih strojev in grozljivega orožja — narod bojevnikov in fanatikov, ki korakajo v popolni enotnosti, mislijo iste misli in vzklikajo iste parole, neprestano pri delu, bojevanju, zmagovanju in preganjanju — tristo milijonov ljudi z enim samim obrazom. Resničnost pa je bila propadanje, umazana mesta, kjer so se gnetli sem ter tja nezadostno hranjeni ljudje v preluknjanih čevljih, zakrpanih hišah iz devetnajstega stoletja, ki so vedno smrdele po zelju in pokvarjenih straniščih. Zdelo se mu je, da vidi podobo Londona, ogromnega in razrušenega, mesto neštetih smetnjakov, pomešano s podobo gospe Parsons, ženske z zoranim obrazom in sršečimi lasmi, ki se nemočno ukvarja z zamašenim odtokom.

Sklonil se je in se znova popraskal po krčnem tvoru. Vse dni in noči so ti telekrani tolkli na ušesa s statističnimi dokazi, da imajo ljudje danes več hrane, več oblek, boljše hiše, boljšo rekreacijo — da živijo dlje, da imajo krajši delovnik, da so večji, bolj zdravi, močnejši, srečnejši, bolj inteligentni in bolj izobraženi kot ljudje pred petdesetimi leti. Niti besede od tega ni bilo moč dokazati ali ovreči. Partija je na primer trdila, da je danes pismenih štirideset odstotkov odrasle raje, pred Revolucijo, so govorili, je bila ta številka le petnajst odstotkov. Partija je trdila, da znaša umrljivost otrok danes le sto šestdeset promilov, medtem ko je bila pred Revolucijo tristo — in tako dalje. Bilo je kot enačba z dvema neznankama. Čisto mogoče, da je bila vsaka beseda v zgodovinskih knjigah, celo tista, ki jo je človek sprejel brez pridržka, čista izmišljotina. Kolikor je on vedel, ni bilo morda nikoli takih zakonov kot ius primae noctis ali takih bitij kot kapitalisti ali takih oblačil kot cilinder.

Vse je bilo zavito v meglo. Preteklost je bila izbrisana, pozabljeno je bilo, da so jo izbrisali, laž je postala resnica. Le enkrat v vsem življenju je imel — po dogodku: to je važno — konkreten, nezmotljiv dokaz za poneverbo. Držal ga je v rokah celih trideset sekund. Moralo je biti leta 1973 — vsekakor približno takrat, ko sta se s Katarino razšla. Toda tisti pomembni datum je bil sedem ali osem let pred tem.

Zgodba se je resnično začela sredi šestdesetih let, v obdobju velikih čistk, v katerih so bili prvotni voditelji Revolucije enkrat za vselej odstranjeni. Do leta 1970 ni bilo več nobenega izmed njih, razen Velikega brata samega. Vse druge so do takrat razglasili za izdajalce in kontrarevolucionarje. Goldstein je pobegnil in se skrival neznano kje, od drugih pa jih je nekaj kratko in malo izginilo, medtem ko so večino usmrtili po spektakularnih javnih procesih, na katerih so priznali svoje zločine. Med zadnjimi preživelimi so bili trije možje z imenom Jones, Aaronson in Rutherford. Moralo je biti leta 1965, ko so jih aretirali. Kakor se je pogosto dogajalo, so za leto ali več izginili, tako da se ni vedelo, ali so živi ali mrtvi, nato pa so bili nenadoma znova rojeni za to, da se na običajni način obtožijo. Priznali so, da so vohunili za sovražnika (tudi v tem času je bil sovražnik Evrazija), priznali, da so poneverjali javne sklade, umorili razne zanesljive člane Partije, kovali zarote proti vodilni vlogi Velikega brata, ki se je začela že davno pred uspelo Revolucijo, ter zasnovali razne sabotaže, ki so povzročile smrt na stotisoče ljudi. Potem ko so vse to priznali, so bili oproščeni, znova so jih sprejeli v Partijo in jim dodelili položaje, ki so bili v resnici sinekure, a so zveneli pomembno. Vsi trije so napisali dolge, klečeplazne članke za Časnik, v katerih so analizirali razloge za odpadništvo in obljubili, da se bodo poboljšali.

Nekaj časa po oprostitvi jih je Winston vse tri videl v kavarni Pod kostanjem. Spominjal se je nekakšne prestrašene očaranosti, s katero jih je opazoval iz kotička oči. Bili so veliko starejši od njega, ostanki starega sveta, skoraj poslednji veliki liki, ki so še ostali iz herojskih zgodnjih dni Partije. Še vedno se jih je rahlo držala slava podtalnih bojev in državljanske vojne. Imel je občutek, čeprav so že v tistem času dejstva in datumi postali nejasni, da je poznal njihova imena prej kot pa ime Velikega brata. Bili pa so tudi izobčenci, sovražniki, nedotakljivi, z vso gotovostjo obsojeni na propad v enem letu ali dveh letih. Nihče, ki je kdaj padel v roke Miselni policiji, ni nikdar ušel. Bili so mrliči, ki čakajo, da jih pošljejo nazaj v grob.

Nikogar ni bilo za mizami v bližini njihove. Niti to, da so te samo videli v bližini takih ljudi, ni bilo pametno. Molče so sedeli pred kozarci gina, začinjenega z nageljnovimi žbicami, kar je bilo specialiteta kavarne. Izmed njih je na Winstona naredil največji vtis Rutherford. Nekdaj je bil slaven karikaturist, in njegove surove risbe so pomagale podžigati javno mnenje pred in med Revolucijo. Celo zdaj so se na redke čase njegove karikature pojavljale v Časniku. Bile pa so le preproste imitacije njegovih prejšnjih risb, čudno neživljenjske in neprepričljive. Zmeraj so samo ponavljale stare teme — bedna stanovanja, sestradani otroci, poulične bitke, kapitalisti v cilindrih — zdelo se je, da se kapitalisti celo na barikadah oklepajo svojih cilindrov — brezkončen in brezupen poskus vrnitve v preteklost. Bil je velikanski mož z grivo mastnih, sivih las, zabuhlega in zgubanega obraza ter štrlečih ustnic. Svoje čase je moral biti neznansko močan, zdaj pa je njegovo telo lezlo narazen, se nagibalo, napihovalo in razpadalo v vse smeri. Vzbujal je vtis, da ti pred očmi propada, kot bi se krušila gora.

Bila je samotna petnajsta ura. Winston se zdaj ni več spominjal, kako to, da je bil ob takem času v kavarni. Lokal je bil skoraj prazen. Pločevinasta glasba je cingljala s telekrana. Trije možje so skoraj negibno sedeli v svojem kotu, ne da bi govorili. Natakar jim je prinesel nove kozarce gina, čeprav jih niso naročili. Na mizi je bila šahovnica s postavljenimi figurami, toda nihče ni začel igre. In nato, morda v celoti samo za pol minute, se je s telekranom nekaj zgodilo. Melodija, ki so jo igrali, se je menjala in ravno tako tudi ton glasbe. Vanj je vdrlo — pa to je težko opisati. Bila je čudna, počena, rigajoča posmehljiva nota; Winston jo je pri sebi imenoval rumena nota. In potem je glas s telekrana zapel:

Tam pod kostanjevim drevesom

izdala si me,

izdal sem te,

ne da bi trenila z očesom.

Trije možje se niso niti ganili. Toda ko je Winston znova pogledal v Rutherfordov propadli obraz, je opazil, da so njegove oči polne solz. In prvikrat je zaznal z nekakšno notranjo grozo, vendar ne vedoč, česa ga je groza, da imata oba, Aaronson in Rutherford, razbita nosova.

Kmalu za tem so vse tri spet zaprli. Zdelo se je, da so se udeležili novih zarot takoj, ko so jih izpustili. Na drugem procesu so znova priznali vse stare zločine in še celo vrsto novih. Ubili so jih in njihova usoda je bila zapisana v partijskih zgodovinah kot opozorilo za prihodnost. Kakšnih pet let po tem, leta 1973, je Winston razvijal kup dokumentov, ki so ravnokar padli iz pnevmatične cevi na njegovo delovno mizo, ko je naletel na kos papirja, ki je očitno neopazno zdrsnil med druge in so nato nanj pozabili. Še isti hip, ko ga je zravnal, je dojel njegov pomen. Bilo je pol strani, iztrgane iz Časnika pred približno desetimi leti — zgornja polovica strani, tako da je nosila tudi datum — in na njej je bila fotografija delegatov za neki partijski sestanek v New Yorku. Sredi skupine so vidno izstopali Jones, Aaronson in Rutherford. Ni jih bilo moč zgrešiti; sploh pa so bila njihova imena v podpisu pod sliko.

Stvar je bila taka, da so vsi trije na obeh procesih priznali, da so bili v tem času na evrazijskem ozemlju. S tajnega letališča v Kanadi so odleteli na sestanek nekam v Sibirijo ter se tam posvetovali s člani evrazijskega glavnega štaba, kateremu so izdali važne vojaške tajne. Datum se je vtisnil Winstonu v spomin, ker je šlo slučajno za kresni dan: toda vsa zgodba je morala biti zabeležena še na nešteto drugih mestih. Mogoč je bil samo en sklep: izpovedi so bile lažne.

Seveda to samo po sebi ni bilo nobeno odkritje. Celo v tistem času si Winston ni predstavljal, da so ljudje, ki so izginili v čistkah, res zagrešili vse zločine, katerih so bili obtoženi. A to je bil konkreten dokaz, bil je košček odpravljene preteklosti, podoben fosilnemu okostju, ki se pojavi v napačni plasti in pobije geološko teorijo. To je bilo dovolj, da razbije Partijo na atome, če bi to bilo nekako mogoče objaviti svetu, da bi ljudje spoznali, kaj to pomeni.

Pri priči se je lotil dela. Kakor hitro je opazil, kaj je na fotografiji in kaj pomeni, jo je pokril z listom papirja. Na srečo je bila za telekran narobe obrnjena, ko jo je razvil.

Položil si je pisalni blok na kolena in odrinil stol, da bi se kolikor mogoče oddaljil od telekrana. Ni bilo težko obdržati obraz brezizrazen in če si se potrudil, si lahko nadzoroval celo dihanje, toda bitja srca ni bilo moč nadzorovati in telekran je bil dovolj občutljiv, da ga je zaznal. Pustil je, da je minilo po njegovi presoji deset minut, medtem pa ga je neprestano mučil strah, da ga bo kakšen slučaj — nenaden piš vetra čez pisalno mizo, na primer — izdal. Potem je fotografijo, ne da bi jo bil znova razkril, hkrati z drugimi odvečnimi papirji spustil v spominsko režo. Že naslednjo minuto se je morda spremenila v pepel.

To je bilo pred desetimi, enajstimi leti. Danes bi tisto fotografijo verjetno obdržal. Zanimivo, da se mu je dejstvo, da jo je bil držal v rokah, zdelo pomembno celo zdaj, ko je bila sama fotografija in tudi dogodek, ki ga je ponazarjala, samo še spomin. Ali Partija kaj manj obvlada preteklost, se je spraševal, če je kos dokaza, ki ga zdaj ni več, nekoč res bil?

Toda danes bi fotografija, če bi jo bilo mogoče kakorkoli obuditi iz pepela, morda niti ne bila dokaz. Že takrat, ko je naletel na odkritje, Oceanija ni bila več v vojni z Evrazijo in agenti Eastazije so morali biti tisti, katerim so trije mrtvi možje izdali svojo domovino. Od takrat se je marsikaj spremenilo — dve, tri spremembe — ni se mogel spomniti, koliko jih je bilo. Zelo verjetno so bile izpovedi napisane vedno znova in znova, dokler prvotna dejstva in datumi niso imeli niti najmanjšega pomena več. Preteklost ne le da se je spremenila, ampak se je spreminjala neprestano. Najbolj pa ga je, bolj kot nočna mora, tlačilo to, da ni nikdar jasno razumel, zakaj so bile te velikanske sleparije potrebne. Neposredne prednosti ponarejanja preteklosti so bile očitne, končni motivi pa skrivnostni. Vzel je spet pero in pisal:

Razumem KAKO; ne razumem pa ZAKAJ.

Vprašal se je, tako kot se je vpraševal že tolikokrat prej, ali je morda blazen. Morda je blaznost kratko malo to, da pripadaš manjšini, ki šteje enega samega človeka. Nekoč je bilo znamenje blaznosti, če si verjel, da se zemlja vrti okoli sonca, danes pa, če si verjel, da je preteklost nespremenljiva. Morda je on edini, ki to verjame, in če je edini, je blazen. Toda misel, da je blazen, ga ni hudo vznemirjala; strašno je le to, da se morda moti.

Vzel je otroško zgodovinsko knjigo in pogledal portret Velikega brata na prvi strani. Hipnotične oči so strmele vanj. Bilo je, kot bi pritiskala nanj neka velikanska sila — nekaj, kar je prodiralo v notranjost lobanje, butalo ob možgane, tolikanj strašilo, da si podvomil o lastnih prepričanjih, nekaj, kar te je tako prepričevalo, da si domala zanikal tisto, kar so sporočali čuti. Navsezadnje bo Partija oznanila, da je dve in dve pet, in moral boš to verjeti. Neogibno je bilo, da bodo morali to prej ali slej trditi: logika njihovega položaja terja to. Njihova filozofija je na tihem zanikavala ne le veljavnost izkustva, temveč tudi eksistenco objektivne stvarnosti. Zdrava pamet je bila krivoverstvo nad krivoverstvi. In grozljivo ni bilo to, da te bodo ubili, ker misliš drugače, marveč to, da imajo morda prav. Navsezadnje, kako pa vemo, da je dve in dve štiri? Ali da sila gravitacije deluje? Ali pa, da je preteklost nespremenljiva? Če preteklost

in objektivni svet obstajata le v človeški zavesti in če je samo zavest mogoče nadzorovati — kaj potem?

Toda ne! Zdelo se je, da mu je pogum nenadoma sam od sebe zrasel. V njegove misli je priplaval O’Brienov obraz, ne da bi ga priklicala kakšna očitna asociacija. Z večjo gotovostjo kot prej je vedel, da je O’Brien na njegovi strani. Svoj dnevnik je pisal za O’Briena in O’Brienu. Bil je kakor neskončno pismo, ki ga nihče ne bo nikdar bral, ki pa je naslovljeno na nekega človeka in mu to dejstvo da je posebno barvo.

Partija ti je govorila, da zavračaj tisto, kar zaznavaš z očmi in ušesi. To je bil njen končni in najosnovnejši ukaz. Srce mu je zastalo, ko je pomislil na vso velikansko moč, ki je naperjena proti njemu, na lahkoto, s katero ga bo vsak partijski intelektualec pobijal v debati, na zvite argumente, ki jih ne bo mogel razumeti, kaj šele odgovoriti nanje. Pa vendar ima prav: Partija se moti in on ima prav! Vse očitno, neumno in resnično je treba braniti. Očitne resnice so resnične, vztrajaj pri tem! Stvarni svet obstaja, njego

vi zakoni se ne spreminjajo. Kamenje je trdo, voda je mokra, prosti predmeti padajo proti središču zemlje. Z občutkom, da govori O’Brienu, vendar tudi postavlja neki važni aksiom, je napisal:

(Svoboda pomeni svobodo reči, da je dve in dve štiri. Če je to zagotovljeno, vse drugo sledi).

VIII

Od nekod z dna prehoda je priplaval na cesto vonj po praženi kavi — pravi kavi, ne kavi Zmaga. Winston se je nehote ustavil. Za dve sekundi morda se je povrnil v na pol pozabljeni svet otroštva. Potem so loputnila vrata in zazdelo se je, da so tako ostro odrezala vonj, kot bi bil le zvok.

Prehodil je bil že nekaj kilometrov cest in v krčnem tvoru mu je kljuvalo. Že drugič v treh tednih je zamudil večer v Občinskem centru: neprevidno dejanje, kajti lahko si bil prepričan, da v Centru skrbno zapisujejo število obiskov. Načelno član Partije ni imel prostega časa, ni bil, razen v postelji, nikdar sam. Zahtevali so, da se, kadar ne dela, je ali spi, udeležuje kakršnekoli skupinske rekreacije; počenjati karkoli, kar je imelo okus po samoti, celo če si šel čisto sam na sprehod, je bilo vedno nekoliko nevarno. Novorek je imel za to izraz: lastživljenje, in to je pomenilo individualizem in ekscentričnost. Toda ko je nocoj prišel iz Ministrstva, ga je zapeljal nežni aprilski zrak. Nebo je bilo bolj toplo in modro kot kdaj prej v tem letu in dolg, bučen večer v Centru, dolgočasne, utrudljive igre, vaje in škripajoče tovarištvo, podmazano z ginom, vse to se mu je nenadoma zazdelo neznosno. Nagonsko se je obrnil od avtobusne postaje in se potepel v blodnjak Londona, najprej proti jugu, nato proti vzhodu, potem spet proti severu, zgubljajoč se v neznanih ulicah in ne da bi ga brigalo, v katero smer gre.

»Če je kaj upanja,« je napisal v dnevnik, »je odvisno od raje.« Vedno znova so se mu vračale te besede, ta ugotovitev skrivne resnice in očitne absurdnosti. Bil je nekje v motnih, rjavkastih zloglasnih četrtih, severovzhodno od tistega kraja, kjer je bila nekoč postaja Sv. Pankracij. Hodil je po tlakovani ulici majhnih, dvonadstropnih hiš z razbitimi vežnimi vrati, ki so se odpirala naravnost na pločnik, in so čudno spominjale na podganje luknje. Med kamenjem po tlaku so tu pa tam ležale mlake umazane vode. Na hišnih pragih in vzdolž ozkih dovozov, ki so bili razvejeni na obe strani ceste, so se v presenetljivem številu gnetli ljudje — dekleta v cvetu let z grobo našminkanimi ustnicami in fantje, ki so lovili dekleta, pa zabuhle, racave ženske, ki so kazale, kakšna bodo dekleta čez deset let, stara grbava bitja, ki so se majala na krivih nogah, strgani in bosi otroci, ki so se igrali po lužah in se nato razkropili ob jeznih vzklikih mater. Kakšna četrtina oken v ulici je bila razbita in zakrpana z lepenko. Večina ljudi se ni zmenila za Winstona, nekaj jih je gledalo s prikrito radovednostjo. Dve brezoblični ženski z opekasto rdečimi rokami, prekrižanimi prek predpasnikov, sta klepetali na pragu. Winston je ujel drobce pogovora, ko se je približal.

»,Ja,‘ sem ji rekla, ,vse lepo in prav,‘ sem rekla. ,Ampak, če bi bila ti na mojem mestu, bi naredila isto, kar sem naredila jaz. Lahko je kritizirati/ sem rekla,,ampak ti nimaš istih problemov kot jaz.‘«

»Oh,« je rekla druga, »to je tisto. Natanko tako je.«

Rezka glasova sta utihnila, kot bi odrezal. Zenski sta ga v sovražni tišini preučevali, ko je šel mimo. Pa to pravzaprav ni bila sovražnost, prej nekakšna previdnost, zgroženost, kakor bi šla mimo nenavadna žival. V takih ulicah pogled na modri partijski kombinezon ni mogel biti vsakdanja stvar. Pravzaprav je bilo neprevidno, da so te videli na takem kraju, če nisi imel tam kakšnega določenega opravka. Lahko bi te ustavila patrola, če bi slučajno naletel nanjo. »Lahko pogledam tvoje papirje, tovariš? Kaj počneš tu? Kdaj si odšel z dela? Je to tvoja običajna pot domov?« In tako naprej in tako naprej. Ne da bi veljalo kakšno pravilo, da ne smeš iti domov po neobičajni poti, ampak za Miselno policijo je dovolj, da si opozoril nase.

Nenadoma se je ulica vznemirila. Z vseh strani so prihajali svarilni klici. Ljudje so se ko zajci pognali skozi vrata. Iz hiše nekaj korakov pred Winstonom je skočila mlada ženska, pograbila majhnega otroka, ki se je igral v luži, ovila predpasnik okrog njega in planila nazaj; vse v enem samem gibu. Isti hip je neki moški v črni, harmonikasti obleki, ki se je pojavil iz sosednje ulice, stekel k Winstonu in razburjeno kazal v nebo.

»Parnik!« je zaklical. »Poglejte, gospod! Tamle nad glavo. Brž na tla!«

Vzdevek »parnik« je raja iz neznanega razloga nadela raketnim bombam. Winston se je bliskovito vrgel na obraz. Raja je imela skoraj vedno prav, kadar te je opozorila na podobne stvari. Zdelo se je, da imajo nekakšen nagon, ki jim pove nekaj trenutkov vnaprej, da prihaja raketa, čeprav so rakete baje letele hitreje od zvoka. Winston je sklenil roke okrog glave. Zaslišalo se je grmenje in zdelo se je, da se tlak dviga, toča lažjih predmetov se mu je usula na hrbet. Ko je vstal, je opazil, da je pokrit s koščki stekla z najbližjega okna.

Odšel je dalje. Bomba je porušila skupino hiš dvesto metrov dalje. Črn oblak dima je visel na nebu, pod njim pa oblak prahu od ometa, v katerem se je okoli ruševin že zbirala množica. Na cesti pred njim je ležal kupček ometa in na sredini je lahko videl živo rdečo sled. Ko je prišel tja, je videl, da je človeška roka, odrezana v zapestju. Razen ob krvavem štrclju je bila roka tako zelo bela, da je spominjala na kos malte.

Brcnil jo je v jarek in, da bi se izognil množici, zavil na desno v stransko ulico. V treh ali štirih minutah je bil zunaj območja, ki ga je poškodovala bomba, in umazano, živahno poulično življenje se je nadaljevalo, kot bi se ne bilo zgodilo nič. Bilo je že blizu osme ure in trgovine s pijačo, ki jih je obiskovala raja (imenovali so jih »pub«), so bile nabito polne gostov. Izza njihovih mračnih nihajnih vrat, ki so se neprestano odpirala in zapirala, je prihajal vonj po urinu, žaganju in kislem pivu. V kotu, ki ga je oblikovalo navzven pomaknjeno hišno pročelje, so stali tesno drug ob drugem moški, srednji je držal preganjen časnik, ki sta ga druga dva preučevala čez njegova ramena. Še preden se jim je Winston dovolj približal, da bi videl izraz na njihovih obrazih, je lahko opazil zatopljenost v vsaki črti njihovih teles. Gotovo so brali kakšno pomembno novico. Bil je nekaj korakov oddaljen od njih, ko se je gruča nenadoma razbila in dva moža sta se silovito sporekla. Za trenutek se je celo zdelo, da bo prišlo do udarcev.

»Prekleto, a ne slišiš, kaj ti pravim? Rečem ti, da nobena številka, ki se konča na sedem, že več kot štirinajst mesecev ni zadela!«

»Ja, pa je zadela!«

»Pa ni, ni zadela! Doma jih imam cel kup, napisanih na kos papirja, za več kot dve leti. Pišem jih točno kot ura. In pravim ti, nobena številka, ki se končuje na sedem —«

»Ja, sedmica je zadela! Skoraj natančno ti lahko povem tisto prekleto številko. Na štiri nula sedem se je končala. Bilo je februarja — drugi teden v februarju.«

»Februarja; govori ti to svoji stari mami. Vse imam črno na belem. In povem ti, nobena številka —«

»Oh, drži jezik!« je rekel tretji.

Govorili so o loteriji. Ko je Winston prehodil trideset metrov, se je ozrl. Še vedno so se prepirali z živahnimi, strastnimi obrazi. Loterija s tedenskimi izplačili velikanskih vsot je bila edini javni dogodek, za katerega se je raja resno zanimala. Verjetno je živelo nekaj milijonov raje, ki ji je bila loterija poglavitni, če že ne edini smisel življenja. Bila je njihova radost in norost, njihovo blažilo in umstveno poživilo. Kadar je šlo za loterijo, so bili celo tisti, ki so komaj znali brati in pisati, zmožni zamotanih kalkulacij in vrtoglavo dobrega spomina. Celo pleme ljudi se je kratko malo preživljalo s prodajanjem sistemov, napovedi in srečnih talismanov. Winston ni imel nič opraviti pri loteriji, ki jo je vodilo Ministrstvo obilja, toda zavedal se je (pravzaprav so se tega zavedali vsi partijci), da so nagrade večidel izmišljene. Samo manjše vsote so zares izplačevali, dobitniki velikih nagrad pa so bili izmišljeni ljudje. Spričo tega, da ni bilo nobenih pravih komunikacijskih sredstev med enim in drugim predelom Oceanije, tega ni bilo težko urediti.

Toda, če je bilo kaj upanja, je bilo odvisno od raje. Tega se je bilo treba oprijeti. Ko si misel oblikoval v besede, je zvenela razumno, ko pa si pogledal ljudi, ki so na cesti hodili mimo tebe, je to postalo stvar vere. Ulica, v katero je zavil, se je spuščala navzdol, imel je občutek, da je tu nekoč že bil in da je nekje blizu glavna cesta. Od nekod pred njim je prihajal hrup vreščečih glasov. Ulica je v ostrem kotu zavila in se končala s stopniščem, ki je vodilo v nizko ležečo uličico, kjer je nekaj branjevcev prodajalo shirano zelenjavo. V tem trenutku se je Winston spomnil, kje je. Uličica je vodila na glavno cesto in za prvim ovinkom, niti pet minut daleč, je bila starinarna, kjer je kupil zvezek, ki je bil zdaj njegov dnevnik. In v majhni knjigarni, nedaleč od tod, si je kupil peresnik in stekleničko črnila.

Na vrhu stopnic je za trenutek postal. Na drugi strani ulice je bila umazana majhna gostilna z okni, ki so se zdela prevlečena z ivjem, v resnici pa so bila le pokrita s prahom. Zelo star mož, upognjen, a čvrst, z belimi brki, ki so mu štrleli kakor raku, je odrinil nihajna vrata in vstopil. Medtem, ko je stal in ga opazoval, je Winstonu prišlo na misel, da je bil starec, ki jih je imel zdaj najmanj osemdeset, že srednjih let, ko se je začela Revolucija. On in nekaj drugih, njemu podobnih, so bili zadnje še obstoječe vezi z izginulim svetom kapitalizma. V Partiji sami ni ostalo mnogo ljudi, katerih ideje so se oblikovale pred Revolucijo. S starejšo generacijo so pometli v velikih čistkah v petdesetih in šestdesetih letih in redki preživeli so bili že davno tega ustrahovani v popolno intelektualno vdajo. Če je bil živ še kdo, ki bi lahko dal pravo poročilo o življenjskih razmerah v začetku stoletja, je bil lahko samo iz raje. Nenadoma je Winstonu prišel na misel tisti odlomek iz učbenika zgodovine, ki ga je prepisal v svoj dnevnik, in nora misel ga je prevzela. Šel bi v gostilno, se seznanil z onim starcem ter ga povprašal. Rekel bi mu: »Povejte mi kaj o svojem življenju, ko ste bili še deček. Kako je bilo v tistih časih? So bile stvari boljše kot zdaj ali slabše?«

Naglo, da bi ne imel časa za strah, se je spustil po stopnišču in prečkal ozko ulico. To je bila seveda norost. Kot ponavadi ni bilo izrecnega pravila proti pogovorom z rajo in proti obiskovanju njihovih lokalov, toda dejanje je bilo veliko preveč nenavadno, da bi bilo ostalo neopaženo. Če bi se pojavila patrola, bi se lahko zagovarjal z napadom slabosti, vendar ni bilo verjetno, da bi mu verjeli. Odrinil je vrata' in ostuden sirast vonj po kislem pivu mu je udaril v obraz. Ko je vstopil, se je hrup glasov zmanjšal približno za polovico. Na hrbtu je lahko čutil, da vsi upirajo oči v njegov modri kombinezon. Igra s puščicami, ki so jih metali na drugem koncu sobe, je za celih trideset sekund obstala.

Starec, katerega je zasledoval, je stal pri točilni mizi in se prepiral z gostilničarjem, velikim in debelim mladim moškim z velikim, kljukastim nosom in ogromnimi rokami. Gruča drugih, ki so stali naokoli s kozarci v rokah, je opazovala prizor.

»Dovolj vljudno sem vprašal, a ne?« je rekel starec ter bojevito zravnal ramena. »Praviš, da nimate nobenega poliča v vsej tej prekleti pivnici?«

»Kaj za vraga pa je polič?« je rekel gostilničar, naslanjajoč se s konci prstov na pult.

»Vrag z njim! Ima se za gostilničarja, pa ne ve, kaj je polič. Polič je polovica kvarta in štirje kvarti dajo galono. Te bom moral drugič učiti abecedo?«

»Nikdar nisem slišal zanje,« je kratko odvrnil gostilničar. »Liter in pol litra — to je vse, kar nudimo. Kozarci so na polici pred vami.«

»Jaz pa hočem polič,« je vztrajal starec. »Čisto lahko bi mi natočil polič. Ko sem bil mlad, nismo imeli teh prekletih litrov.«

»Ko ste bili vi mladi, smo bili mi vsi še na drevesih,« je rekel gostilničar in namignil drugim gostom.

Razlegel se je krohot in zdelo se je, da je zadrega, ki jo je povzročil Winstonov prihod, izginila. Belo poraščeni starčev obraz je rožnato zardel. Obrnil se je, mrmrajoč sam pri sebi, in se zadel ob Winstona. Ta ga je prijel pod roko.

»Vas lahko povabim na pijačo?« je rekel.

»Prijazni ste,« je rekel oni in spet vzravnal ramena. Zdelo se je, da ni opazil Winstonovega modrega kombinezona. »Polič!« je napadalno dodal gostilničarju. »Polič wallopa.«

Natakar je nalil dvakrat po pol litra temno rjavega piva v kozarca iz debelega stekla, ki ju je splaknil v vedru pod pultom. Pivo je bila edina pijača, ki si jo lahko dobil v gostilni za rajo. Raja naj bi ne pila gina, vendar je v praksi na zelo preprost način prišla do njega. Igra z metanjem puščic se je spet razživela in skupina mož pri točilni mizi je začela pogovor o loterijskih srečkah. Winstonova navzočnost je bila za hip pozabljena. Pod oknom je bila miza, kjer bi se s starcem lahko pogovarjala brez strahu, da bi kdo prisluškoval. To je bilo strašno nevarno, a vsaj telekrana v sobi ni bilo, o čemer se je Winston prepričal takoj, ko je vstopil.

»Lahko bi mi natočil polič,« je godrnjal starec, ko je položil predse svoj kozarec. »Pol litra ni dovolj, ne zadošča mi. Cel liter je pa preveč. Udari mi na mehur. Da ne omenim cene.«

»Velike spremembe ste morali videti od takrat, ko ste bili še mladi,« je tipajoče rekel Winston.

Bledo modre starčeve oči so se s tarče ozrle na točilno mizo in z nje k vratom stranišča za moške, kot bi pričakoval, da je gostilna tisti kraj, kjer so se zgodile spremembe.

»Pivo je bilo boljše,« je končno rekel. »Pa cenejše! Ko

sem bil mlad, je bilo lahko pivo — wallop smo mu rekli — po štiri penije polič. To je bilo seveda pred vojno.«

»Katera vojna je bila to?« je vprašal Winston.

»Vse vojne,« je nedoločno odvrnil starec. Dvignil je kozarec in spet vzravnal ramena. »No, želim vam veliko zdravja!«

Ostro zarisano adamovo jabolko na njegovem suhem vratu se je začelo presenetljivo hitro premikati gor in dol in pivo je izginilo. Winston je odšel k pultu in se vrnil z novima pollitroma. Zdelo se je, da je starec pozabil na svoje predsodke proti celemu litru.

»Veliko starejši ste od mene,« je rekel Winston. »Morali ste biti odrasli, še preden sem se jaz rodil. Vi se lahko spominjate, kako je bilo v starih časih pred Revolucijo. Ljudje moje starosti ne vemo ničesar o tistih časih. Le beremo lahko o njih v knjigah in kar pravijo knjige, morda ni res. Rad bi slišal vašo sodbo o tem. Zgodovinske knjige pravijo, da je bilo življenje pred Revolucijo popolnoma različno od današnjega. Da je bilo strašno zatiranje, krivičnost in beda — hujše od česarkoli, kar si lahko predstavljamo. Tu v Londonu velika množica ljudi nikdar, od rojstva pa do smrti, ni imela dovolj jesti. Polovica jih sploh ni imela čevljev na nogah. Delali so po dvanajst ur na dan, šolo so zapustili, ko so imeli devet let, po deset jih je spalo v eni sobi. Sočasno pa je bilo nekaj, malo ljudi, samo nekaj tisoč — imenovali so se kapitalisti — ki so bili bogati in mogočni. Imeli so vse, kar je bilo moč imeti. Živeli so v velikih, sijajnih hišah s tridesetimi služabniki, vozili so se naokrog v avtomobilih in četverovprežnih kočijah, pili so šampanjec, nosili cilindre —«

»Cilindri! Špasno, da ste jih omenili! Prav to je tudi meni včeraj padlo na pamet. Ne vem, zakaj. Kar tako sem pomislil, da že leta nisem videl cilindrov. Čisto iz mode so prišli, ja. Zadnjič sem ga nosil na pogrebu svoje svakinje. In to je bilo — ne morem vam povedati datuma, ampak moralo je biti že pred petdesetimi leti. Seveda je bil samo izposojen za to priložnost, saj razumete.«

»To o cilindrih ni zelo važno,« je potrpežljivo rekel Winston. »Stvar je v tem, da so bili ti kapitalisti — oni in nekaj odvetnikov, pa duhovnikov in tako naprej — gospodarji vse zemlje. Vse je obstajalo le v njihovo dobro. Vi — navadni ljudje, delavci — ste bili njihovi sužnji. Lahko so naredili z vami, kar so hoteli. Lahko so vas kot živino prepeljali v Kanado. Lahko so spali z vašimi hčerami, če se jim je zahotelo. Lahko so vas dali prebičati z nečim, kar se je imenovalo ,mačka na devet repov’. Moral si sneti klobuk, kadar si šel mimo njih, vsak kapitalist je hodil naokrog z gručo lakajev, ki —«

Starcu se je obraz spet razjasnil.

»Lakaji!« je vzkliknil. »No, to je spet beseda, ki je že dolgo nisem slišal. Lakaji! To me vrne nazaj v stare čase. Spominjam se — oh, tega je že davno — da sem včasih hodil v Hyde Park ob sobotah popoldne, da bi slišal tiste govornike. Bili so od povsod, od Dobrodelnega združenja, katoličanov, judov, Indijcev. Eden izmed teh tipov — no, imena vam ne bi več mogel povedati, ampak bil je zares dober govornik. Še pol premalo jim je povedal. ,Lakaji,’ je rekel. ,Lakaji buržoazije, priliznjenci vladajočega razreda!’ Paraziti — to je bil nekdo drug. In hijene — zares jim je rekel hijene. Seveda je bil povezan z laburistično stranko, saj razumete!«

Winston je imel občutek, da govorita drag mimo drugega.

»Kar bi rad vedel, je tole,« je rekel. »Ali imate občutek,

da ste danes bolj svobodni, kot ste bili takrat? Ali z vami bolj človeško ravnajo? V starih časih so bili bogati ljudje, ljudje pri vrhu —«

»Lordska zbornica,« ga je zamišljeno prekinil starec.

»Lordska zbornica, če hočete. Kar vas vprašujem, je tole: So vas bili ti ljudje zmožni imeti za manjvredne preprosto za to, ker so bili oni bogati, vi pa revni? Ali je res, na primer, da ste jim morali reči gospod in sneti klobuk, kadar ste šli mimo?«

Zdelo se je, da starec globoko razmišlja. Popil je kakšno četrtino piva, preden je odgovoril.

»Ja,« je rekel, »všeč jim je bilo, če si se dotaknil klobuka pred njimi. To je bil znak spoštovanja. S tem se jaz nisem strinjal, ampak velikokrat sem to storil. Sem moral, bi se lahko reklo.«

»In je bilo običajno — samo navajam, kar sem bral v zgodovinski knjigi — je bilo običajno, da so vas ti ljudje in njihovi služabniki porinili s pločnika v blato?«

»Eden me je enkrat porinil,« je rekel starec. »Spominjam se, kot bi bilo včeraj. Bilo je v noči po dirkah s čolni — no, na tisto noč so bili vsi strašno pretepaški. Zaletim se v nekega mladega tipa na Shaftesbury aveniji. Bil je gospodič — v beli srajci, cilindru in črni suknji. Jadral je sem pa tja po pločniku in po nesreči sem butnil vanj. On reče: ,Zakaj pa ne gledaš, kod hodiš?’ Jaz pa: .Misliš, da si kupil to prekleto cesto?’ On reče: ,Snamem ti to prekleto glavo, če boš nesramen.’Jaz pa:,Pijan si, v pol minute te spravim na varno, ’rečem in če mi verjamete, pograbi me za ovratnik in mi primaže tako, da me je skoraj poslal pod kolesa avtobusa. No, v tistih časih sem bil mlad in hotel sem ga mahniti —«

Winstona je prevzel občutek nemoči. Starčev spomin je bil en sam kup nepomembnih malenkosti. Lahko bi ga spraševal ves dan, pa ne bi zvedel nič pravega. Partijske zgodovine so bile v nekem smislu lahko še vedno resnične, lahko so bile celo popolnoma resnične. Še zadnjič je poskusil.

»Mogoče nisem bil dovolj jasen,« je rekel. »Kar bi rad povedal, je tole. Že zelo dolgo ste na svetu. Polovico svojega življenja ste preživeli pred Revolucijo. Leta 1925, na primer, ste bili že skoraj odrasli. Bi lahko rekli, kolikor se pač spominjate, da je bilo življenje leta 1925 boljše, kot je danes ali slabše? Če bi lahko izbirali, bi raje živeli takrat ali zdaj?«

Starec je zamišljeno pogledal na tarčo. Izpil je svoje pivo bolj počasi kot prej. Ko je spregovoril, je imel njegov glas potrpežljiv, filozofski prizvok, kot bi ga bilo pivo omehčalo.

»Vem, kaj pričakujete, da bom rekel,« je dejal. »Pričakujete, da bom rekel, da bi bil raje spet mlad. Večina ljudi bi rekla, da bi bili raje spet mladi, če bi jih vprašali. Človek je zdrav in močan, ko je mlad. Ko pa pride v moja leta, ni nikdar več čisto pravi. Noge me včasih presneto dajejo, moj mehur je pa sploh strašen. Po šestkrat ali sedemkrat me ponoči vrže iz postelje. Po drugi strani so pa tudi nekatere prednosti, kadar si star. Nimaš več istih skrbi. Nobenega opravka z ženskami. To pa je velika reč. Če mi verjamete, že skoraj trideset let nisem imel ženske. Pa niti hotel nisem, kar je še več.«

Winston se je naslonil na okensko polico. Ni bilo vredno nadaljevati. Ravnokar je hotel kupiti še nekaj piva, ko je starec nenadoma vstal in hitro smuknil v smrdljivo stranišče na drugem koncu sobe. Dodatni kozarec piva je že deloval. Winston je obsedel še minuto ali dve, strmeč v svoj prazni kozarec, in komaj opazil, kdaj so ga noge zanesle spet ven na cesto. Čez največ dvajset let, je pomislil, na veliko in preprosto vprašanje: »Je bilo življenje pred Revolucijo boljše kot zdaj?« dokončno ne bo več moč odgovoriti. V resnici se nanj že zdaj ni več dalo odgovoriti, ker je bila peščica preživelih iz starega sveta nezmožna primerjati eno dobo z drugo. Zapomnili so si nešteto nepomembnih stvari, prepir s tovarišem pri delu, lov za izgubljeno zračno tlačilko, izraz na obrazu davno umrle sestre, vrtince prahu nekega vetrovnega jutra pred sedemdesetimi leti; vsa bistveno pomembna dejstva pa so bila zunaj dosega njihovih misli. Bili so podobni mravljam, ki lahko vidijo majhne predmete, velikih pa ne. In kadar spomin odpove in so vsi zapisani dokumenti ponarejeni — ko se je to zgodilo, potem je trditev Partije, da je izboljšala okoliščine človeškega življenja, treba sprejeti, kajti nobenega vzora ni, in ga tudi nikoli več ne bo, po katerem bi se to dalo preveriti.

V tem trenutku se je tok njegovih misli sunkoma pretrgal. Ustavil se je in pogledal navzgor. Bil je v ozki ulici, kjer je bilo med stanovanjske hiše pomešanih nekaj temnih trgovinic. Točno nad njegovo glavo so visele tri brezbarvne kovinske krogle, ki so bile videti, ko da so bile nekdaj pozlačene. Zdelo se mu je, da kraj pozna. Seveda! Stal je pred tisto starinarno, kjer je bil kupil zvezek.

Strah ga je zbodel pri srcu. Že to, da si je kupil zvezek, je bilo dovolj neprevidno dejanje. In prisegel si je, da ga nikdar več ne bo blizu. Pa vendar so ga tisti trenutek, ko je dovolil svojim mislim, da prosto tavajo, noge same od sebe pripeljale nazaj sem. Dnevnik je začel pisati prav zato, ker je upal, da se bo s tem obvaroval pred podobnimi samomorilskimi nagoni. Hkrati je opazil, da je trgovina še vedno odprta, čeprav je bila ura že skoraj enaindvajset. Z občutkom, da bo manj sumljiv znotraj, kot pa če postava na pločniku, je prestopil prag. Če bi ga spraševali, bi se verjetno lahko izgovoril, da je skušal kupiti britvice.

Lastnik je ravnokar prižigal visečo oljenko, od katere je prihajal neprijeten, a prijazen vonj. Bil je mož kakšnih šestdesetih let, slaboten in upognjen, z dolgim, dobrotljivim nosom in s prijaznimi očmi, ki so jih maličila debela stekla naočnikov. Njegovi lasje so bili skoraj beli, obrvi pa košate in še vedno črne. Naočniki, natančne in blage kretnje, pa to, da je nosil zastarelo suknjo iz črnega žameta, mu je dajalo nedoločen videz intelektualca, kot bi bil nekakšen pisatelj ali pa morda glasbenik. Njegov glas je bil mehak in kot zastrt in imel je pravilnejši naglas kot večina raje.

»Spoznal sem vas že na pločniku,« je nemudoma rekel.

»Vi ste tisti gospod, ki je kupil dekliško spominsko knjigo. Iz zelo lepega papirja je bila, zares. Krem barve, kot so včasih rekli. Takega papirja ne delajo več že — oh, upam si reči, da že petdeset let ne.« Iznad očal je poškilil po Winstonu. »Ali želite kaj določenega, s čimer bi vam lahko postregel? Ali pa bi se radi morda samo razgledali?«

»Šel sem mimo,« je nedoločno dejal Winston. »Samo pogledal bi. Nič določenega ne želim.«

»Tudi prav,« je odvrnil oni. »Kajti ne verjamem, da bi vam lahko ustregel.« Opravičujoče je zmignil z mehko roko. »Saj vidite, kako je, prazna trgovina, bi lahko rekli. Med nama rečeno, trgovina s starinami je tik pred svojim koncem. Nobenega povpraševanja ni več, pa tudi zalog ne. Pohištvo, porcelan, steklenina — vse to se je polagoma razbilo. In seveda tudi kovinska roba je večinoma že izginila. Bronastega svečnika že leta nisem videl.«

Majhna notranjost trgovine je bila pravzaprav neudobno polna, a v njej ni bilo skoraj ničesar, kar bi imelo vsaj najmanjšo vrednost. Površina tal je bila zelo skrčena, ker je vse naokrog sten stalo brez števila prašnih okvirov za slike.

V izložbi so bili pladnji z vijaki in ključavnicami, pokvarjena dleta, nožiči za peresa s polomljenimi rezili, stare ure, ki se niso več niti pretvarjale, da gredo, in mešanica druge ropotije. Le na majhni mizici v kotu je zmeda vsega mogočega — lakiranih doz za njuhanec, ahatnih broš in podobnega — zbujala vtis, da vsebuje tudi kaj zanimivega. Ko se je Winston razgledoval po mizi, je njegov pogled pritegnila neka okrogla in gladka stvar, ki se je mehko svetila v luči svetilke, in dvignil jo je.

Bil je težak kos stekla, na eni strani ukrivljen, in na drugi raven, tako da je skoraj ustvarjal poloblo. Nenavadna nežnost, podobno kot pri dežni kaplji, je bila v barvi in obdelavi stekla. V njenem srcu, povečanem zaradi ukrivljene površine, je bila neka čudna, rožnata, nagubana stvar, ki ga je spominjala na vrtnico ali pa na morsko anemono.

»Kaj je to?« je očaran vprašal Winston.

»To je korala,« je odvrnil starec. »Morala je priti iz Indijskega oceana. Navadno so jih vdelali v steklo. Tale ni bila narejena pred manj kot sto leti. Videti pa je, da še prej.«

»Čudovita je,« je rekel Winston.

»Čudovita je,« je oni priznavajoče ponovil. — »Ampak ni jih mnogo, ki bi danes še rekli kaj takega.« Zakašljal je. »Torej, če bi jo slučajno radi kupili, bi vas veljala štiri dolarje. Spominjam se časov, ko je takale stvar veljala osem funtov, osem funtov pa je bilo — no, ne morem preračuna ti, ampak gotovo veliko denarja. A koga danes brigajo pristne starine — še teh nekaj, kar jih je še ostalo?«

Winston je nemudoma plačal štiri dolarje in spustil zaželeni predmet v žep. Tisto, kar ga je na njem privlačilo, ni bila toliko lepota kot vzdušje, ki se je zdelo, da ga je stvar imela v sebi s tem, da je pripadala neki popolnoma drugačni dobi, kot je sedanja. Nežno, dežni kaplji podobno steklo ni bilo enako nobenemu steklu, ki ga je kdaj videl. Predmet pa je bil še enkrat privlačnejši zaradi svoje očitne nekoristnosti, čeprav je lahko uganil, da so ga namenili za obtežilnik za papir. V žepu je bil predmet zelo težak, vendar na srečo ni delal velike izbokline. Bilo je zelo nenavadno in celo kompromitirajoče, da ga je imel v lasti član Partije. Vse staro in zato tudi vse lepo je bilo vedno nekoliko sumljivo. Starec je postal opazno bolj veder, ko je dobil štiri dolarje. Winston je spoznal, da bi bil privolil tudi v tri ali celo dva.

»Še ena soba je zgoraj, ki bi jo morda radi videli,« je dejal. »V njej ni veliko, le nekaj kosov. Pomagala si bova s svetilko, če greva gor.«

Prižgal je drugo svetilko in s sključenim hrbtom počasi odšel po strmih in razmajanih stopnicah ter skozi tesen hodnik v sobo, ki ni bila obrnjena na cesto, ampak je gledala na tlakovano dvorišče in gozd dimnikov. Winston je opazil, da je pohištvo še vedno razporejeno tako, kot bi bilo, če bi v sobi kdo prebival. Po tleh je bil pogrnjen kos preproge, slika ali dve na stenah, globok, zamazan naslanjač, potisnjen h kaminu. Starinska steklena ura je tiktakala na kaminskem napušču. Pod oknom je stala ogromna postelja, ki je zavzemala skoraj četrtino sobe in na njej je bila še vedno žimnica.

»Živela sva tukaj vse do ženine smrti,« je napol opravičujoče rekel starec. »Pohištvo po malem razprodajam. No, tole je lepa mahagonijeva postelja, oziroma bi bila, če bi lahko pregnali stenice iz nje. Rekel bi pa, da bi se vam zdela malo nerodna.«

Svetilko je držal visoko dvignjeno, da bi tako razsvetlil vso sobo, in v topli, močni svetlobi je bila soba nenavadno privlačna. Winstonu je šinila v glavo misel, da bi bilo verjetno čisto lahko sobo najeti za nekaj dolarjev tedensko, če bi se upal tvegati. To je bila divja, nemogoča namera, ki jo je bilo treba čim prej opustiti, a soba je prebudila v njem neko domotožje, neki prastar spomin. Zazdelo se mu je, da natanko ve, kako se počutiš, če sediš v taki sobi, v naslanjaču pri odprtem ognju, z nogami na predpečniku in s čajnikom na ognjišču, neskončno sam, neskončno varen, nihče te ne gleda, nikakršen glas te ne zasleduje, nobenega zvoka, razen pripevanja kotliča in prijaznega tiktakanja ure.

»Telekrana ni!« si ni mogel kaj, da ne bi bil zamrmral.

»Oh,« je odvrnil starec, »nikdar nisem imel nobene od teh naprav. Predrago je. In nikdar nisem čutil potrebe po njih. No, tamle v kotu je lepa sklepna mizica. Čeprav boste seveda morali vstaviti nove tečaje, če boste hoteli uporabljati pult.«

V drugem kotu je stala majhna knjižna omara in Winston se je nameril proti njej. V nji je bila sama ropotija. Knjige so izbrskali in uničili prav tako temeljito v revnih predmestjih kot povsod drugod. Bilo je komaj verjetno, da je kje v Oceaniji knjiga, ki bi bila natisnjena pred letom 1960. Starec, ki je še vedno držal svetilko, je stal pred sliko v temno rdečem okviru, ki je visela poleg kamina, nasproti postelje.

»Če se mogoče zanimate za stare bakroreze —« je obotavljivo rekel.

Winston se je približal, da bi si ogledal sliko. Bila je litografija ovalnega poslopja s pravokotnimi okni in z majhnim stolpom v ospredju. Okoli poslopja je tekla ograja in v prizidku zadaj je stalo nekaj, kar je bilo videti kot kip. Winston je nekaj trenutkov strmel v podobo. Zdela se mu je nekam znana, čeprav se kipa ni spominjal.

»Okvir je pritrjen na steno,« je rekel starec, »ampak lahko vam ga odvijem, bi rekel.«

»Poznam to stavbo,« je končno dejal Winston. »Zdaj je že ruševina. Leži na sredi ceste pri Palači pravice.«

»Tako je, zraven sodne palače. Bila je bombardirana — oh, že pred mnogimi leti. Svoje čase je bila cerkev. Pri Sv. Klementinu Danskem so ji rekli.« Opravičujoče se je nasmehnil, kot bi se zavedal, da govori nekaj rahlo smešnega in dodal: »Oranže in limone, poje zvon pri Sv. Klementinu!«

»Kaj je to?« je vprašal Winston,

»Oh — Oranže in limone, poje zvon pri Sv. Klementinu, to je bila pesmica, ki smo jo peli, ko sem bil še deček. Kako gre dalje, se ne spominjam več, vem pa, da se konča Tukaj je sveča, da ti posveti spat, tuje sekira, da ti preseka vrat. To je bila nekakšna igra. Držali so se za roke tako, da si šel lahko spodaj, in kadar so prišli do Tuje sekira, da ti preseka vrat, so roke spustili in te ujeli. Bila so imena vseh cerkva, vse londonske cerkve so bile v njej — vsaj vse glavne.«

Winston je ugibal, iz katerega stoletja je cerkev. Vedno je bilo težko ugotoviti starost kakega londonskega poslopja. Za vse, kar je bilo veliko in mogočno, če je bilo seveda na videz novo, so avtomatično razglasili, da je bilo zgrajeno po Revoluciji, medtem ko je bilo vse, kar je bilo očitno

starejšega datuma, pripisano neki megleni dobi, ki se je imenovala srednji vek. Za stoletja kapitalizma je veljalo, da niso naredila ničesar, kar bi imelo kakršnokoli vrednost. Iz arhitekture nisi mogel izvedeti nič več o zgodovini kot iz knjig; kipi, zapiski, spominski kamni, imena ulic — vse, kar bi lahko osvetlilo preteklost, je bilo sistematično spremenjeno.

»Nisem vedel, da je bila to kdaj cerkev,« je dejal.

»Pa jih je pravzaprav še veliko ostalo,« je rekel starec, »čeprav sedaj rabijo za druge namene. Ampak, kako je že šla tista pesem? Aha! Jo že imam!

Oranže in limone, poje zvon pri Sv. Klementinu,

dolžan si mi tri novce, odpeva zvon pri Sv. Martinu.

No, to je vse, česar se lahko spomnim. Novec, to je bil majhen kovanec, približno tak kot cent.«

»Kje je bil Sv. Martin?« je vprašal Winston.

»Sv. Martin? Ta še vedno stoji. Na Trgu zmage, poleg slikarske galerije. Poslopje s trikotnim preddverjem in s stebri spredaj, pa z velikim stopniščem.«

Winston je tisti kraj dobro poznal. Tam je bil muzej, ki so ga rabili za propagandne razstave raznih vrst — modelov raketnih bomb in plavajočih trdnjav, slik v vosku, ki so prikazovala sovražnikova grozodejstva, in podobno.

»Sv. Martin v Polju, so ji običajno rekli,« je dejal starec, »čeprav se ne spominjam, da bi bila tam kje polja.«

Winston ni kupil slike. Imeti to sliko bi bilo še veliko bolj neprimerno kot pa imeti stekleno kroglo in nemogoče bi jo bilo odnesti domov, tudi ko bi jo vzel iz okvira. A postal je še nekaj minut in se pogovarjal s starcem, ki mu,

kot je odkril, ni bilo ime Weeks — kot si sodil po napisu nad trgovino — ampak Charrington. Zdelo se je, da je gospod Charrington vdovec, star trünšestdeset let, in da ima to trgovino že trideset let. Ves ta čas je nameraval spremeniti ime nad izložbo, pa ni nikdar prišlo do tega. Med vsem njunim pogovorom je na pol zapomnjena pesem zvenela v Winstonovi glavi:

Oranže in limone, poje zvon pri Sv. Klementinu, dolžan si mi tri novce, odpeva zvon pri Sv. Martinu.

Nenavadno, ampak kadar si jo govoril sam pri sebi, si imel občutek, da resnično slišiš zvonove, zvonove izgubljenega Londona, ki pa so tu ali drugje še vedno obstajali, prikriti in pozabljeni. Zdelo se mu je, da sliši, kako pritrkavajo z enega onostranskega stolpa za drugim. In vendar se ni spominjal, da bi bil kdaj v svojem življenju slišal zvonjenje cerkvenih zvonov.

Odšel je od gospoda Charringtona in se sam spustil po stopnicah, da bi ga starec ne videl, kako preiskuje cesto, preden bo prestopil prag. Že se je odločil, da bo po nekem primernem premoru — kakšnem mesecu, na primer — tvegal in spet obiskal trgovino. To morda niti ni bilo bolj nevarno kot izogniti se večeru v Centru. Resna norost je bila, da se je vrnil sem po tistem, ko je kupil dnevnik, ne da bi bil vedel, ali je lastnik trgovine zanesljiv. Vendar pa —!

Da, je spet pomislil, vrnil se bo. Kupil si bo še druge drobce te lepe ropotije. Kupil bo litografijo Sv. Klementina Danskega, jo vzel iz okvira in skrito pod kombinezonom odnesel domov. Izbrskal bo ostanke tiste pesmice iz Charringtonovega spomina. Celo nori načrt, da bi najel sobo na vrhu stopnic, je spet za trenutek spreletel njegove misli. Za pet sekund morda ga je navdušenje naredilo brezskrbnega in stopil je na cesto, ne da bi bil prej vsaj poblisnil skozi okno. Začel je celo mrmrati na improvizirano melodijo —

Oranže in limone, poje zvon pri Sv. Klementinu, dolžan si mi tri novce, poje zvon pri Sv. Martinu.

Nenadoma pa mu je zledenela kri in zvodenelo drobovje. Postava v modrem kombinezonu je prihajala po cesti, niti deset metrov daleč. Bilo je tisto dekle z Oddelka za fikcijo, dekle s temnimi lasmi. Svetloba je ugašala, a prepoznal jo je brez težave. Pogledala mu je naravnost v obraz, potem pa hitro šla dalje, kot ga ne bi videla.

Za nekaj trenutkov je bil Winston preveč paraliziran, da bi se bil lahko premaknil. Potem je zavil na desno in težko odšel dalje, ne da bi opazil, da hodi v napačno smer. Vsekakor pa je bilo rešeno eno vprašanje. Nobenega dvoma ni bilo več, da dekle vohuni za njim. Morala mu je slediti sem, kajti ni bilo verjetno, da bi se po čistem naključju na isti večer sprehajala po isti skriti neznani ulici, več kilometrov oddaljeni od katerekoli četrti, kjer živijo člani Partije. To bi bilo preveliko naključje. Če je bila res agentka Miselne policije, ali pa samo amaterska vohunka, ki jo podžiga velika zagnanost, je bilo komaj pomembno. Dovolj je bilo to, da ga gleda. Mogoče ga je tudi videla, da je odšel v gostilno.

Hoja ga je utrujala. Steklena krogla v žepu mu je na vsakem koraku udarjala ob stegno in bil je že napol odločen, da jo vzame ven in vrže proč. Najhujša pa je bila bolečina v trebuhu. Za nekaj trenutkov je imel občutek, da bo umrl, če ne pride kmalu do stranišča. Toda v podobnih četrtih javnih stranišč ni bilo. Potem je krč popustil in za njim je ostala topa bolečina.

Ulica je bila slepa. Winston se je ustavil, stal nekaj trenutkov, razmišljajoč, kaj naj stori, se potem obrnil in šel nazaj. Ko se je obrnil, se mu je zazdelo, da je dekle šlo mimo pred največ tremi minutami in da bi jo s tekom morda še lahko ujel. Lahko bi ji sledil, dokler ne bi prišla do kakšnega mirnega kraja in ji s kamnom zdrobil glavo. Tudi steklena krogla v njegovem žepu bi bila dovolj težka za to. Vendar je načrt takoj opustil, kajti celo misel na kakršenkoli telesni napor mu je bila neznosna. Ni mogel ne teči ne udariti. Poleg tega je bila mlada in močna ter bi se branila. Pomislil je tudi, da bi odhitel v Občinski center in ostal tam, dokler ne bi zaprli, da bi si tako zagotovil delni alibi za ta večer. Toda tudi to je nemogoče. Smrtna utrujenost ga je prevzela. Želel si je samo hitro priti domov, sesti in biti pri miru.

Ura je bila že dvaindvajset in več, ko je prišel v stanovanje. Ob pol polnoči bodo luči popolnoma izklopili. Odšel je v kuhinjo in izpil skoraj polno skodelico gina Zmaga. Potem je odšel k mizi v niši, sedel in vzel iz predala dnevnik. A ni ga takoj odprl. Na telekranu je medtem ženski glas glasno prepeval rodoljubno pesem. Sedel je strmeč v marmorirane platnice zvezka in zaman skušal pregnati glas iz svoje zavesti.

Ponoči pridejo pote, vedno ponoči. Najbolje bi se bilo ubiti, še preden pridejo pote. Nedvomno nekateri storijo tako. Mnogo izginotij je bilo pravzaprav samomorov. Toda moral si biti obupno pogumen, da si se ubil v svetu, kjer sta bila strelno orožje ali kakršenkoli hiter strup popolno ma nedosegljiva. Z začudenjem je pomislil na biološko nekoristnost bolečine in strahu, na goljufivost človeškega telesa, ki vedno zamrzne v odrevenelost ravno v trenutku, ko je potreben izjemen napor. Lahko bi utišal temnolaso dekle, ko bi le dovolj hitro ravnal, toda ravno zaradi izjemne nevarnosti je izgubil moč za dejanje. Presunilo ga je spoznanje, da se v kritičnem trenutku človek nikdar ne bori proti zunanjemu sovražniku, temveč vedno le proti lastnemu telesu. Celo zdaj, pod vplivom alkohola, mu je topa bolečina v trebuhu onemogočala, da bi dosledno mislil. In tako je zmeraj, je pomislil, pri vseh dozdevno herojskih ali tragičnih situacijah. Na bojnem polju, v mučilnici, na potapljajoči se ladji; poslanstvo, ki se zanj bojuješ, je vedno pozabljeno, kajti telo ti narašča vse dotlej, dokler ne napolni celotnega vesolja, in tudi kadar nisi ravno omrtvičen od groze ali ne tuliš od bolečin, je življenje od minute do minute le boj proti lakoti, mrazu ali nespečnosti, proti pokvarjenemu želodcu ali zobobolu.

Odprl je dnevnik. Važno je bilo, da nekaj zapiše. Zenska na telekranu je začela novo pesem. Imel je občutek, da se mu je njen glas zažrl v možgane kot nazobčani drobci stekla. Skušal je misliti na O’Briena, za katerega ali kateremu je pisal dnevnik, a namesto tega je začel misliti na tisto, kar se mu bo zgodilo potem, ko ga bo odpeljala Miselna policija. Ne bi bilo hudo, ko bi te takoj ubili. Da te bodo ubili, si pričakoval. Toda pred smrtjo (nihče ni govoril o tem, a vedel je vsakdo) je bil še postopek priznavanja, ki si ga moral prestati: plazenje po tleh in rotenje za milost, hreščanje polomljenih kosti, izbiti zobje in krvavi kosmi las. Zakaj je bilo treba prenesti vse to, ko pa je bil konec vedno isti? Zakaj ni bilo mogoče življenja za nekaj dni ali te dnov skrajšati? Nihče ni nikdar ubežal razkrinkanju in nihče ni nikdar ušel priznanju. Kadar si zagrešil miselni zločin, je bilo gotovo, da boš nekega dne mrtev. Zakaj ti je potem morala ta strahota, ki ni ničesar spremenila, groziti iz prihodnosti?

Z malo več uspeha kot prej si je skušal priklicati v spomin podobo O’Briena. »Srečala se bova na kraju, kjer ni teme,« mu je bil rekel O’Brien. Vedel je, kaj to pomeni, vsaj mislil je, da ve. Kraj, kjer ni teme, je imaginarna bodočnost, ki je človek ne bo nikdar videl, vendar jo vnaprej doživlja na neki mistični način. Toda ob glasu s telekrana, ki mu je tolkel na ušesa, ni mogel slediti toku svojih misli. Vtaknil si je cigareto med ustnice. Takoj se mu je na jezik vsula polovica tobaka, grenkega prahu, ki ga je bilo težko izpljuniti. Obraz Velikega brata je priplaval v njegov spomin in zamenjal podobo O’Briena. Tako kot pred nekaj dnevi je tudi zdaj potegnil iz žepa kovanec in ga pogledal. Vanj je strmel mrk, miren, zavetniški obraz, ampak kakšen nasmeh se je skrival za temnimi brki? Kot počasno, mrtvaško zvonjenje so se mu povrnile besede:

VOJNA JE MIR

SVOBODA JE SUŽENJSTVO

NEVEDNOST JE MOČ

Drugi del

I

Bilo je sredi dopoldneva, ko je Winston zapustil svoj prostor in odšel na stranišče.

Samotna postava mu je prihajala naproti z drugega konca dolgega, močno razsvetljenega hodnika. Bilo je dekle s temnimi lasmi. Štirje dnevi so minili od tistega večera, ko je pred starinarno naletel nanjo. Ko je prišla bliže, je videl, da ji desna roka visi v zanki, ki je na daljavo ni bilo opaziti, ker je bila iste barve kot njen kombinezon. Verjetno si je poškodovala roko, ko se je vrtela okrog enega tistih velikih kalejdoskopov, v katerih so »ustvarjali« grobe osnutke za romane. To je bila na Oddelku za fikcijo vsakdanja nezgoda.

Bila sta morda štiri metre narazen, ko se je dekle spotaknilo in padlo skoraj naravnost na obraz. Izvil se ji je oster krik bolečine. Gotovo je padla naravnost na ranjeno roko. Winston je obstal. Dekle se je vzdignilo na kolena. Njen obraz je tako prebledel, da je bil mlečno bele barve, in ustnice so bile v njem videti bolj rdeče kot kdaj prej? Njene oči so se zastrmele v njegove s tako rotečim izrazom, da je bil bolj podoben strahu kot bolečini.

Čuden občutek se mu je zganil v srcu. Pred njim je bil sovražnik, ki mu je stregel po življenju, pred njim pa je bilo tudi trpeče človeško bitje, morda z zlomljeno kostjo. Že je nagonsko stopil k njej, da bi ji pomagal. V trenutku, ko jo je videl pasti na obvezano roko, mu je bilo, kot bi bil začutil bolečino v lastnem telesu.

»Ste se ranili?« je vprašal.

»Nič ni. Samo roka. Takoj bo dobro.«

Govorila je tako, kot bi ji srce razbijalo. Vsekakor pa je močno prebledela.

»Si niste nič zlomili?«

»Ne, mi je že dobro. Za trenutek me je zabolelo, to je vse.«

Pomolila mu je svojo prosto roko in pomagal ji je vstati. V obraz se ji je vrnilo nekaj barve in videti je bila že mnogo bolj čila.

»Nič mi ni,« mu je kratko rekla. »Samo v zapestje sem se malo udarila. Hvala, tovariš!«

In s temi besedami je odšla v isto smer kot prej tako urno, ko bi ji res nič ne bilo. Ves pripetljaj ni mogel trajati niti pol minute. Ne dovoliti, da se ti občutki zrcalijo na obrazu, je bila navada, ki je dosegla že stopnjo nagona, sicer pa sta stala, ko se je to zgodilo, tik pred telekranom. Kljub temu pa je bilo zelo težko ne pokazati trenutnega presenečenja, kajti v tisti sekundi ali dveh, ko ji je pomagal vstati, mu je dekle nekaj stisnilo v roke. Ni bilo dvoma, da je to storila namerno. Bilo je nekaj majhnega in ploskega. Ko je šel skozi straniščna vrata, je tisto stvar potisnil v žep in jo otipal s prsti. Bil je kos papirja, zganjen v kocko.

Ko je stal pred školjko, ga je s prsti skušal razgrniti. Očitno je moralo biti na njem napisano neko sporočilo. Za trenutek ga je mikalo, da bi ga položil v eno izmed školjk in takoj prebral. Toda to bi bilo brezmejno noro in to je dobro vedel. Nobenega drugega prostora ni bilo, kjer si bil lahko bolj prepričan, da te nepretrgoma opazujejo.

Odšel je spet na svoj prostor, sedel, položil papir kot slučajno med ostale papirje na pisalni mizi, si nataknil očala in potegnil narekovalni stroj k sebi. »Pet minut,« si je rekel, »najmanj pet minut!« Srce mu je grozljivo glasno udarjalo v prsih. Na srečo je bilo delo, s katerim se je trenutno ukvarjal, le stvar rutine, prečiščevanje dolgega seznama številk, ki ni zahtevalo posebne pazljivosti.

Karkoli je že bilo napisano na papirju, gotovo je imelo nekakšen političen pomen. Kolikor se je lahko domislil, sta bili le dve možnosti. Prva, daleč najbolj verjetna, je bila ta, da je dekle agentka Miselne policije, kakor se je bal. Ni prav vedel, zakaj naj bi Miselna policija izbrala ravno ta način izročanja svojih sporočil, toda verjetno so že imeli kakšne razloge. Stvar, ki je bila zapisana v sporočilu, je bila lahko grožnja, opomin, ukaz za izvršitev samomora ali nekakšna past. Bila pa je še druga, bolj pustolovska možnost, ki je neprestano dvigala glavo, čeprav jo je skušal potlačiti. In sicer možnost, da sporočilo sploh ni prišlo od Miselne policije, ampak od kakšne podtalne organizacije. Morda Bratovščina res obstaja! Morda je dekle njena članica! Ta misel je bila nedvoumno absurdna, toda šinila mu je v glavo že tisti hip, ko je začutil kos papirja v dlani. Šele nekaj minut kasneje mu je prišla na misel druga, verjetnejša razlaga. In celo zdaj, čeprav mu je razum govoril, da sporočilo verjetno pomeni smrt — tega še vedno ni verjel, nerazumno upanje je vztrajalo, srce mu je razbijalo in z veliko težavo je obvladoval glas, da mu ni trepetal, ko je mrmral številke v narekovalnik.

Zvil je dokončani sveženj in ga potisnil v pnevmatično cev. Osem minut je preteklo. Popravil si je očala na nosu, vzdihnil in potegnil k sebi novo skladovnico dela, na vrhu katere je ležal tisti košček papirja. Zravnal ga je. Na njem je bilo napisano z veliko, neoblikovano pisavo:

Ljubim te.

Nekaj trenutkov je bil preveč osupnjen, da bi bil stvar sploh lahko vrgel v spominsko režo. Ko je to storil, čeprav je dobro vedel, kako nevarno je pokazati preveč zanimanja, se ni mogel upreti želji, da bi se prepričal, ali so tam res tiste besede.

Do konca dopoldneva je delal z veliko težavo. Veliko hujša stvar, kot poglobiti se v vrsto drobnih opravkov, je bila nujnost, da skrije svoje vznemirjenje pred telekranom. Imel je občutek, da mu gori ogenj v trebuhu. Kosilo v vroči, prepolni, hrupni menzi je bilo muka. Upal je, da bo malo časa sam vsaj ob uri za kosilo, toda kakor nalašč se mu je prislinil tisti bedak Parsons, čigar ostri znoj je skoraj prevladoval nad pločevinastim vonjem po hrani in ki je kot hudournik govoril o pripravah za Teden sovraštva. Posebej se je navduševal nad modelom glave Velikega brata iz kaširanega papirja, visokim dva metra, ki so ga za to priložnost pripravljali v vodu Vohunov pri njegovi hčerki. Najbolj je Winstona jezilo, da je v poplavi besed komaj slišal, kaj Parsons govori, in ga je moral neprestano prositi, naj mu ponovi nekatere bedaste pripombe. Enkrat je le bežno videl dekle, ki je z dvema drugima sedelo pri mizi na drugem koncu sobe. Delala se je, da ga ne vidi, in nič več ni pogledal v tisto smer.

Popoldne je bilo znosneje. Takoj po kosilu je dobil občutljivo, težko nalogo, ki mu je vzela več ur in je zahtevala, da odrine vse drugo. Šlo je za to, da ponaredi celo vrsto poročil o proizvodnji dveh let, in sicer tako, da spravi ob ugled nekega vidnega, zdaj osumljenega člana Ožje partije. To je bilo področje, na katerem je bil Winston dober, in za več kot dve uri se mu je posrečilo, da si je dekle popolnoma odstranil iz misli. Potem se je povrnil spomin na njen obraz, z njim pa divja in neznosna želja po samoti. Vse dokler ni bil sam, mu je bilo nemogoče razmisliti o razvoju dogodkov. Nocoj je bil eden njegovih večerov v Občinskem centru. Pogoltnil je v menzi še en kos mesa brez okusa, odhitel v Center, sodeloval pri bedasto slovesni »diskusijski skupini«, odigral dve partiji namiznega tenisa, popil več kozarcev gina ter pol ure presedel pri predavanju z naslovom »Angsoc v odnosu do šaha«. Duša se mu je zvijala od dolgočasja, toda za zdaj ga ni več imelo, da bi se izmuznil z večera v Centru. Ob pogledu na besede Ljubim te se je v njem rodila želja, da bi ostal živ, in najmanjše tveganje se mu je nenadoma zazdelo neumno. Šele ob tründvajsetih, ko je bil doma in v postelji — v temi, kjer si bil varen celo pred telekranom, vse dokler si ostal tiho — je lahko nemoteno razmišljal.

Rešiti je bilo treba čisto konkreten problem: kako priti v stik z dekletom in kako urediti srečanje. Nič več ni razmišljal o možnosti, da mu nastavlja kakšno past. Vedel je, da to ni res, zaradi njene nedvomne vznemirjenosti, ko mu je izročala sporočilo. Očitno je bila na smrt prestrašena, kar je tudi lahko bila. Tudi misel, da bi zavrnil njeno ponudbo, mu je komajda padla na pamet. Še pred petimi nočmi je sanjal o tem, da bi ji s kamnom zdrobil glavo, toda to ni bilo več važno. Mislil je na njeno golo, mlado telo, kot ga je videl v sanjah. Mislil je, da je ravno tako neumna kot vse druge, da je njena glava nabita z lažmi in s sovraštvom in njen trebuh poln ledu. Polotila se ga je nekakšna mrzlica ob misli, da bi jo lahko izgubil, da bi se mu njeno mlado belo telo lahko izmuznilo. In kar ga je plašilo bolj kot vse drugo, je bila možnost, da si bo premislila, če hitro ne pride v stik z njo. Toda resnične ovire, ki so nasprotovale sestanku, so bile ogromne. Bilo je podobno, kot bi pri šahu poskušal narediti potezo potem, ko si že matiran. Kamorkoli si se obrnil, povsod te je opazoval telekran. Pravzaprav so mu prišle na misel vse možnosti, da bi se povezal z njo, v tistih petih minutah, ko je bral njeno sporočilo, toda zdaj, ko je utegnil premišljevati, je tehtal drugo za drugo, kot bi polagal predse na mizo vrsto instrumentov.

Take vrste srečanja, kot se je zgodilo davi, gotovo ni bilo mogoče ponoviti. Če bi delala v Oddelku za dokumentacijo, bi bilo sorazmerno preprosto, toda o tem, kje v poslopju je Oddelek za fikcijo, je imel le nejasno predstavo in nobenega razloga ni bilo, da bi šel tja. Če bi vedel, kje živi in kdaj odhaja z dela, bi lahko uredil srečanje nekje na poti proti domu; da bi ji poskušal slediti domov, pa ne bi bilo varno, ker bi pomenilo postavanje pred Ministrstvom, kar bi gotovo opazili. Da bi ji poslal pismo po pošti, ni prišlo v poštev. Vsa pisma, to sploh ni bila tajnost, so obvezno odpirali. Pravzaprav je le malo ljudi pisalo pisma. Za sporočila, ki jih je bilo treba kdaj poslati, so bile natisnjene dopisnice z dolgim seznamom fraz in prečrtal si tiste, ki niso ustrezale. Vsekakor pa sploh ni vedel za dekletovo ime, kaj šele za naslov. Končno se je odločil, da je še najbolj varen kraj menza. Če bi jo lahko dobil samo pri mizi nekje v sredini sobe in ne preblizu telekrana ter z dovolj glasnim hrupom pogovorov naokrog — če bi vsi ti pogoji trajali recimo trideset sekund, bi bilo mogoče izmenjati nekaj besed.

Teden dni zatem je bilo življenje podobno nemirnim sanjam. Naslednjega dne je ni bilo v menzo do takrat, ko je on že odhajal, ker se je že oglasil žvižg. Verjetno je bila prestavljena v drugo izmeno. Sla sta drug mimo drugega, ne da bi se pogledala. Dan zatem je bila v menzi ob običajnem času, vendar v družbi treh drugih deklet in tik pod telekranom. Potem se tri brezupne dni sploh ni prikazala. Ves njegov duh in telo sta bila prežeta z neznosno občutljivostjo, z nekakšno prozornostjo, da mu je vsak gib, vsak zvok, vsak dotik, vsaka beseda, ki jo je moral spregovoriti ali poslušati, pomenila smrtno muko. Celo v spanju ni mogel popolnoma ubežati pred njeno podobo. Dnevnika se v teh dneh ni pritaknil. Če se je kam lahko rešil, se je mogel edino v delo, pri katerem je včasih za deset minut lahko pozabil nase. Niti najmanjšega pojma ni imel, kaj se ji je zgodilo. Nikogar ni mogel vprašati. Morda je izhlapela, morda je naredila samomor, morda je bila premeščena na drugi konec Oceanije — in najhujše od vsega, pa najverjetneje je bilo to, da si je preprosto premislila in sklenila, da se mu izogne.

Naslednjega dne se je spet prikazala. Roke ni več nosila v zanki in okoli zapestja je imela nalepljen obliž. Olajšanje, da jo spet vidi, je bilo tako veliko, da se ni mogel upreti in jo je nekaj sekund nepremično gledal. Naslednjega dne se mu je skoraj posrečilo govoriti z njo. Ko je prišel v menzo, je sedela pri mizi, precej oddaljeni od stene, in je bila čisto sama. Bilo je zgodaj in prostor še ni bil poln. Vrsta se je pomikala vse dotlej, ko je bil Winston že skoraj pri pultu, potem pa se je za dve minuti ustavila, ker se je nekdo spredaj pritoževal, da ni dobil tablete saharina. Toda dekle je bilo še vedno samo, ko si je Winston priskrbel pladenj in se napotil proti njeni mizi. Negotovo je šel proti njej in z očmi iskal prostor pri kakšni mizi za njo. Bila je morda tri metre oddaljena od njega. Potreboval bi le še dve sekundi. Tedaj pa je neki glas za njim zaklical: »Smith!« Delal se je, da ne sliši. »Smith!« je glasneje ponovil glas. Nič ni pomagalo. Obrnil se je. Svetlolas mlad moški z neumnim obrazom, po imenu Wilsher, ki ga je komaj poznal, ga je z nasmehom vabil na prazen prostor pri svoji mizi. Ne bi bilo varno odkloniti. Brž ko so ga prepoznali, se ni mogel usesti k mizi z dekletom brez spremstva. To bi preveč bodlo v oči. S prijateljskim nasmehom se je usedel. Neumni, svetlolasi obraz se je smejal vanj. Winston si je v mislih predstavlja, kako mu ravno v sredo zabada cepin. Čez nekaj minut je bila miza z dekletom že zasedena.

Toda gotovo je videla, da prihaja k njej, in morda bo razumela namig. Naslednji dan je poskrbel, da je prišel prej. Seveda je bila spet pri skoraj isti mizi in spet sama. V vrsti pred njim je bil majhen, uren, hrošču podoben moški s ploskim obrazom in z majhnimi, sumničavimi očmi. Ko se je Winston odvrnil od pulta s pladnjem v rokah, je opazil, da gre mali mož naravnost proti dekletovi mizi. Njegovo upanje je šlo spet po vodi. Pri mizi malo dalje je bilo prosto mesto, ampak nekaj v moževi zunanjosti je namigovalo, da bo toliko pozoren do svojega udobja, da bo izbral najmanj zasedeno mizo. Z zledenelim srcem mu je Winston sledil. Bilo je brez pomena, če je ne dobi same. V tem trenutku pa se je razlegel strašen trušč. Mali mož je padel na vse štiri, pladenj je odletel daleč proč in potočka juhe in kave sta stekla po tleh. Dvignil se je na noge in sovražno pogledal Winstona, ki ga je očitno imel na sumu, da ga je spotaknil. Pet sekund kasneje je Winston z razbijajočim srcem sedel pri dekletovi mizi. Ni je pogledal. Razložil je pladenj in začel jesti. Nadvse važno je bilo, da spregovori takoj, še preden kdo pride, toda znova se ga je polastil nenavaden strah. Teden dni je že minilo, odkar se mu je prvič približala. Premislila si je, gotovo si je premislila. Nemogoče je bilo, da se ta zadeva uspešno konča, take stvari se v resničnem življenju ne dogajajo. Mogoče bi se sploh izognil pogovoru, ko bi tisti trenutek ne zagledal Amplefortha, pesnika s kosmatimi ušesi, kako se s pladnjem v rokah neodločno ozira po sobi in išče, kam bi sedel. Iz neznanih razlogov je Amplefortha vleklo k Winstonu in gotovo bi prisedel k njegovi mizi, ko bi ga zagledal. Ostala mu je morda le še minuta za dejanje. Oba z dekletom sta brez premora jedla. Hrana pred njima je bila redka omaka, pravzaprav juha iz fižola. Winston je spregovoril s tihim šepetom. Nihče od njiju ni pogledal navzgor, brez prestanka sta nosila vodeno jed v usta in med žlicami izmenjala nekaj potrebnih besed s tihim, brezizraznim glasom.

»Kdaj odhajate z dela?«

»Ob osemnajstih trideset.«

»Kje se lahko srečava?«

»Na Trgu zmage, blizu spomenika.«

»Tam je polno telekranov.«

»Nič ne de, če je veliko ljudi.«

»Kakšno znamenje?«

»Ne. Ne približajte se mi, dokler me ne vidite med množico ljudi. In ne glejte me. Samo ostanite nekje v bližini.«

»Kdaj?«

»Ob devetnajstih.«

»Prav.«

Ampleforth ni zagledal Winstona in je prisedel k drugi

mizi. Dekle je pojedlo kosilo in odšlo, medtem ko je Winston ostal, da bi pokadil cigareto. Nista več spregovorila in nista, kolikor je to mogoče, če si dva človeka sedita nasproti pri isti mizi, gledala drug drugega.

Winston je bil na Trgu zmage pred domenjeno uro. Postaval je okrog vznožja ogromnega, izbrazdanega stebra, vrhu katerega je kip Velikega brata strmel na jug proti nebu, na katerem je premagal evrazijska letala (še pred nekaj leti so bila ta letala eastazijska) v boju za Airstrip Ena. Na cesti pred njim je bil kip moža na konju, ki je menda predstavljal Oliverja Cromwella. Pet minut čez določeno uro se dekle še ni pojavilo. Winstona je spet zagrabil neznanski strah. Ne bo prišla, premislila si je! Počasi je odšel proti severnemu koncu trga in se bledo razveselil, ko je prepoznal cerkev sv. Martina, katerega zvonovi, ko je še imel zvonove, so peli »Dolžan si mi tri novce«. Potem je zagledal dekle, ki je stalo ob vznožju spomenika in bralo ali se pretvarjalo, da bere plakat, ki se je v spirali ovijal okoli stebra. Ni se ji bilo varno približati vse dotlej, dokler se ne bi zbralo še kaj ljudi. Okrog in okrog vznožja so bili telekrani. A v tem trenutku sta se od nekod z leve razlegla kričanje in ropot težkih vozil. Nenadoma je bil videti, da vsi bežijo čez trg. Dekle je hitro steklo okrog levov ob vznožju spomenika in se pridružila množici. Winston ji je sledil. Med tekom je po neki zakričani opazki ugotovil, da gre mimo sprevod evrazijskih ujetnikov.

Velika množica ljudi je že zaprla južno stran trga. Winston, ki je bil v običajnih okoliščinah tiste vrste človek, ki teži vedno k zunanjemu robu kakršnegakoli vrveža, se je prerival, suval in si utiral pot naravnost v srce množice. Kmalu je bil le za dolžino roke oddaljen od dekleta, a pot mu je zapiral velikanski moški in skoraj enako velikanska ženska, verjetno njegova žena; skupaj sta sestavljala skoraj nepremagljiv zid iz mesa. Winston se je obrnil postrani in s silovitim sunkom mu je uspelo, da je zrinil ramena mednju. Za trenutek je čutil, ko da se mu drobovje med dvema mišičastima bokoma melje v kašo, potem pa se je, lahno prepoten, prebil skozi. Bil je poleg dekleta. Stala sta z ramo ob rami in oba nepremično strmela predse.

Dolg sprevod kamionov, na vsakem od njih je v kotih vzravnano stal vojak z olesenelim obrazom, se je počasi pomikal po ulici. Na kamionih so čepeli, tesno stisnjeni drug k drugemu, majhni rumeni možje v razcapanih zelenkastih uniformah. Njihovi otožni mongolski obrazi so grozljivo ravnodušno strmeli čez stranice kamionov. Včasih, kadar se je kamion stresel, je zažvenketalo železo: vsi ujetniki so imeli okove na nogah. Tovor za tovorom žalostnih obrazov se je pomikal mimo. Winston je vedel, da so tu, vendar jih je videl le v presledkih. Dekletova rama in njena desna roka je bila vse do komolca stisnjena k njemu. Njeno lice je bilo skoraj dovolj blizu, da je lahko čutil njegovo toploto. Takoj je prevzela pobudo, kakor je to storila v menzi. Spregovorila je z enako brezizraznim glasom kot prej, komaj premikajoč ustnice, s slabotnim šepetom, ki ga je zlahka preglasil hrup glasov in ropotanje kamionov.

»Me slišite?«

»Da.«

»Lahko dobite v soboto popoldne prosto?«

»Da.«

»Potem dobro poslušajte. Zapomniti si morate tole: pojdite na Paddingtonsko postajo —«

S skoraj vojaško natančnostjo, ki ga je presenetila, mu je začrtala pot, po kateri naj gre. Pol ure vožnje z železnico; na postaji zavij na levo; dva kilometra po cesti; vrata, ki jim manjka zgornji zapah; pot preko polja; s travo zaraščena pot; steza med grmovjem; z mahom zaraščeno suho drevo. Govorila je, kot bi imela zemljevid v glavi. »Si boste zapomnili vse to?« je nazadnje zamrmrala.

»Da.«

»Zavijte na levo, potem na desno in nato spet na levo. In na vratih manjka zgornji zapah.«

»Da. Kdaj?«

»Okrog petnajstih. Morda boste morali počakati. Jaz pridem tja po drugi poti. Ste prepričani, da ste si vse zapomnili?«

»Da.«

»Potem pojdite proč, kakor hitro morate.«

Tega mu ni bilo treba reči. Toda ta trenutek se nista mogla izmotati iz množice. Kamioni so še vedno vozili mimo in ljudje so še vedno nenasitno zijali. Na začetku je bilo slišati nekaj sikanja in žvižganja, toda prihajalo je le od članov Partije iz množice in ga je bilo kmalu konec. Prevladujoče čustvo je bila zgolj radovednost. Tujci, bodisi iz Evrazije bodisi iz Eastazije, so bili nekakšne nenavadne živali. Človek jih dobesedno ni nikdar videl, razen kot ujetnike, in celo ujetnike samo za bežen trenutek. Prav tako ni nihče vedel, kaj se zgodi z njimi, razen pri tistih redkih, ki so jih pobesili kot vojne zločince, vsi drugi so kratko in malo izginili, verjetno v taborišča za prisilno delo. Okrogle mongolske obraze so zdaj zamenjali bolj evropski, umazani, bradati in utrujeni. Iznad poraščenih ličnic so v Winstona gledale oči, včasih z nenavadno intenzivnostjo, in spet izginile dalje. Sprevod je šel h koncu. Na zadnjem kamionu je zagledal starejšega moža, čigar obraz je bil gmota osivelih las in ki je vzravnano stal z zapestji, prekrižanimi pred seboj, kot bi jih bil vajen imeti zvezane skupaj. Skoraj je bil že čas, da se Winston in dekle ločita. Toda v zadnjem hipu, ko ju je množica še vedno stiskala, je njena roka poiskala njegovo in jo bežno stisnila.

Ni še moglo preteči deset sekund, pa se jima je vendar zdelo, da so njune roke že dolgo sklenjene. Imel je čas, da do potankosti preuči njeno roko. Raziskal je dolge prste, oble nohte, od dela otrdelo dlan z vrsto otiščancev, gladko meso pod zapestjem. Čeprav jo je le otipal, bi jo na videz spoznal. V istem hipu se je domislil, da ne ve, kakšne barve so njene oči. Verjetno so bile rjave, toda ljudje s temnimi lasmi imajo včasih tudi modre oči. Obrniti glavo in jo pogledati bi bilo nepojmljivo noro. S sklenjenima rokama, nevidna med gnečo teles, sta nepremično zrla predse in namesto dekletovih oči so v Winstona iz gnezda las žalostno strmele oči postaranega ujetnika.

Winston si je utiral pot po stezi, grahasto posuti s sencami in svetlobo, ter stopal v mlake zlata tam, kjer se je grmovje razdelilo. Pod drevesi na levi so bila tla prekrita z zvončnicami. Zdelo se je, da zrak poljublja kožo. Bil je drugi maj. Od nekod globoko iz srca gozda je prihajalo gruljenje divjih golobov.

Prišel je malo prej, kot sta se domenila. Na poti ni imel nobenih težav in dekle je bilo tako očitno izkušeno, da je bil manj preplašen, kot bi bil sicer. Verjetno se je lahko zanesel, da je našla varen kraj. Na splošno nisi mogel domnevati, da si na deželi varnejši kot v Londonu. Telekranov seveda ni bilo, toda vedno ti je grozila nevarnost skritih mikrofonov, s katerimi so lahko posneli in prepoznali glas. Poleg tega ni bilo lahko potovati sam, ne da bi zbujal pozornost. Za razdaljo manj od sto kilometrov nisi potreboval odobrenega potnega lista, toda včasih so okrog postaj postavale patrole in pregledovale papirje vsem članom Partije, ki so jih našle, ter postavljale mučna vprašanja. Vendar pa se ni pojavila nobena patrola in ko je odšel s postaje, se je s prikritimi pogledi čez rame prepričal, da ga nihče ne zasleduje. Vlak je bil zaradi poletnega vremena poln počitniško razpoložene raje. Vagon z lesenimi klopmi, v katerem je potoval, je bil popolnoma nabit z eno samo velikansko družino, od brezzobe prababice do enomesečnega dojenčka; vsi ti so šli preživet popoldne s sorodniki na deželi in, kakor so odkrito pojasnili Winstonu, nabavit nekaj črnoborzijanskega masla.

Pot se je razširila in v minuti je prišel do steze, o kateri mu je pravila, pravzaprav le steze za živino, ki se je vila med grmovjem. Ure ni imel, ampak ni še moglo biti petnajst. Pod nogami je bilo tako na gosto zvončnic, da je bilo nemogoče ne stopati nanje. Pokleknil je in jih začel nabirati, deloma zato, da bi mu minil čas, pa tudi zato, ker je nejasno čutil, da bi dekletu rad podaril šopek rož, ko se snideta. Nabral je velik šop in ravno vohal njihov nežni, slabotni vonj, ko je zledenel od nekega zvoka za hrbtom, nedvomnega pokanja vejic pod nogami. Trgal je dalje zvončnice. To je bilo še najbolje. Lahko, da je bilo dekle, navsezadnje pa so ga morda zasledovali. Ozreti se bi pomenilo priznati krivdo. Odtrgal je eno in še eno. Neka roka se mu je lahno spustila na rame.

Pogledal je navzgor. Bilo je dekle. Zmajala je z glavo, očitno v opozorilo, da mora ostati tiho, potem pa razmaknila grmovje in jima po ozki stezi hitro utirala pot v gozd. Gotovo je po tej poti že prej hodila, saj se je vajeno ogibala močvirnatih kotanj. Winston ji je sledil in še vedno držal svoj šopek cvetja. Njegov prvi občutek je bilo olajšanje, a ko je opazoval čvrsto, vitko telo, ki je hodilo pred njim s škrlatnim pasom, ravno dovolj stisnjenim, da je podčrtaval oblino njenih bokov, ga je obšel občutek lastne manjvrednosti. Še zdaj se mu je zdelo popolnoma verjetno, da se bo obrnila, ga pogledala in nazadnje odšla. Milina zraka in zelenje listja sta ga plašila. Že na poti s postaje je majsko sonce v njem vzbudilo občutek, da je umazan in bledičen, bitje zaprtih prostorov s sajastim londonskim prahom v znojnicah. Seglo mu je v misel, da ga doslej verjetno še ni videla na prostem, pri polni dnevni svetlobi. Prišla sta do podrtega drevesa, o katerem mu je pravila. Dekle ga je preskočilo in razmaknilo grmovje, v katerem ni bilo videti prehoda. Ko ji je Winston sledil, je spoznal, da sta na naravni jasi, malem travnatem gričku, obdanem z visokimi, mladimi drevesi, ki so ga popolnoma zapirali. Dekle se je ustavilo in obrnilo.

»Tu sva,« je rekla.

Gledal jo je iz razdalje nekaj korakov. In vendar ni imel toliko poguma, da bi se ji približal.

»Na poti nisem hotela reči ničesar,« je nadaljevala, »za primer, da je kje skrit mikrofon. Ne verjamem, da je, a lahko bi bil. Vedno je mogoče, da te svinje prepoznajo tvoj glas. Tu sva na varnem.«

Še vedno ni imel dovolj poguma, da bi se ji približal. »Tu sva na varnem?« je neumno ponovil.

»Da. Poglej drevesa.« Bili so majhni jeseni, ki so jih nekoč posekali, pa so pognali v gozd debel, od katerih ni bilo nobeno debelejše od zapestja. »Ničesar dovolj velikega ni, da bi lahko skrilo mikrofon. Povrhu sem tu že bila.«

Samo pogovarjala sta se. Posrečilo se mu je, da se je primaknil bliže k njej. Stala je pred njim zelo vzravnana, z nasmehom na obrazu, ki je bil nekoliko ironičen, kot bi se čudila, zakaj se ne zgane. Zvončnice so se mu usule iz rok. Zdelo se je, da so padle same od sebe. Prijel jo je za roko.

»Ali verjameš,« je dejal, »da do tega trenutka nisem vedel, kakšne barve so tvoje oči?« Bile so rjave, je opazil, dokaj svetel odtenek rjavega s temnimi trepalnicami.

»Zdaj, ko vidiš, kakšen sem v resnici, lahko še vedno preneseš pogled name?«

»Da, zelo lahko.«

»Deveuntrideset let sem star. Imam ženo, ki se je ne morem znebiti. Imam krčne žile. In pet umetnih zob.«

»Ne bi mi moglo biti bolj vseeno,« je odvrnila.

Naslednji trenutek, težko bi bilo reči na čigavo pobudo, je bila v njegovih rokah. Na začetku ni čutil nič drugega kot čisto nevero. Mlado telo je bilo prižeto k njegovemu, temni lasje so bili ob njegovem obrazu in da! že je obrnila obraz navzgor in poljubljal je polna rdeča usta. Ovila mu je roke okrog vratu, imenovala ga je dragi, mili, ljubljeni. Potegnil jo je na tla, bila je popolnoma predana, lahko bi naredil, kar bi hotel z njo. Resnica pa je bila ta, da ni čutil telesne želje, razen tiste po samem dotiku. Vse, kar je čutil, sta bila nevera in ponos. Bil je vesel tega, kar se je dogajalo, toda telesnega poželenja ni imel. Bilo je prekmalu, njena mladost in lepota sta ga preplašili, preveč je bil vajen živeti brez žensk — ni vedel za razlog. Dekle se je dvignilo in izvleklo zvončnico z las. Sedla mu je nasproti in mu položila roko okoli pasu.

»Nič ne de, dragi, ne mudi se nama. Celo popoldne imava. Kaj ni to imenitno skrivališče? Našla sem ga, ko sem se nekoč zgubila na skupinskem izletu. Če bi kdorkoli prihajal, ga lahko slišiš že na sto metrov.«

»Kako ti je ime?«

»Julija. Zate vem. Winston — Winston Smith.«

»Kako si to ugotovila?«

»Mislim, da sem boljša v ugotavljanju raznih stvari kot ti, dragi. Povej mi, kaj si mislil o meni pred tistim dnem, ko sem ti dala listek?«

Nobene potrebe ni čutil, da bi ji lagal. Bila je celo neke vrste ljubezenska žrtev začeti s tem, da poveš najhujše.

»Še videti te nisem mogel,« je rekel. »Hotel sem te posiliti in potem umoriti. Pred dvema tednoma sem resno razmišljal, da bi ti s kamnom razbil glavo. Če res hočeš vedeti, predstavljal sem si, da imaš nekaj opraviti z Miselno policijo.«

Dekle se je radostno zasmejalo, očitno je vzelo to kot priznanje za popolnost svojega pretvarjanja.

»Ne, ne z Miselno policijo. Tega menda nisi resno mislil?«

»No, mogoče ne čisto tega. Toda po tvojem splošnem videzu — mogoče zato, ker si mlada in čila in zdrava, saj razumeš — sem sklepal, da mogoče —«

»Mislil si, da sem dobra članica Partije. Čista v besedah in dejanjih. Zastave, sprevodi, parole, igre, skupinski izleti — vse te oslarije. In mislil si, da bi te, če bi imela najmanjšo priložnost, naznanila kot miselnega zločinca in te dala ubiti?«

»Ja, nekaj takega. Velika večina mladih deklet je takih, veš.«

»To je vse zaradi te preklete stvari,« je rekla ter si odtrgala škrlatni pas mladinske protispolne zveze in ga vrgla v grmovje. Potem, kot bi jo dotik pasu na nekaj spomnil, je segla v žep kombinezona in privlekla ven majhno tablico čokolade. Prelomila jo je na pol in en kos dala Winstonu. Še preden ga je vzel, je po vonju vedel, da je zelo nenavadna čokolada. Bila je temna in bleščeča, zavita v srebrn papir. Čokolada je bila navadno temno rjava zdrobljena stvar, ki je imela okus, kolikor se ga je pač dalo opisati, po dimu zgorelih odpadkov. Toda nekoč je pokusil čokolado, kot je bila ta, ki mu jo je dala. Ko jo je prvič poduhal, je njen vonj zbudil v njem neki spomin, ki ga ni mogel določiti, ki pa je bil silen in mučen.

»Kje si to dobila?«

»Črna borza,« je brezbrižno odvrnila. »Pravzaprav sem tiste vrste dekle, ki se jo opazi. Dobra sem pri igrah. Bila sem vodnica pri Vohunih. Opravljam prostovoljno delo za Mladinsko protispolno zvezo, trikrat tedensko. Ure in ure preživljam pri teh njihovih prekletih kozlarijah po vsem Londonu. Vedno nosim en konec zastave v sprevodih. Zmeraj sem videti vesela in nikdar se ničemur ne izognem. Zmeraj tuli z volkovi, pravim jaz. To je edini način, da si varen.«

Prvi košček čokolade se je stopil na Winstonovem jeziku. Okus je bil čudovit. Toda tisti spomin se je še vedno gibal na robu njegove zavesti, nekaj, kar je močno občutil, pa ni mogel spraviti v določeno obliko, kot predmet, ki ga vidiš s kotičkom oči. Odrinil ga je vstran, zavedajoč se, da je to spomin na neko dejanje, ki bi ga rad uničil, pa ni mogel.

»Zelo si še mlada,« je dejal. »Deset ali petnajst let mlajša od mene. Kaj si lahko videla privlačnega na moškem, kot sem jaz?«

»Bilo je nekaj na tvojem obrazu. Mislila sem, da bi poskusila. Spretna sem pri odkrivanju ljudi, ki niso pravi. Kakor hitro sem te zagledala, sem vedela, da si proti njim.«

Njim, je bilo videti, pomeni Partijo in predvsem Ožjo partijo, o kateri je govorila z odkrito porogljivim sovraštvom, ki je povzročilo v Winstonu občutek nelagodja, čeprav je vedel, da sta tu varna, če sta sploh kje lahko varna. Nekaj, kar ga je presenetilo na njej, je bila grobost njenega izražanja. Od članov Partije se je pričakovalo, da ne kolnejo, in Winston sam je zelo redko klel, vsaj ne na glas. Julija pa je bila videti, kot da sploh ne more omeniti Partije, predvsem pa ne Ožje partije, ne da bi uporabila besede, ki si jih videl s kredo napisane po zakotnih ulicah. Pa to mu ni bilo zoprno. To je bilo samo eno znamenje njenega upora proti Partiji in vsem njenim metodam in zdelo sem mu je nekako naravno in zdravo, kakor prhanje konja, ki povoha slabo seno. Zapustila sta jaso in se spet sprehajala skozi spreminjasto senco, objeta okrog pasu, kadar je bilo dovolj prostora, da sta lahko hodila vštric. Opazil je, koliko mehkejše je njeno telo zdaj, ko ni imela več pasu. Govorila nista glasneje od šepeta. Zunaj jase je bolje hoditi tiho. Kmalu sta dospela na obronek gozdiča. Ustavila ga je.

»Ne hodi na piano. Lahko naju kdo gleda. Na varnem sva, če ostaneva za grmovjem.«

Stala sta v senci. Sončna svetloba, ki je pronicala skozi neštevilne liste, je bila na njunih obrazih še vedno vroča. Winston je pogledal polje na oni strani in doživel čuden, počasen pretres prepoznanja. Poznal ga je na videz. Star, čisto popasen pašnik, s stezo, ki teče po njem, in krtino tu pa tam. Ob pretrgani živi meji na nasprotni strani so se v vetru komaj opazno majale veje brestov in njihovi listi so lahno trepetali kot prameni ženskih las. Gotovo mora biti nekje blizu, a nedosegljiv očem, potok z zelenimi tolmuni, v katerih plavajo race.

»Kaj ni tu nekje blizu potok?« je zašepetal.

»Res je, potok je tu. Na robu drugega polja pravzaprav.

V njem so kar velike ribe. Lahko jih gledaš, kako ležijo v tolmunih pod vrbami in migajo z repi.«

»To je Zlata dežela — skoraj,« je zamrmral.

»Zlata dežela?«

»Nič, pravzaprav. Pokrajina, ki jo včasih vidim v sanjah.«

»Poglej?« je zašepetala Julija.

Drozg se je spustil na grm niti pet metrov daleč, skoraj v višini njunih obrazov. Mogoče ju ni videl. On je bil na soncu, onadva v senci. Razprostrl je krila, jih nato skrbno spet zložil, sklonil za trenutek glavo, kot bi soncu izkazal znamenje pokorščine, in nato se je začel iz njega izlivati pravi hudournik pesmi. V popoldanski tišini je bila moč njegovega glasu osupljiva. Winston in Julija sta se očarana objela. Glasba je tekla dalje in dalje, minuto za minuto, z osupljivimi variacijami, ne da bi se enkrat ponovila, skoraj tako, kot bi ptica namerno razkazovala svojo umetniško spretnost. Včasih je drozg za nekaj sekund prenehal, razprostrl in spet zložil krila, napihnil pikaste prsi in znova zapel. Winston ga je opazoval z nejasnim spoštovanjem. Za koga, zakaj je pel ta ptič? Noben tovariš in noben tekmec ga ni opazoval. Kaj ga je prignalo, da je sedel na rob gozda in zlival svojo glasbo v prazno? Spraševal se je, če ni navsezadnje nekje v bližini le skrit mikrofon. Z Julijo sta govorila z zelo tihim šepetom in ne bi ujel tega, kar sta rekla, ujel pa bi drozga. Morda nekje na drugem koncu naprave kakšen majhen, hrošču podoben človek zaverovano posluša — posluša tole. Toda postopoma mu je poplava glasbe pregnala vsa razmišljanja iz glave. Kot bi bila neke vrste tekočina, ki se je prelila čezenj in se pomešala s sončno lučjo, ki se je pretakala skozi listje. Nehal je premišljevati in je le še čutil. Pod gibom njegove roke je bil dekletov pas mehek in topel. Obrnil jo je naokrog, tako da sta stala s prsmi ob prsih; zdelo se je, ko da se njeno telo zliva z njegovim. Kamorkoli se je premaknila njegova roka, povsod se je upiralo toliko kot voda. Njune ustnice so se združile, bilo je popolnoma drugače kot trdi poljubi, ki sta jih izmenjala

poprej. Ko sta razmaknila obraza, sta oba spet globoko zavzdihnila, ptica se je preplašila in prhutaje odletela.

Winston je pritisnil na njeno uho. »Zdaj,« je zašepetal.

»Ne tu,« je zašepetala. »Pojdiva nazaj v skrivališče. Varneje je.«

Hitro, s pokljanjem vejic tu pa tam, sta stopala po poti nazaj na jaso. Ko sta bila spet znotraj kroga mladih dreves, se je obrnila in ga pogledala. Oba sta hitro dihala, toda v kotičkih njenih ust se je spet pokazal nasmeh. Stala je in ga za hip gledala, potem pa potegnila zadrgo na kombinezonu. In res! bilo je skoraj tako kot v njegovih sanjah. Skoraj tako hitro, kot si je bil predstavljal, je strgala s sebe obleko in ko jo je vrgla proč, je to storila z isto čudovito kretnjo, ki se je zdela, da zanikuje celotno civilizacijo. Njeno telo se je belo lesketalo v soncu. Toda ta hip ni gledal njenega telesa, njegove oči je priklenil njen pegasti obraz z drobnim, pogumnim nasmehom. Pokleknil je k njej in vzel njene roke v svoje.

»Si to že kdaj prej počela?«

»Seveda. Sto in stokrat — no, mnogokrat.«

»S člani Partije?«

»Ja. Vedno s člani Partije.«

»S člani Ožje partije?«

»Ne, s temi svinjami pa že ne. Toda veliko jih je, ki bi, če bi imeli najmanjšo priložnost. Niso taki svetniki, kot se delajo.«

Njegovo srce je poskočilo. Že velikokrat je to počela. Želel si je, da bi bilo sto in stokrat, tisočkrat. Vse, kar je dišalo po sprijenosti, ga je vedno napolnilo z divjim upanjem. Kdo ve? Morda je Partija pod površjem gnila, njen kult vneme in samozatajevanja le laž, ki zakriva sprijenost.

Ko bi jih lahko vse okužil z gobavostjo ali sifilisom, kako rad bi to storil! Vse, kar sprija, slabi, spodkopava! Povlekel jo je navzdol, tako da sta klečala z obrazom proti obrazu.

»Poslušaj. Več moških kot si imela, bolj te ljubim. Razumeš to?«

»Da, popolnoma.«

»Sovražim čistost, sovražim dobroto. Ne maram, da je kjerkoli kakšna čednost. Rad bi, da bi bili vsi sprijeni do obisti.«

»No, potem ti pa ustrezam, ljubi. Sprijena sem do obisti.«

»Rada počneš to? Ne mislim le sebe, mislim stvar samo po sebi?«

»Obožujem jo.«

To je presegalo vse, kar je želel slišati. Ne samo ljubezen do enega človeka, ampak živalski nagon, enostavno nedoločljivo poželenje; to je sila, ki bo Partijo raztrgala na kose. Pritisnil jo je na travo, med padle zvončnice. To pot ni bilo težko. Kmalu se je dviganje in padanje njunih prsi pomirilo, da sta dihala kot ponavadi, in z občutkom prijetne nemoči sta padla vsaksebi. Zdelo se je, da je sonce postalo toplejše. Oba sta bila zaspana. Segel je po odvrženem kombinezonu in ju z njim delno pokril. Skoraj pri priči sta zaspala in spala kakšne pol ure.

Winston se je zbudil prvi. Sedel je in opazoval pegasti obraz, ki je še vedno mirno spal, naslonjen na dlan njene roke. Razen za usta bi ne mogel reči, da je lepa. Pod očmi je imela gubo ali dve, če si jo od blizu pogledal. Kratki, temni lasje so bili nenavadno gosti in mehki. Prišlo mu je na misel, da še vedno ne ve za njen prümek, niti kje živi. Mlado, čvrsto telo, zdaj nemočno v spanju, je v njem vzbudilo sočutje in skrb. Toda tista neskončna nežnost, ki jo je čutil pod leskovjem, medtem ko je pel drozg, se ni povsem vrnila. Potegnil je kombinezon vstran in preučeval njene gladke, bele roke. V starih časih, je mislil, je moški gledal dekliško telo ter videl, da je poželenja vredno, in to je bil konec zgodbe. Toda zdaj nisi mogel občutiti ne čiste ljubezni ne čiste sle. Nobeno čustvo ni bilo čisto, kajti vse je bilo pomešano s strahom in z mržnjo. Njun objem je bil boj, vrhunec, zmaga. Bil je udarec Partiji. Bil je politično dejanje.

III

»Sem lahko prideva še enkrat,« je rekla Julija. »Nasploh je varno isto skrivališče uporabiti dvakrat. Seveda pa ne v naslednjem mesecu ali dveh.«

Kakor hitro se je zbudila, se je njeno vedenje spremenilo. Postala je čuječna in poslovna, oblekla se je, si zapela škrlatni pas in začela urejati nadrobnosti glede poti domov. Zdelo se mu je naravno, da to prepusti njej. Očitno je imela tisto praktično zvitost, ki je Winstonu manjkala, in zdelo se mu je tudi, da izčrpno pozna londonsko okolico, kar si je pridobila na neštetih skupinskih izletih. Pot, ki mu jo je določila, je bila popolnoma drugačna od tiste, po kateri je prišel, in napotila ga je na drugo postajo. »Nikdar se ne vračaj domov po isti poti, kot si odšel,« mu je rekla, kot bi oznanjala neko važno splošno načelo. Ona naj bi šla prva, Winston pa naj bi počakal pol ure, preden bi ji sledil.

Povedala mu je za kraj, kjer se lahko čez štiri dni po delu snideta. To je bila neka ulica v eni od revnejših četrti, kjer je bila tržnica, običajno polna ljudi in hrupa. Ona bo postavala okoli stojnic in se pretvarjala, da išče vezalke ali sukanec. Če bo sodila, da je zrak čist, se bo useknila, ko se ji bo približal; sicer pa naj gre mimo brez znamenja prepoznanja. Toda če bosta imela vsaj nekaj sreče, bo sredi množice varno govoriti kakšne četrt ure in se domeniti za drugi sestanek.

»In zdaj moram iti,« je rekla, kakor hitro je obvladal vsa navodila. »Ob devetnajstih trideset moram biti nazaj. Opraviti moram dve uri za Mladinsko protispolno zvezo, narediti neke letake ali nekaj takega. Ni to prekletstvo? Okrtači me, prosim. Imam kaj vejic v laseh? Si prepričan, da ne? Potem pa na svidenje, ljubi, na svidenje!«

Vrgla se mu je v objem, ga skoraj divje poljubila, se hip zatem zrinila skozi grmovje in z le malo hrupa izginila v gozdu. Še zdaj ni vedel za njeno ime ali naslov. Vendar je bilo to vseeno, kajti ni si bilo moč zamisliti, da bi se kdaj lahko sestala kje pod streho ali izmenjala kakršnokoli vrsto pismenega sporočila.

Zgodilo se je, da se nista nikdar več vrnila nazaj na gozdno jaso. V maju sta imela le še enkrat priložnost, da sta se lahko res ljubila. To je bilo v nekem drugem skrivališču, ki ga je poznala Julija, v zvoniku porušene cerkve na nekem skoraj zapuščenem območju, kamor je pred tridesetimi leti padla atomska bomba. Skrivališče je bilo dobro, ko si bil enkrat tam, a priti do njega je bilo zelo nevarno. Sicer sta se lahko srečavala le na ulicah, vsak večer na drugem kraju in nikdar za več kot pol ure. Navadno se je na cesti dalo nekako govoriti. Ko sta hodila po polnih ulicah, ne čisto skupaj in ne da bi gledala drug drugega, sta vodila nenavaden razgovor v presledkih, ki je švigal sem ter tja kot signali svetilnika, nenadoma otrpnil v molk ob bližajoči se partijski uniformi, se nato znova začel sredi stavka in se nenadoma pretrgal, ko sta se na določenemu kraju ločila, pa se nato nadaljeval skoraj brez uvoda naslednjega dne. Julija je vzbujala vtis, da je čisto vajena takega načina pogovora, ki ga je imenovala »govorjenje na obroke«. Enako presenetljivo je bila izurjena v govorjenju brez premikanja ustnic. Le enkrat v skoraj mesecu dni se jima je posrečilo poljubiti se. Molče sta hodila po neki stranski ulici (Julija ni nikdar govorila, kadar nista bila na glavni ulici), ko je oglušujoče zagrmelo, zemlja se je stresla in zrak potemnel in Winston se je znašel na boku, potolčen in prestrašen. Nekje čisto blizu je morala pasti bomba. Nenadoma se je zavedel, da je nekaj centimetrov od njega Julijin obraz, mrtvaško bled, bel kot kreda. Celo njene ustnice so bile bele. Mrtva je! Stisnil jo je k sebi in se zavedel, da poljublja živ, topel obraz. Toda nekaj prahu mu je prišlo v usta. Njuna obraza sta bila na debelo pokrita z ometom.

Bili so večeri, ko sta se sešla, potem pa sta morala iti drug mimo drugega brez vsakega znamenja, ker je izza vogala ravnokar prišla patrola ali pa jima je nad glavo krožil helikopter. Tudi ko bi bilo manj nevarno, bi težko našla čas za zmenek. Winstonov delavnik je obsegal šestdeset ur na teden, Julijin pa je bil še daljši in njuni prosti dnevi so se menjavali po nujnosti dela ter se pogosto niso skladali. Sploh pa je Julija le redko imela kakšen večer popolnoma prost. Presenetljivo veliko časa je prebila na raznih predavanjih in demonstracijah, pri razširjanju literature za Mladinsko protispolno zvezo, pripravljanju zastav za Teden sovraštva, zbiranju denarja pri varčevalnih kampanjah in podobnih dejavnostih. To je vredno delati, je rekla, to je kamuflaža. Če se držiš malih pravil, lahko prelomiš velika. Celo Winstona je vzpodbudila, da je še enega svojih večerov zastavil tako, da se je prijavil za izdelovanje municije, kar so prostovoljno delali goreči partijci. In tako je Winston en večer tedensko preživel v hromečem dolgočasju, stikajoč skupaj majhne kosce kovine, ki so bili verjetno deli bombnih vžigal, v neznosno slabo razsvetljeni delavnici, kjer se je udarjanje kladiv mrko mešalo z glasbo s telekranov.

Ko sta se sestala v cerkvenem stolpu, sta napolnila vrzeli v svojih fragmentarnih pogovorih. Bilo je sijoče popoldne. Zrak v majhni kvadratni sobici nad zvonovi je bil vroč in miren ter je močno zaudarjal po golobjih iztrebkih. Nekaj ur sta sedela in se pogovarjala na prašnih, nasmetenih tleh, zdaj pa zdaj pa je eden vstal in pogledal skozi strelne line ter se prepričal, da nihče ne prihaja.

Julija je bila stara šestindvajset let. Živela je v internatu skupaj s tridesetimi drugimi dekleti (»Vedno v smradu po ženskah! Kako sovražim ženske!« je mimogrede rekla.) in delala, kakor je uganil, pri strojih za pisanje romanov na Oddelku za fikcijo. Uživala je v svojem delu, ki je bilo v tem, da je upravljala in poganjala mogočen, a muhast elektronski stroj. Ni bila »bistra«, marveč jo je veselilo ročno delo in med stroji se je počutila doma. Lahko je opisala ves proces sestavljanja romanov, od splošne direktive, ki jo je izdal Komite za planiranje, pa do končne obdelave Prepisovalne ekipe. Toda končni izdelek je ni zanimal. Rekla je, da »ne bere posebno rada«. Knjige so bile samo blago, ki ga je treba proizvajati, tako kot marmelado ali vezalke za čevlje.

Spominjala se ni ničesar iz časa pred začetkom šestdesetih let in edini človek, ki ga je poznala, da je često govoril o časih pred Revolucijo, je bil stari oče, ki je izginil, ko je bila stara osem let. V šoli je bila kapetan hokejskega moštva in je dve leti zapored osvojila pokal v telovadbi. Bila je vodnica pri Vohunih in pomožna sekretarka v Zvezi mladine, preden se je vključila v Mladinsko protispolno zvezo. Vedno je dobivala odlične karakteristike. Bila je celo izbrana (zanesljivo znamenje dobrega glasu) za delo v Pornoseku, pododdelku Oddelka za fikcijo, ki je proizvajal ceneno pornografijo za razširjanje med rajo. Ljudje, ki so tam delali, so mu dali vzdevek Kvantaška hiša, je pripomnila. Tam je ostala eno leto in pomagala pripravljati brošure v zapečatenih zavojih z naslovi kot Krepke zgodbe ali Noč v dekliški šoli, ki so jih med rajo skrivoma kupovali pod vtisom, da kupujejo nekaj ilegalnega.

»Kakšne so te knjige?« je radovedno vprašal Winston.

»Oh, strašansko umazane. V resnici so dolgočasne. Imajo samo šest osnutkov, a jih malo razširijo. Jaz sem bila seveda samo pri kalejdoskopih. Nikdar nisem bila v Prepisovalni ekipi. Nisem zadosti izobražena, dragi — niti za to ne.« Z začudenjem je izvedel, da so vsi uslužbenci v Pornoseku, razen določenega vodstva, ženske. Veljala je teorija, da so moški, pri katerih je spolni nagon teže nadzorovati kot pri ženskah, v večji nevarnosti, da se spridijo pri umazaniji, s katero imajo opraviti.

»Še poročenih žensk ne marajo,« je pristavila. »Dekleta pa zmeraj veljajo za tako nedolžne. No, tu je vsekakor ena, ki ni.«

Prvo ljubezensko dogodivščino je imela pri šestnajstih letih s članom Partije, ki jih je imel šestdeset in je kasneje, da bi se izognil aretaciji, naredil samomor. »Pa tudi dobro delo,« je rekla Julija. »Sicer bi izvedeli za moje ime, ko bi bil priznal.« Od takrat so bili še razni drugi. Življenje, kot ga je videla ona, je bilo čisto preprosto. Ti se hočeš dobro imeti; »oni«, kar pomeni Partija, pa hočejo, da se nimaš dobro; torej prekršiš pravila, kot najbolje znaš. Zdelo se je, da je zanjo to, da te hoče Partija oropati užitkov, prav tako naravno, kakor da se jim ti želiš izmuzniti. Sovražila je Partijo in to izjavljala z najbolj surovimi besedami, toda iz tega ni izvajala nobene splošne kritike. Razen tam, kjer se je dotikala njenega zasebnega življenja, se za partijsko doktrino ni zanimala. Opazil je, da nikdar ne uporablja besed iz Novoreka, razen tistih, ki so prešle v vsakodnevno rabo. Nikdar ni slišala za Bratovščino in nikakor ni hotela verjeti, da obstaja. Vsak organiziran upor proti Partiji je bil obsojen na neuspeh, zato se ji je zdel neumnost. Najpametneje je bilo kršiti pravila, pa vseeno ostati živ. Negotovo se je spraševal, koliko njej podobnih je med mlajšo generacijo — ljudi, ki so zrasli v svetu Revolucije, ki niso poznali ničesar drugega in so sprejemali Partijo kot nekaj nespremenljivega, kakor nebo, ter se niso upirali njeni oblasti, pač pa se je preprosto ogibali, tako kot se zajec izogiba psa.

Nista razpravljala o možnosti, da bi se poročila. To je bilo preveč nedosegljivo, da bi bilo vredno razmišljanja. Ni si bilo moč predstavljati komisije, ki bi kdaj privolila v tak zakon, tudi ko bi se Winston mogel kako odkrižati Katarine, svoje žene. Brezupno je bilo še sanjariti o tem.

»Kakšna je bila tvoja žena?« je vprašala Julija.

»Bila je — ali poznaš besedo iz Novoreka — dobromiselna? To pomeni po naravi pravoveren, nezmožen imeti slabo misel?«

»Ne, te besede ne poznam, čisto dobro pa poznam tako vrsto ljudi.«

Začel ji je praviti zgodbo svojega zakonskega življenja, a za čuda se je pokazalo, da vse pomembne stvari že pozna. Opisala mu je, ko da bi sama videla ali občutila, kako je Katarinino telo otrpnilo, brž ko se ga je dotaknil, pa način, ko se je zdelo, da ga še vedno odriva od sebe z vso močjo, celo ko so bile njene roke tesno ovite okoli njega. Z Julijo mu ni bilo težko govoriti o tem, sicer pa je Katarina že davno tega prenehala biti boleč spomin in je bila le še nekaj neljubega v njegovem pomnjenju.

»Vse bi še lahko prenesel, ko bi ne bilo ene stvari,« je rekel. Povedal ji je o frigidni mali ceremoniji, v katero ga je prisilila Katarina vsak teden na isto noč. »Sovražila je to, a nič bi je ne moglo ustaviti, da bi to prenehala početi. Temu je pravila — pa saj ne boš nikoli uganila.«

»Najina dolžnost Partiji,« je nemudoma rekla Julija.

»Kako si to vedela?«

»Hodila sem vendar v šolo, dragi. Pogovori o spolnosti enkrat tedensko za nadšestnajstletne. Pa v Mladinskem gibanju. Vcepljajo ti to leta in leta. Upam si trditi, da v večini primerov deluje. Seveda pa ne moreš nikdar zagotovo trditi. Ljudje so taki hinavci.«

Začela je razpredati predmet pogovora. Julija je vsako stvar dojemala v zvezi z lastno spolnostjo. Kakor hitro sta se dotaknila tega, je bila zmožna velike pronicljivosti. V nasprotju z Winstonom je ona doumela notranji pomen partijskega seksualnega puritanizma. Ni šlo le za to, da je spolni nagon ustvarjal neki samosvoj svet, ki je bil nedosegljiv nadzorstvu Partije in ki ga je bilo zato, če le mogoče, treba uničiti. Pomembnejša je bila spolna nezadoščenost, ki je povzročala histerijo, ta pa je bila zaželena, saj jo je bilo mogoče preoblikovati v vojno mrzlico in oboževanje voditeljev. Takole se je izrazila:

»Kadar imaš z nekom ljubezensko razmerje, rabiš energijo, in po tistem se čutiš srečnega in te vse prekleto malo briga. Oni ne morejo prenesti, da tako čutiš. Oni hočejo, da ves čas pokaš od energije. Vse to korakanje gor in dol pa vzklikanje in mahanje z zastavami je kratko in malo skisana spolnost. Če si notranje srečen, zakaj neki bi te vznemirjal Veliki brat, pa Triletka in Dvominutno sovraštvo in vse njihove druge preklete oslarije?«

To je res, je pomislil. Med čistostjo in politično pravovernostjo je neposredna, intimna zveza. Kajti kako bi bilo mogoče strah, sovraštvo in blazno vero, ki jo Partija potrebuje pri svojih članih, držati na pravi višini, če ne z zatiranjem nekaterih mogočnih nagonov, ki jih uporabljajo kot gonilno silo? Spolni nagon je bil Partiji nevaren in obrnila ga je v svoj prid. Podobno ukano so izvajali pri roditeljskem nagonu. Družine ni bilo mogoče odpraviti in res, ljudi so vzpodbujali, naj imajo radi otroke skoraj po staroversko. Po drugi strani pa so otroke sistematično hujskali zoper starše in jih učili, naj vohunijo za njimi ter poročajo o njihovih odklonih. Družina je tako postala podaljšek Miselne policije. To je bila zvijača, zaradi katere je bil vsakdo noč in dan obdan z obveščevalci, ki so ga intimno poznali.

Njegove misli so se takoj spet povrnile h Katarini. Katarina bi ga nedvomno naznanila Miselni policiji, ko bi slučajno ne bila preneumna, da bi lahko odkrila nepravovernost njegovega prepričanja. V resnici pa ga je ta hip spomnila nanjo dušeča popoldanska vročina, ki mu je izvabljala znoj s čela. Začel je praviti Juliji o nečem, kar se je zgodilo, ali bolje, se ni zgodilo nekega drugega poletnega popoldneva pred enajstimi leti.

Bilo je tri ali štiri mesece po njuni poroki. Zgubila sta se na skupinskem izletu nekje v Kentu. Samo za nekaj minut sta zaostala za drugimi, toda zavila sta na napačno pot in kmalu ugotovila, da se nepričakovano končuje na robu kamnoloma. Breg je strmo padal deset ali dvanajst metrov, spodaj je bil gramoz. Nikogar ni bilo, da bi ga lahko vprašal za pot. Kakor hitro sta spoznala, da sta se izgubila, je Katarina postala zelo nemirna. Da je bila le za trenutek stran od hrupne družbe izletnikov, ji je vzbujalo občutek, da ne dela prav. Hotela je odhiteti nazaj po poti, po kateri sta prišla in iskati v drugo smer. Toda tisti hip je Winston opazil nekaj šopov slakarja, ki je rastel v skalnih razpokah pod njima. En šop je bil dvobarven, škrlatno in opekasto rdeč, očitno pa je rasel iz iste korenine. Nikoli še ni videl ničesar podobnega in zaklical je Katarini, naj pride pogledat.

»Glej, Katarina! Poglej tiste rože! Tisti grmiček spodaj, blizu dna. Vidiš, da je iz dveh različnih barv?«

Obrnila se je že, da bi šla, pa se je za hip nekoliko čemerno vrnila. Celo sklonila se je čez rob skal, da bi videla, kam ji kaže. On je stal malo za njo in ji položil roko okoli pasu, da bi jo podprl. Tisti hip mu je prišlo na misel, kako popolnoma sama sta. Nikjer ni bilo človeka, noben list se ni zganil, niti ptica se ni prebudila. Na takem kraju je bila nevarnost, da je kje skrit mikrofon, zelo majhna in tudi če bi bil mikrofon, bi ujel samo šume. Bila je najbolj vroča in zaspana popoldanska ura. Sonce je sijalo nanju, znoj ga je ščemel na obrazu. Nenadoma ga je preblisnila misel ...

»Zakaj je nisi sunil?« je rekla Julija. »Jaz bi jo.«

»Ja, ljuba, ti bi jo. Tudi jaz bi jo, ko bi bil isti človek, kot sem danes. Ali pa bi — nisem prepričan.«

»Ti je žal, da je nisi?«

»Ja. Pravzaprav mi je žal, da je nisem.«

Sedela sta drug ob drugem na prašnih tleh. Povlekel jo je bliže k sebi. Njena glava mu je počivala na rami in prijetni vonj njenih las je pregnal vonj po golobjih iztrebkih. Zelo je mlada, je mislil, še pričakuje nekaj od življenja, ne razume, da ničesar ne rešiš, če suneš nadležnega človeka čez skale.

»Pravzaprav bi to ne spremenilo ničesar,« je rekel.

»Zakaj pa ti je potem žal, da je nisi?«

»Samo zato, ker imam raje gotovost kot negotovost. V tej igri, ki se jo gremo, ne moremo zmagati. Nekatere vrste poraza so pač boljše od drugih.«

Čutil je, da je nepritrjujoče zganila z rameni. Vedno mu je oporekala, kadar je rekel kaj podobnega. Ni se strinjala, da je zakon narave tak, da posameznik vedno podleže. Nekako je vedela, da je sama obsojena na to, da jo bo Miselna policija slej ko prej ujela in ubila; toda z drugo polovico svojega razuma je verjela, da si je vendarle mogoče zgraditi skrivni svet, v katerem lahko živiš, kakor te je volja. Vse, kar potrebuješ, so sreča, premetenost in pogum. Ni razumela, da ni takih stvari, kot je sreča, da edina zmaga leži daleč v prihodnosti, dolgo po tvoji smrti, da je od tistega trenutka dalje, ko napoveš vojno Partiji, najbolje, da misliš nase le še kot na mrliča.

»Mrtva sva,« je rekel.

»Nisva še mrtva,« je Julija prozaično dodala.

»Ne telesno. Šest mesecev, leto — pet let mogoče. Bojim se smrti. Ti si mlada, zato se je verjetno bojiš še bolj kot jaz. Nujno jo morava odložiti za tako dolgo, kot moreva. Toda to ničesar ne spremeni. Dokler človek ostane človek, sta smrt in življenje ista stvar.«

»Oh, neumnosti! S kom bi raje spal, z mano ali okostnjakom? Mar ne uživaš, da živiš? Ne maraš občutka: to sem jaz, to je moja roka, to je moja noga, resnična sem, trdna sem, živa sem? Ne maraš tega?« Obrnila se je naokrog in se s prsmi stisnila k njemu. Skozi kombinezon je lahko čutil njene prsi, polne, a trdne. Zdelo se je, da se iz njenega telesa prelivata mladost in življenjska moč v njegovo.

»Da, rad imam to.«

»Potem pa nehaj govoriti o smrti. In zdaj poslušaj, dragi, zmeniti se morava za naslednji sestanek. Lahko bi šla na jaso v gozdu. Dovolj dolgo sva jo pustila počivati. Toda tokrat moraš iti tja po drugačni poti. Vse sem si že zamislila. Pojdi na vlak — ampak, glej, narisala ti bom.«

In na svoj praktični način je nastrgala skupaj nekaj prahu in z vejico iz golobjega gnezda začela risati na tla zemljevid.

Winston se je razgledoval po zanemarjeni sobici nad trgovino gospoda Charringtona. Poleg okna je bila pripravljena postelja s strganimi odejami in z neprevlečeno blazino. Starinska ura z dvanajsturno številčnico je tiktakala na kaminskem napušču. V kotu na sklepni mizici je mehko sijal iz polteme stekleni obtežilnik za papir, ki ga je kupil ob svojem zadnjem obisku.

Na predpečniku je bila obtolčena pločevinasta peč na olje, posoda in dve skodelici, kar je oskrbel gospod Charrington. Winston je prižgal gorilnik in pristavil posodo z vodo, da bi zavrela. Prinesel je poln zavitek kave Zmaga in nekaj tablet saharina. Urni kazalci so kazali sedem dvajset, v resnici je bilo devetnajst dvajset. Prišla bo ob devetnajstih trideset.

Norost, norost, je nenehno pravilo njegovo srce: zavestna, svojevoljna, samomorilska norost! Izmed vseh zločinov, ki jih je lahko zagrešil član Partije, je bilo tega najmanj mogoče skriti. Pravzaprav mu je ta misel prvič šinila v glavo ob pogledu na stekleni obtežilnik, ki je odseval na površini sklepne mizice. Kot je predvidel, gospod Charrington ni delal nobenih težav pri najemanju sobe. Bil je očitno vesel tistih nekaj dolarjev, ki mu jih bo prinesla. Ravno tako ni bil videti presenečen ali ni postal žaljivo radoveden, ko je postalo jasno, da Winston želi sobo zaradi ljubezenskega razmerja. Namesto tega je pogledal v daljavo in govoril na splošno s tako rahločutnim izrazom, da je bilo videti, kakor da je postal deloma neviden. Zasebno življenje, je rekel, je zelo dragocena stvar. Vsakdo si želi imeti kraj, kjer bi bil lahko včasih sam. In kadar takšen kraj ima, zahteva že običajna uslužnost, da vsakdo, ki zanj ve, obdrži to zase. Dodal je celo, in ko je to storil, je bilo videti, kot bi skoraj prenehal obstajati, da vodita v hišo dva vhoda, eden od njiju skozi zadnje dvorišče, ki drži na uličico.

Pod oknom je nekdo pel. Winston je pokukal ven, varen v zavetju muslinastih zaves. Junijsko sonce je bilo še visoko na nebu in spodaj na sončnem dvorišču je neka brezoblična ženska, trdna kot normanski steber, z mesnatimi, rdečimi rokami in žakljevinastim predpasnikom, zavezanim okrog pasu, štorkljala sem in tja med škafom in vrvjo za perilo ter razobešala vrsto kvadratnih belih reči, ki jih je Winston prepoznal za plenice. Kadarkoli njena usta niso bila zamašena s ščipalkami, je prepevala z mogočnim globokim altom:

Bila je le brezupna domišljija, prešla je kot aprilski dan, toda pogled, besede, sanje je zbudila, ki so ukradli mi srce.

Popevka je zadnjih nekaj tednov strašila po Londonu. Bila je ena od tistih nešteto podobnih pesmi, ki jih je za blagor raje izdajal pododdelek pri Oddelku za glasbo. Besedila teh pesmi so bila sestavljena brez kakršnekoli človeške intervencije na napravi, znani kot verzifikator.

Toda ženska je pela tako ubrano, da se je strašna neumnost spremenila v skoraj prijetno pesem. Lahko je slišal ženino petje pa drsanje njenih čevljev po tlaku, kričanje otrok na ulici in nekje daleč slabotni hrup prometa, pa vendar se je zdela soba zaradi odsotnosti telekrana nenavadno tiha.

Norost, norost, norost! je znova pomislil. Ni si bilo moč zamisliti, da bi lahko sem hodila več kot nekaj tednov, ne da bi ju ujeli. Toda skušnjava, da bi imela skrivališče, ki bi bilo res samo nujno, nekje pod streho in pri roki, je bila prehuda za oba. Nekaj časa po tistem, ko sta obiskala cerkveni stolp, je bilo nemogoče urediti srečanje. Število delovnih ur se je strahotno povečalo zaradi priprav za Teden sovraštva. Bil je še več kot mesec dni daleč, a neznanske in zapletene priprave, ki jih je naprtil, so vsakomur naložile še izredno delo. Končno se jima je posrečilo dobiti prosto popoldne na isti dan. Strinjala sta se, da gresta nazaj na gozdno jaso. En večer prej sta se mimogrede srečala na ulici. Kot ponavadi je Winston Julijo komaj pogledal, ko sta šla v množici drug proti drugemu, toda po bežnem pogledu, s katerim jo je ošinil, se mu je zdela bolj bleda kot običajno.

»Vse je propadlo,« je zamrmrala, kakor hitro je presodila, da je varno govoriti. »Jutri, mislim.«

»Kaj?«

»Jutrišnje popoldne. Ne morem priti.«

»Zakaj ne?«

»Oh, običajen razlog. Tokrat se je prezgodaj začelo.«

Za trenutek je bil divje jezen. V mesecu dni, kar jo je poznal, se je narava njegove želje po njej spremenila. Na začetku je bilo v njej le malo čutnosti. Njun prvi ljubezenski stik je bil le dejanje volje. Toda od drugikrat naprej je bilo drugače. Vonj njenih las, okus njenih ust, občutek njene kože so kakor prodrli vanj ali pa v zrak okoli njega. Postala mu je telesna potreba, nekaj, česar si ni samo želel, temveč občutil tudi kot svojo pravico. Ko je rekla, da ne more priti, je imel občutek, da ga goljufa. Toda tisti trenutek ju je množica stisnila skupaj in njune roke so se slučajno srečale. Bežno mu je stisnila konice prstov in zdelo se mu je, da mu to ne zbuja poželenja, ampak ljubezen. Pomislil je, da mora biti, kadar živiš z žensko, takšno razočaranje običajen, ponavljajoč se dogodek, in nenadoma ga je prevzela globoka nežnost, kakršne do nje še ni občutil. Želel si je, da bi bila že deset let poročena. Želel si je, da bi se sprehajal z njo po cesti tako kot zdaj, a odkrito in brez strahu, klepetal o vsakdanjih stvareh in kupoval potrebne in nepotrebne stvari za gospodinjstvo. Predvsem pa si je želel, da bi imela prostor, kjer bi bila lahko sama skupaj, brez občutka, da je spolnost obvezna pri vsakem srečanju. Pravzaprav ne tisti hip, temveč šele enkrat naslednjega dne mu je prišlo na misel, da bi najel sobo pri gospodu Charringtonu. Ko je to omenil Juliji, se je z nepričakovano pripravljenostjo strinjala. Oba sta vedela, da je to blaznost. Bilo je tako, kot bi namenoma stopala bliže k svojemu grobu. Ko jo je, sedeč na robu postelje, čakal, je znova pomislil na kleti v Ministrstvu ljubezni. Čudno, kako ti je ta vnaprej določena strahota prihajala in odhajala iz zavesti. Tam je prežala nate v prihodnosti, tik pred smrtjo tako gotovo, kot stoji 99 pred 100. Ni se ji bilo mogoče ogniti, mogoče pa jo je bilo odložiti, in vendar si je človek spet in spet zavestno, z dejanjem volje skrajšal čas, ko naj bi se to zgodilo.

Tisti trenutek so se zaslišali s stopnic hitri koraki. Julija je planila v sobo. Nosila je torbo za orodje iz grobega rjavega platna, tako, kakršno jo je včasih videl nositi sem in tja po Ministrstvu. Stopil je k njej, da bi jo objel, pa se mu je precej hitro izvila, deloma zato, ker je še vedno držala torbo.

»Pol sekunde,« je rekla. »Samo daj mi, da pokažem, kaj sem prinesla. Si prinesel kaj tiste kave Zmaga? Sem si mislila, da boš. Lahko jo vržeš proč, ker je ne bova rabila. Poglej sem.«

Spustila se je na kolena, odprla torbo in pometala ven nekaj izvijačev in zatičnik, ki so napolnjevali njen vrhnji del. Spodaj je bilo nekaj čednih papirnatih zavitkov. Prvi zavitek, ki ga je izročila Winstonu, so njegovi prsti občutili čudno, a vendar nekoliko domače. Bil je napolnjen z neko težko, pesku podobno stvarjo, ki se je vdajala, kjerkoli si se je dotaknil.

»Kaj ni to sladkor?« je vprašal.

»Pravi sladkor. Ne saharin, sladkor. In tu je hlebec kruha — pravega belega kruha, ne naše preklete pluže — in lonček marmelade. In tu je konzerva mleka — ampak poglej! Tu je nekaj, na kar sem res ponosna! Najprej moram malo odpreti vrečko, ker —«

Toda ni ji bilo treba praviti, zakaj jo je odvila. Vonj je že polnil sobo, bogat, vroč vonj, ki se je zdel, ko da prihaja iz njegovega ranega otroštva, s katerim pa se je srečeval včasih tudi zdaj, kadar je priplaval iz prehoda, preden so se zaloputnila vrata, ali pa se skrivnostno razširjal po polni ulici, zadišal za trenutek in se spet zgubil.

»To je kava,« je zamrmral, »prava kava.«

»To je kava za Ožjo partijo. Cela kila je tu,« je rekla.

»Kako pa se ti je posrečilo priti do vseh teh stvari?«

»Vse to je blago za Ožjo partijo. Ničesar ni, kar bi te svinje ne imele, ničesar. Seveda pa natakarji in služabniki in drugi ljudje kaj sunejo in — glej, tudi majhen zavitek čaja imam.«

Winston je počenil k njej. Odtrgal je vogal pri zavitku.

»To je pravi čaj. Ne borovničevo listje.«

»Zadnje čase se je dobilo veliko čaja. Zavzeli so Indijo ali nekaj takega,« je nedoločno odvrnila. »Ampak poslušaj, dragi. Rada bi, da mi za tri minute obrneš hrbet. Pojdi in sedi na drugo stran postelje. Ne hodi blizu okna. In ne obrni se, dokler ti ne rečem.«

Winston je raztreseno strmel skozi muslinaste zavese. Spodaj na dvorišču je ženska z rdečimi rokami še vedno hodila sem in tja med škafom in vrvjo. Vzela je še dve ščipalki iz ust in globoko občuteno zapela:

Pravijo, da čas vse rane celi, pravijo, da vse lahko pozabiš, a še čez leta solze in nasmehi mi mučijo srce.

Očitno je znala vso bedasto pesem na pamet. Njen glas je plaval navzgor obenem s sladkim poletnim zrakom, zelo zvočen in obtežen z nekakšno srečno melanholijo. Imel si občutek, da bi bila popolna srečna, če bi bil junijski večer neskončen in zaloga perila neizčrpna, da bi ostala tu tisoče let in obešala plenice ter prepevala neumnosti. Prevzela ga je čudna misel, da ni še nikdar slišal, da bi član Partije pel sam in spontano. Slišati bi bilo celo nekoliko nepravoverno, kot nevarna ekscentričnost, kot bi govoril sam s seboj. Morda imajo ljudje le tedaj, ko so nekje čisto na meji stradanja, o čem peti.

»Zdaj se lahko obrneš,« je rekla Julija.

Obrnil se je in je za hip skoraj ni mogel prepoznati. Pravzaprav je pričakoval, da jo bo zagledal golo. Pa ni bila gola. Preobrazba, ki se je izvršila, je bila veliko bolj osupljiva. Našminkala si je obraz.

Gotovo se je mimogrede oglasila v kakšni trgovini v četrti za rajo in si kupila ves komplet kozmetičnih pripomočkov. Njene ustnice so bile močno našminkane, lica pordečena, nos napudran, celo pod očmi je imela nekaj, kar jih je poudarjalo. Vse skupaj je bilo opravljeno zelo nevešče, a Winstonova merila v takih stvareh niso bila visoka. Še nikdar prej ni videl ali si predstavljal partijke s šminko na obrazu. Izboljšanje njene zunanjosti je bilo osupljivo. Z nekaj barvnimi madeži na pravih mestih je postala ne le veliko lepša, ampak predvsem veliko bolj ženska. Njeni kratki lasje in fantovski kombinezon so to še poudarjali. Ko jo je objel, mu je napolnil nosnice vonj po umetnih vijolicah. Spomnil se je polteme v kletni kuhinji in votline ženskih ust. Rabila je isti parfum, a to ni bilo važno.

»Tudi parfum!« je rekel.

»Da, ljubi, tudi parfum. In veš, kaj bom storila prihodnjič? Preskrbela si bom nekje pravo žensko obleko in jo nosila namesto teh prekletih hlač. Nosila bom svilene nogavice in čevlje z visokimi petami! V tej sobi bom ženska, ne partijski tovariš!«

Odvrgla sta obleko in zlezla na velikansko posteljo. Bilo je prvič, da se je vpričo nje slekel do golega. Doslej ga je bilo preveč sram bledega in suhega telesa s krčnimi žilami, ki so mu izstopale na mečih, in z brezbarvnim madežem nad gležnjem. Rjuh ni bilo, a odeja, na kateri sta ležala, je bila oguljena in gladka. Velikost in prožnost postelje je oba presenetila. »Gotovo je polna stenic, pa komu mar,« je rekla Julija. V teh časih nisi nikjer več videl dvojne postelje, razen v domovih raje. Winston je včasih spal v njej, ko je bil otrok, Julija pa, kolikor se je spomnila, še ni bila v njej.

Kmalu sta za kratek čas zaspala. Ko se je Winston zbudil, so kazalci na uri prilezli že skoraj do devete. Ni se premaknil, ker je Julija spala z glavo v pregibu njegove roke. Večina šminke je prešla na njegov lastni obraz ali na blazino, a lahen madež rdečila je še vedno poudarjal lepoto njenih ličnic. Rumeni žarek zahajajočega sonca je padal čez vznožje postelje in razsvetljeval ognjišče, kjer je v posodi divje vrela voda. Spodaj na dvorišču je ženska prenehala peti, toda slabotni vzkliki so še plavali s ceste. Nedoločno je razmišljal, ali je bilo v preteklosti, ki so jo odpravili, nekaj običajnega, da ležiš takole v postelji, v hladu poletnega večera, moški in ženska brez obleke na sebi, ki se ljubita, kadar hočeta, govorita, kar hočeta, ne da bi ju kaj sililo, da vstaneta, ampak preprosto ležita in poslušata mirne zvoke od zunaj. Gotovo ni bilo nikdar dobe, v kateri bi se to zdelo vsakdanje. Julija se je prebudila, si pomela oči in se dvignila na komolec, da bi pogledala na peč.

»Pol vode je povrelo,« je rekla. »Vstala bom in takoj skuhala kavo. Še eno uro imava. Kdaj ugasnejo luči pri vas?«

»Ob tründvajsetih trideset.«

»V internatu pa ob tründvajsetih. Toda vrniti se moraš prej, ker — Hej! Zgini, mrcina umazana!«

Nenadoma se je v postelji obrnila, pograbila s tal čevelj in ga zagnala v kot z istim fantovskim gibom roke, kot jo je videl vreči slovar v Goldsteina tistega jutra med Dvominutnim sovraštvom.

»Kaj je bilo?« je presenečeno vprašal.

»Podgana. Videla sem jo, ko je pomolila svoj svinjski smrček izza opaža. Tam spodaj je luknja. Pa sem jo krepko prestrašila.«

»Podgane!« je zamrmral Winston. »V tej sobi!«

»Povsod so,« je brezbrižno rekla Julija, ko se je ulegla. »Celo v kuhinji v internatu smo jih dobili. V nekaterih predelih Londona jih kar mrgoli. Si vedel, da napadajo otroke? Ja, res jih. V nekaterih ulicah si ženske ne upajo pustiti otroka niti za dve minuti samega. To počnejo tiste velikanske rjave. Najbolj ogabno pa je to, da zverine zmeraj —«Nikar ne nadaljuj!« je rekel Winston s tesno zaprtimi očmi.

»Ljubi! Saj si čisto prebledel. Kaj pa je? Ali ti je slabo?«

»Od vseh strahot sveta — podgana!«

Stisnila se je k njemu in se ovila okrog njega, kot bi ga hotela pomiriti s toploto svojega telesa. Ni takoj odprl oči. Za nekaj trenutkov je imel občutek, da spet doživlja moro, ki se mu je spet in spet vračala, odkar je bil na svetu. Vedno je bilo zelo podobno. Stal je pred zidom teme in na drugi strani je bilo nekaj neznosnega, nekaj preveč pošastnega, da bi lahko gledal. V sanjah je bil najmočnejši občutek zmeraj občutek samoprevare, kajti v resnici je vedel, kaj je onstran zidu teme. S smrtnim naporom, kot bi si iztrgal kos lastnih možganov, bi tisto stvar lahko celo privlekel na dan. Zmeraj se je prebudil, ne da bi bil odkril, kaj da je, a nekako je bilo povezano s tistim, kar je pravila Julija, ko jo je prekinil.

»Žal mi je,« je rekel. »Nič ni. Ne maram podgan, to je vse.«

»Ne skrbi, dragi, ne bova imela teh umazanih mrcin tu notri. Zamašila bom luknjo s kosom žakljevine, preden greva. In ko prideva drugič sem, bom prinesla nekaj malte in jo pošteno zadelala.«

Črni trenutek preplaha je bil že na pol pozabljen. Ko je sedel na vzglavje, se je počutil nekoliko osramočenega. Julija je vstala s postelje, potegnila nase kombinezon in pripravila kavo. Vonj, ki se je dvigal iz posode, je bil tako močan in vznemirljiv, da sta zaprla okno, da bi ga kdo zunaj ne zaznal in postal radoveden. Še boljša od okusa kave pa je bila svilnatost, ki ji ga je dajal sladkor, stvar, ki jo je Winston po dolgoletnem uživanju saharina skoraj pozabil. Z eno roko v žepu in s kosom kruha z marmelado v drugi je Julija pohajala po sobi, se brezbrižno ozrla po knjižni omari, pokazala najboljši način, kako popraviš sklepno mizico, se zavalila v oguljeni naslonjač, da bi ugotovila, ali je udoben, in preučevala absurdno uro z dvanajsturno številčnico z nekakšno smehljajočo se prizanesljivostjo. Prinesla je stekleni obtežilnik na posteljo, da bi si ga ogledala pri boljši svetlobi. Vzel ji ga je iz rok, kot zmeraj očaran nad nežnim, dežni kaplji podobnim videzom stekla.

»Kaj misliš, da je to?« je vprašala Julija.

»Mislim, da ni nič — se pravi, mislim, da ni bilo nikoli namenjeno za uporabo. To imam rad pri tem. Je samo majhen drobec zgodovine, ki so ga pozabili spremeniti. Je sto let staro sporočilo, ko bi ga kdo znal prebrati.«

»Pa slika tamle čez —« je pokimala k litografiji na nasprotni steni, »je ta stara sto let?«

»Več. Dvesto let, bi rekel. Nemogoče je ugotoviti. Dandanes je nemogoče odkriti starost katerekoli stvari.«

Šla je tja, da bi jo pogledala. »Tule je zverina pomolila ven nos,« je rekla in brcnila opaž tik pod sliko. »Kakšen kraj je to? Nekje sem ga že videla.«

»Cerkev je ali je vsaj bila. Sv. Klementin Danski se je imenovala.« Odlomek iz pesmi, ki mu jo je povedal gospod Charrington, se mu je vrinil v misli in dodal je na pol otožno: »Oranže in limone, poje zvon pri Sv. Klementinu.«

Na njegovo začudenje je dopolnila verze:

»Dolžan si mi tri novce, odpeva zvon pri Sv. Martinu.

Kdaj mi jih boš vrnil'? pravi zvon pri Old Baileyju. —«

»Ne morem se spomniti, kako gre dalje. Vsekakor pa vem, da se konča Tukaj je sveča, da ti posveti spat, tuje sekira, da ti preseka vrat!«

Bilo je podobno dvema polovicama gesla. Ampak še en verz mora biti za zvonovi Old Baileyja. Morda ga bo mogoče izkopati iz Charringtonovega spomina, če bo primerno nadahnjen.

»Kdo te je to naučil?« je rekel.

»Moj stari oče. Pravil mi je to pesem, ko sem bila majhna. Izhlapel je, ko mi je bilo osem let — no, vsekakor je izginil. Zanima me, kaj je limona,« je nedosledno pristavila. »Pomaranče sem videla. Nekakšen okrogel oranžen sadež so, z debelo kožo.«

»Jaz se spominjam limon,« je rekel Winston. »V petdesetih letih so bile čisto običajne. Bile so tako kisle, da te je skominalo, če si jih samo poduhal.«

»Stavim, da so za to sliko stenice,« je rekla. »Snela jo bom in jo enkrat pošteno očistila. Zdi se mi, da je že skoraj čas, da greva. Moram si zmiti tole šminko. Kako zoprno! Potem bom še tebi očistila rdečilo z obraza.«

Winston še nekaj minut ni vstal. V sobi se je mračilo. Obrnil se je proti svetlobi in leže strmel v stekleno kroglo.

Neizčrpno zanimiv ni bil tisti košček korale, ampak sama notranjost stekla. Taka globina je bila v njem, pa vendar je bilo skoraj tako prozorno kot zrak. Kot bi bila površina stekla nebesni svod, ki obdaja drobni svet s celotno atmosfero. Imel je občutek, da lahko prodre vanj in da je pravzaprav v njem, skupaj z mahagonijevo posteljo in sklepno mizico in uro in litografijo in samo stekleno kroglo. Krogla je bila soba, in korala je bila Julijino in njegovo življenje, pritrjeno v nekakšno večnost v srcu kristala.

Syme je izginil. Prišlo je jutro, ko ga ni bilo na delo. Nekaj lahkomiselnih ljudi je komentiralo njegovo odsotnost. Drugega dne ga ni nihče več omenil. Tretjega dne je Winston odšel v vežo Oddelka za dokumentacijo, da bi pogledal na oglasno desko. Na enem od obvestil je bil natisnjen seznam članov Šahovskega odbora, katerega član je bil Syme. Videti je bil prav tak kot kdaj prej — nič ni bilo prečrtano — a za eno ime je bil krajši. Bilo je dovolj. Syme je prenehal biti, nikoli ga ni bilo.

Bila je huda pripeka. V blodnjaku Ministrstva so umetno hlajene sobe brez oken obdržale normalno temperaturo; zunaj pa je tlak žgal v noge in smrad v podzemski železnici je bil ob konicah strašen. Priprave za Teden sovraštva so bile v polnem razmahu in vsi štabi v Ministrstvih so delali čez delovni čas. Sprevodi, mitingi, vojaške parade, predavanja, razstave modelov iz voska, filmske predstave, telekranovi programi, vse to je bilo treba organizirati, postaviti je bilo treba odre, narediti slike, skovati parole, napisati pesmi, razširiti govorice, ponarediti fotografije. Julijina skupina na oddelku za književnost je prenehala delati knjige ter se zagnala v serijo zlobnih pamfletov. Winston je kot dodatek k svojemu rednemu delu prebil vsak dan dolge ure pri pregledovanju starih izdaj Časnika ter spreminjal in olepševal poročila, ki bodo citirana v govorih. Kasno ponoči, ko so se množice hrupne raje klatile po cestah, je imelo mesto nenavadno mrzličen videz. Bombe so padale pogosteje kot kdaj prej in včasih so se v daljavi razlegale strahotne eksplozije, ki jih ni znal nihče pojasniti in o katerih so krožile divje govorice.

Nova melodija, ki naj bi bila vodilna pesem Tedna sovraštva (Pesem sovraštva se je imenovala), je bila že zložena in na telekranih so jo vrteli v neskončnost. Imela je divji, lajajoč ritem, ki ga ni bilo mogoče označiti kot glasbo, ampak je bolj spominjal na udarjanje bobna. Kadar jo je tulilo na stotine glasov ob topotanju korakajočih nog, je bila pošastna. Raja jo je vzljubila in na polnočnih cestah je tekmovala s še vedno popularno »Bila je le brezupna domišljija«. Parsonsova otroka sta jo nevzdržno igrala ob vsaki dnevni ali nočni uri na glavnik in kos toaletnega papirja. Winstonovi večeri so bili še bolj natrpani kot prej. Četa prostovoljcev, ki jo je organiziral Parsons, je pripravljala ulico za Teden sovraštva, šivala zastave, slikala plakate, postavljala drogove za zastave na strehah in obešala čez cesto žice za razobešanje praporov, kar je bilo nevarno delo. Parsons se je bahal, da bo samo blok Zmaga razobesil štiristo metrov blaga za zastave. Bil je v svojem elementu in srečen kot škrjanček. Vročina in ročno delo sta mu celo dala opravičilo, da se je zvečer zatekel h kratkim hlačam in odpeti srajci. Bil je povsod hkrati, porival je, vlekel, šival, zabijal, improviziral, spodbujal vsakogar s tovariškim prigovarjanjem in oddajal iz vsake pore svojega telesa neizčrpno zalogo predirljivo zaudarjajočega znoja.

Nenadoma se je po vsem Londonu pojavil nov plakat. Ni imel napisa, temveč je predstavljal samo orjaško, tri ali štiri metre visoko postavo evrazijskega vojaka, ki je korakal z brezizraznim mongolskim obrazom in velikanskimi škornji, ob boku pa mu je štrlela strojnica. S kateregakoli kota si pogledal plakat, strojnično žrelo, povečano zaradi perspektivične skrajšave, je vedno merilo naravnost vate. Obesili so ga na vsako prosto mesto na vsaki steni, da je po številu celo prekosil portrete Velikega brata. Rajo, ki je bila običajno brezbrižna do vojne, je za nekaj časa zajela blaznost domoljublja. Kot bi bombe soglašale s splošnim vzdušjem, so pobile več ljudi kot ponavadi. Ena je padla na polno kinodvorano v Stepneyju in pokopala pod ruševinami nekaj sto žrtev. Celotno prebivalstvo v soseski se je zbralo v dolg, raztegnjen pogrebni sprevod, ki se je vlekel ure in ure in je bil pravzaprav razjarjen miting. Druga bomba je padla na prazno zemljišče, ki je služilo za igrišče, in nekaj ducatov otrok je raztrgalo na kosce. Bile so nadaljnje besne demonstracije, Goldsteinove podobe so sežigali, stotine kopij plakatov evrazijskega vojaka so odtrgali in dodali k plamenom, veliko trgovin pa je bilo v nemirih požganih. Potem se je razširila govorica, da bombe dirigirajo vohuni z brezžičnimi valovi, in nekemu staremu paru, ki je bil osumljen, da je tujega rodu, so zažgali hišo in oba sta umrla zaradi zadušitve.

V sobi nad Charringtonovo trgovino sta Julija in Winston, kadar sta lahko prišla tja, ležala drug ob drugem na odgrnjeni postelji pod odprtim oknom, gola zavoljo hladu. Podgana se ni več vrnila, a stenice so se v vročini gnusno razmnožile. Toda to se jima ni zdelo pomembno. Soba je bila raj, pa naj je bila umazana ali čista. Kakor hitro sta prišla, sta vse posula s poprom, kupljenim na črni borzi, strgala s sebe obleko, se ljubila s prepotenima telesoma, potem zaspala in se prebudila ter ugotovila, da se stenice zbirajo in pripravljajo za množični protinapad.

Štirikrat, petkrat, šestkrat — sedemkrat sta se sešla v juniju. Winston je opustil navado, da ob katerikoli uri pije gin. Zdelo se mu je, da je potreba po njem prešla. Zredil se je, krčni tvor se je zacelil in pustil za seboj le rjav madež na koži nad gležnjem, napadi kašlja zgodaj zjutraj so prenehali. Potek življenja je nehal biti neznosen, nič več ga ni imelo, da bi se pačil telekranu ali na ves glas tulil kletvice. Zdaj, ko sta imela varno skrivališče, se mu niti ni več zdelo muka, da se lahko srečujeta le poredkoma in vsakokrat le za nekaj ur. Pomembno je bilo edino, da soba nad starinarno je. Vedeti, da je še tam, nedotaknjena, je bilo skoraj toliko kot biti v njej. Soba je bila svet, žep preteklosti, kjer se lahko sprehajajo izumrle živali. Charrington, si je mislil, je neka druga izumrla žival. Navadno se je na poti navzgor ustavil in nekaj minut govoril z njim. Zdelo se mu je, da starec poredko ali nikoli ne odhaja ven, poleg tega pa, da skoraj nima strank. Živel je kot duh med malo, temno trgovino in še manjšo kuhinjo zadaj, kjer si je pripravljal hrano in v kateri je bil, poleg drugih stvari, neverjetno star gramofon z velikansko trombo. Videti je bil vesel, da ima priložnost klepetati. Medtem ko je taval med ničvredno robo, je z dolgim nosom, debelimi očali, upognjenimi rameni in žametnim suknjičem vedno vzbujal nejasen videz, da je bolj zbiratelj kot trgovec. Z nekakšnim zbledelim navdušenjem je jemal v roke ta ali oni drobec ropotije — porcelanast čep za steklenico, barvast pokrov polomljene tobačne doze, cenen medaljon s pramenom las nekega davno mrtvega otroka — ne da bi kdaj prosil Winstona, naj kaj kupi, temveč je samo želel, naj občuduje. Govoriti z njim je bilo, kot bi poslušal cingljanje izrabljene glasbene skrinjice. Iz kotov svojega spomina je privlekel še nekaj odlomkov pozabljenih pesmi. Ena je bila o štiründvajsetih kosih, druga o kravi z zavitim rogom, tretja o smrti uboge taščice. »Prišlo mi je na misel, da vas mogoče zanima,« je navadno rekel z rotečim drobnim nasmeškom, kadar je povedal nov odlomek. A nikdar se ni mogel spomniti več kot le nekaj vrstic iste pesmice.

Oba sta vedela — pravzaprav sta se tega zmeraj zavedala — da to, kar se zdaj dogaja, ne more trajati dolgo. Bili so časi, ko se jima je dejstvo, da jima grozi smrt, zdelo tako otipljivo kot postelja, na kateri sta ležala, in objela sta se z nekakšno obupano čutnostjo, kakor prekleta duša, ki se oklene še poslednjega koščka užitka le pet minut prej, ko bo odbila ura. Bili pa so tudi časi, ko ne le, da sta se vdajala slepilu, da sta varna, ampak tudi, da bo to trajalo. Čutila sta, da se jima ne more nič hudega zgoditi, dokler ostaneta v tej sobi. Priti tja je bilo težko in nevarno, soba sama pa je bila zatočišče. Bilo je kot tistikrat, ko je Winston strmel v srce krogle z občutkom, da bi bilo mogoče priti v notranjost tega steklenega sveta in da bi bilo, ko bi bil enkrat znotraj, čas mogoče ustaviti. Često sta se predajala sanjarjenju o begu. Njuna sreča bo trajala neskončno in nadaljevala bosta svojo zvijačo, tako kot zdaj, ves preostali čas svojega življenja. Ali pa bo Katarina umrla in z zvitim manevriranjem se bo Winstonu in Juliji posrečilo poročiti se. Ali pa bosta skupaj naredila samomor. Ali pa bosta izginila, se spremenila do nespoznavnosti, se naučila govoriti z naglasom raje, dobila delo v tovarni in neodkrito preživela življenje v zakotni ulici. Vedela sta, da je vse to nesmisel. V resničnosti se ni dalo pobegniti. Celo edinega izvedljivega načrta, samomora, nista nameravala izvršiti. Prebijati se iz dneva v dan, iz tedna v teden, tkati življenje, ki nima prihodnosti, se jima je zdelo kot nepremagljiv nagon, tako kot tudi pljuča vedno znova vdihnejo, dokler je še na voljo zrak.

Včasih sta govorila tudi o tem, da bi se udeležila aktivnega upora zoper Partijo, vendar nista imela pojma, kako storiti prvi korak. Tudi če je bila pravljična Bratovščina resničnost, je še vedno ostajala težava, kako najti pot do nje. Povedal ji je o čudni zaupnosti, ki vlada oziroma se zdi, da vlada, med njim in O’Brienom, in o nagibu, ki ga včasih občuti, da bi kratko in malo stopil k O’Brienu, naznanil, da je sovražnik Partije, in ga prosil za pomoč. Za čuda se ji to ni dozdevalo noro neprevidno.

Ljudi je navadno sodila po videzu in zdelo se ji je naravno, da Winston verjame v O’Brienovo zanesljivost na podlagi enega samega prebliska oči. Še več, zdelo se ji je samo po sebi umevno, da vsi ali skoraj vsi na tihem sovražijo Partijo in da bi vsakdo prekršil pravila, če bi menil, da je to varno. Ni pa hotela verjeti, da je kje široka, organizirana opozicija ali da bi lahko obstajala. Zgodbe o Goldsteinu in njegovi podtalni vojski, je rekla, so le kup neumnosti, ki si jih je izmislila Partija v svojo korist, in moral si se pretvarjati, da vanje verjameš. Neštetokrat je na partijskih srečanjih in spontanih demonstracijah na ves glas zahtevala, naj usmrtijo ljudi, katerih imen ni še nikdar slišala in v katerih domnevne zločine ni niti najmanj verjela. Kadar so potekale javne sodne obravnave, je sodelovala pri tistih oddelkih Zveze mladine, ki so od jutra do noči obkrožali sodišče in v presledkih vzklikali: »Smrt izdajalcem!« Med Dvominutnim sovraštvom je v kričanju psovk na Goldsteina vedno prekašala vse druge. In vendar je imela le nejasno predstavo o tem, kdo da je Goldstein in kakšne nauke domnevno zastopa. Odrasla je po Revoluciji in je bila premlada, da bi se spominjala ideoloških bojev v petdesetih in šestdesetih letih. Taka stvar, kot je neodvisno politično gibanje, je bila zunaj njene predstavljivosti; v vsakem primeru pa je bila Partija nepremagljiva. Vedno bo obstajala in vedno bo ista. Proti njej se lahko boriš le s skrito nepokorščino ali pa, v skrajnem primeru, s posameznimi nasilnimi dejanji, recimo da nekoga ubiješ ali pa nekaj poženeš v zrak.

Po svoje je bila veliko bolj bistrovidna kot Winston in veliko manj dovzetna za partijsko propagando. Nekoč, ko je slučajno v neki zvezi omenil vojno proti Evraziji, ga je osupnila, ko je po naključju rekla, da po njeni sodbi te vojne ni. Bombe, ki so dnevno padale na London, verjetno izstreljuje sama vlada Oceanije, da bi »držala ljudi v strahu«. Ta misel njemu dobesedno nikdar ni padla na pamet. Ravno tako je v njem vzbudila nekakšno zavist, ko mu je povedala, da se med Dvominutnim sovraštvom z veliko težavo zadržuje, da ne prasne v smeh. Vendar pa je dvomila o naukih Partije samo takrat, kadar so se nekako tikali njenega lastnega življenja. Velikokrat je bila pripravljena sprejeti uradno mitologijo preprosto zato, ker se ji razlika med resnico in lažjo ni zdela pomembna. Verjela je na primer, ker so se tako učili v šoli, da je Partija izumila letala. (V njegovih šolskih letih, se je spominjal Winston, je bil samo helikopter tisti, za katerega je Partija trdila, da ga je izumila; ducat let kasneje, ko je Julija hodila v šolo, je bilo to že letalo; še eno generacijo, pa bodo to trdili tudi za parni stroj.) In ko ji je povedal, da so letala obstajala, še preden se je on rodil, in že dolgo pred Revolucijo, se ji je ta podatek zdel popolnoma nezanimiv. Sicer pa, ali je sploh važno, kdo je izumil letala? Veliko bolj ga je osupnilo, ko je ugotovil, da se ne spominja, da je bila Oceanija še pred štirimi leti v vojni z Eastazijo in v miru z Evrazijo. Res, da je na vso vojno gledala kot na prevaro, toda očitno sploh ni opazila, da se je ime sovražnika spremenilo. »Mislila sem, da smo bili zmeraj v vojni z Evrazijo,« je medlo rekla. To ga je nekoliko prestrašilo. Letnica, ko so iznašli letalo, je bila veliko pred njenim rojstvom, preokret v vojni pa je bil šele pred štirimi leti, dolgo potem, ko je bila že odrasla. Kakšne četrt ure se je pričkal z njo o tem. Na koncu se mu je posrečilo, da ji je oživil spomin, dokler se ni megleno spomnila, da je bila nekoč Eastazija in ne Evrazija sovražnik. Toda rezultat se ji je še vedno zdel nepomemben. »Pa kaj potem?« je nestrpno rekla. »Zmeraj je ena prekleta vojna za drugo, vsi pa itak vemo, da so vsa poročila laž.«

Včasih ji je pravil o Oddelku za dokumentacijo in o nesramnih ponaredkih, ki jih tam opravlja. Videti je bilo, da se ob takih stvareh ne zgrozi. Ni čutila prepada, ki se ji odpira pod nogami ob misli, da laži postajajo resnica. Povedal ji je zgodbo o Jonesu, Aaronsonu in Rutherfordu ter o dragocenem koščku papirja, ki ga je nekoč držal v rokah. Nanjo to ni napravilo vtisa. Sprva pravzaprav sploh ni doumela pomena zgodbe.

»So bili to tvoji prijatelji?« je vprašala.

»Ne, nikoli jih nisem poznal. Bili so člani Ožje partije. Poleg tega so bili veliko starejši od mene. Pripadali so starim časom pred Revolucijo. Komaj na videz sem jih poznal.«

»In kaj te torej pri tem skrbi? Ljudi vendar stalno pobijajo, ne?«

Skušal ji je razložiti. »To je bil izjemen primer. Ni šlo le za to, da je bil nekdo ubit. Kaj ne razumeš, da je bila preteklost, začenši od včeraj, pravzaprav ukinjena? Če je kje preživela, je le v nekaj trdnih predmetih, na katerih ni besed, kakor ta kos stekla tu. Že mi ne vemo ničesar o revoluciji in o letih pred njo. Vsak dokument je bil uničen ali ponarejen, vsaka knjiga znova napisana, vsaka slika znova naslikana, vsak kip in stavba in ulica preimenovana, vsak datum spremenjen. In ta proces se nadaljuje iz dneva v dan, minuta za minuto. Zgodovina se je ustavila. Nič ne obstaja več, razen neskončne sedanjosti, v kateri ima Partija zmeraj prav. Vem seveda, da je preteklost ponarejena, ampak nikdar mi ne bo mogoče tega dokazati, niti za tiste stvari, ki sem jih jaz sam ponaredil. Potem ko je stvar opravljena, ne ostane noben dokaz več. Edini dokaz je v moji lastni zavesti in z nikakršno gotovostjo ne vem, ali še s kom drugim delim svoje spomine. V vsem življenju sem samo tistikrat imel dejanski, stvarni dokaz po dogodku — leta po njem.«

»In kakšno korist si imel od tega?«

»Nobene, ker sem ga nekaj minut kasneje odvrgel. Ampak če bi se to zgodilo danes, bi ga obdržal.«

»No, jaz ga ne bi!« je rekla Julija. »Čisto sem pripravljena tvegati, a samo za nekaj vrednega, ne pa za koščke starega časnika. Kaj pa bi lahko naredil z njim, tudi če bi ga obdržal?«

»Verjetno ne veliko. Ampak bil je dokaz. Lahko bi zasejal nekaj dvomov tu pa tam, če bi se ga upal komu pokazati. Ne predstavljam si, da lahko za svojega življenja kaj spremenimo. Lahko pa si predstavljam majhne kali odpora, ki poganjajo tu in tam — majhne skupine ljudi, ki se povezujejo in se postopoma krepijo ter celo zapuščajo za seboj nekaj sledi, tako da bo nova generacija lahko nadaljevala, kjer bomo mi prenehali.«

»Ne zanima me prihodnja generacija, ljubi. Tisto, kar me zanima, sva midva.«

»Ti si upornica samo od pasu navzdol,« ji je rekel.

To se ji je zdelo izredno duhovito in vzradoščeno ga je objela.

Zapletenosti partijske doktrine je niso niti najmanj zanimale. Kadarkoli je začel govoriti o načelih Angsoca, o dvomišljenju, spremenljivosti preteklosti in zanikanju objektivne stvarnosti ter uporabljati besede iz Novoreka, se je začela dolgočasiti, zmedla se je in rekla, da takim stvarem ni nikoli posvečala pozornosti. Človek ve, da je vse skupaj neumnost, zakaj bi ga torej skrbelo? Vedela je, kdaj vzklikati in kdaj žvižgati, to pa je vse, kar potrebuješ. Če je še naprej govoril o takih zadevah, je imela zoprno navado, da je zaspala. Sodila je med ljudi, ki lahko zaspijo ob katerikoli uri in v kateremkoli položaju. V pogovorih z njo je spoznal, kako lahko je kazati videz pravovernosti, če nimaš pojma, kaj pravovernost sploh pomeni. Po svoje je bil partijski svetovni nazor najbolj zasidran pri ljudeh, ki ga sploh niso bili zmožni razumeti. Lahko jih je bilo pripraviti do tega, da so sprejeli najbolj očitna nasilstva nad stvarnostjo, ker niso nikdar popolnoma dojeli veličine tega, kar se je od njih zahtevalo, in se niso dovolj zanimali za javne dogodke, da bi opazili, kaj se dogaja. Ker jim je manjkalo razumevanja, so ostali umsko zdravi. Kratko in malo vse so požrli, in kar so požrli, jim ni škodilo, saj ni v njih pustilo nobene usedline, tako kot koruzno zrno, ki neprebavljeno pride skozi ptičje telo.

VI

Naposled se je zgodilo. Pričakovano sporočilo je prišlo. Zdelo se mu je, da je vse življenje čakal na to.

Šel je po dolgem hodniku v Ministrstvu in je bil skoraj na tistem mestu, kjer mu je Julija spustila v roke listič, ko se je zavedel, da nekdo, ki je večji od njega, hodi tik za njim. Človek, kdorkoli je že bil, je nalahno zakašljal, očitno za uvod k pogovoru. Winston se je sunkoma ustavil in se obrnil. Bil je O’Brien.

Slednjič sta si stala nasproti in zdelo se mu je, da ne čuti drugega kot željo po tem, da bi zbežal. Srce mu je divje udarjalo. Ne bi mogel govoriti. O’Brien pa je seveda šel mirno dalje ter za trenutek prijateljsko položil roko na Winstonovo ramo, tako da sta hodila vštric. Začel je govoriti s tisto posebno, resnobno vljudnostjo, zaradi katere se je razlikoval od večine članov Ožje partije.

»Upal sem, da se mi bo ponudila priložnost govoriti z vami,« je rekel. »Zadnjič sem bral enega vaših člankov v Novoreku v Časniku. Če se ne motim, se znanstveno zanimate za Novorek?«

Winstonu se je povrnilo nekaj prisebnosti. »Komajda znanstveno,« je rekel. »Sem samo amater. To ni moje področje. Nikoli nisem imel nobenega opravka pri dejanskem sestavljanju jezika.«

»A napisali ste ga zelo izbrano,« je rekel O’Brien. »To ni samo moja sodba. Nedavno sem govoril z nekim vašim prijateljem, ki je gotovo izvedenec. Njegovo ime mi je ta trenutek ušlo iz spomina.«

Winstonovo srce se je boleče stisnilo. To nedvomno ni bilo nič drugega kot opozorilo na Syma. A Syme ni bil samo mrtev, bil je ukinjen, neoseba. Kakršnakoli omemba, ki bi se nanašala nanj, bi bila smrtno nevarna. O’Brienova opazka je bila očitno znamenje, šifra. S tem da je zagrešil majhen prestopek miselnega zločina, je oba spremenil v sokrivca. Nadaljevala sta počasni sprehod po hodniku, tedaj pa je O’Brien obstal. S čudno prijateljskim izrazom, ki te je razorožil in mu ga je vedno uspelo položiti v svojo kretnjo, si je popravil očala na nosu. Potem je nadaljeval:

»Pravzaprav sem hotel reči, da ste v svojem članku uporabili dve besedi, ki sta postali odveč. Ampak to šele pred kratkim. Ste že videli deseto izdajo slovarja Novoreka?«

»Ne,« je rekel Winston. »Na Oddelku za dokumentacijo uporabljamo še vedno deveto.«

»Deseta izdaja se bo pojavila šele čez nekaj mesecev, se mi zdi. Toda nekaj vnaprejšnjih izvodov že kroži. Enega imam jaz. Morda bi vas zanimalo, da bi si ga ogledali?«

»Zelo rad,« je rekel Winston, ki je spoznal, kam,to meri.

»Nekatera nova odkritja so zelo zanimiva. Redukcija števila glagolov — to je stvar, ki bi vas gotovo pritegnila, se mi zdi. Čakajte, naj vam pošljem koga s slovarjem? Ampak bojim se, da na take stvari vedno pozabim. Morda bi, kadarkoli vam bi pač ustrezalo, prišli ponj k meni domov? Počakajte. Naj vam dam naslov.«

Stala sta pod telekranom. Nekoliko raztreseno se je O’Brien potipal po dveh žepih in nato izvlekel majhen, v usnje vezan notes in zlat tintni svinčnik. Tik pod telekranom, v taki drži, da je tisti, ki je opazoval na drugem koncu naprave, lahko prebral, kaj piše, je načečkal naslov, iztrgal list in ga izročil Winstonu.

»Ponavadi sem zvečer doma,« je rekel. »Če ne, vam bo slovar izročil moj služabnik.«

Odšel je in pustil Winstona s kosom papirja v roki, ki ga to pot ni bilo treba skriti. Kljub temu si je skrbno zapomnil, kaj piše na njem, in ga je nekaj ur kasneje vrgel v spominsko odprtino skupaj s kupom drugih papirjev.

Govorila sta največ nekaj minut. Pripetljaj je lahko imel samo en pomen. Bil je zasnovan kot pot, po kateri je Winston izvedel za O’Brienov naslov. To je bilo potrebno, kajti če nisi naravnost vprašal, ni bilo mogoče odkriti, kje kdo živi. Nikakršnih imenikov ni bilo. »Če bi me kdaj želeli videti, tu me lahko najdete,« mu je bil rekel O’Brien. Morda bo nekje v slovarju skrito sporočilo. Eno pa je bilo gotovo. Zarota, o kateri je sanjal, obstaja in dosegel je njen zunanji rob.

Vedel je, da se bo slej ko prej odzval O’Brienovemu pozivu. Morda jutri, morda po dolgem odlogu — ni vedel. To, kar se je dogajalo, je bila le posledica razvoja, ki se je začel pred leti. Prvi korak je bila skrita, nehotena misel; drugi korak je bil dnevnik. Premaknil se je od misli k besedam in zdaj od besed k dejanjem. Zadnji korak pa bo tisto, kar se bo zgodilo v Ministrstvu ljubezni. Sprejemal je to. Konec je zajet v začetku. Bilo pa je grozljivo, ali bolj natančno, bilo je kot slutnja smrti, kot bi bil malo manj živ. Celo medtem, ko je govoril z O’Brienom, ko je tonil vanj smisel besed, se je njegovega telesa polaščal moreč, grozljiv občutek. Čutil je, kot da stopa v vlago groba, in nič mu ni bilo bolje, kljub temu da je že od nekdaj vedel, da grob je in da čaka nanj.

Winston se je zbudil z očmi, polnimi solz. Julija se je zaspano prekotalila k njemu in zamrmrala nekaj, kar bi lahko bilo: »Kaj pa je?«

»Sanjal sem,« je rekel pa takoj umolknil. Bilo je preveč zapleteno, da bi lahko spravil v besede. Sanje same in spomin, povezan z njimi, so priplavali v njegove misli nekaj trenutkov po prebujenju. Legel je vznak z zaprtimi očmi, še vedno potopljen v atmosfero sanj. Bile so razsežne, jasne sanje, v katerih se je zdelo, da se je razgrnilo pred njim vse njegovo življenje kot pokrajina na poletni večer po dežju. Vse se je zgodilo znotraj steklenega obtežilnika za papir, a površina stekla je bila svod neba in znotraj kupole je bilo vse napolnjeno z jasno, mehko svetlobo, v kateri je bilo moč videti v neskončno daljavo. Sanje so zajemale tudi — pravzaprav je bilo v tem njihovo bistvo — kretnjo, ki jo je napravila njegova mama in ki jo je trideset let kasneje ponovila Židinja, ki jo je videl v filmskem tedniku, ko je skušala zaščititi dečka pred kroglami, preden ju je helikopter strgal na kosce.

»Ali veš,« je rekel, »da sem do tega trenutka mislil, da sem umoril svojo mamo?«

»Zakaj si jo umoril?« je na pol v spanju rekla Julija.

»Nisem je umoril. Telesno ne.«

V sanjah se je spomnil svojega zadnjega pogleda na mamo in v nekaj trenutkih prebujanja se mu je povrnil kup drobnih pripetljajev, ki so ga obkrožali. Bil je spomin, ki ga je moral pred mnogimi leti namerno izriniti iz svoje zavesti. Ni natanko vedel za datum, vendar mu ni moglo biti manj kot deset, mogoče dvanajst let, ko se je tisto zgodilo.

Oče je izginil nekaj pred tem; koliko prej, se ni spominjal. Bolj se je spominjal divjih, nemirnih okoliščin tistega časa: občasnih panik ob zračnih napadih in skrivanja po postajah podzemske železnice, kupov kamenja povsod, nerazumljivih razglasov, nabitih po uličnih vogalih, tolp mladoletnikov v srajcah iste barve, ogromnih vrst pred pekarnami, občasnega regljanja strojnic v daljavi — predvsem pa dejstva, da ni bilo nikoli dovolj jesti. Spomnil se je dolgih popoldnevov, ki jih je z drugimi fanti prebil pri smetnjakih in na kupih odpadkov, ko so pobirali rebra zeljnih listov, krompirjeve olupke, včasih celo kosce stare kruhove skorje, s katerih so skrbno ostrgali pepel; ali pa so čakali na mimo vozeče kamione, ki so potovali po določeni progi in so zanje vedeli, da prevažajo živinsko krmo, in s katerih so, kadar so se stresli na zaplatah slabih cest, včasih padli kosi oljnatih pogačic.

Ko je oče izginil, mati ni pokazala posebnega presenečenja ali hude žalosti, a nenadoma se je čisto spremenila. Videti je bilo, da je popolnoma otopela. Celo Winstonu je bilo očitno, da čaka na nekaj, za kar je vedela, da se mora zgoditi. Delala je vse, kar je bilo treba — kuhala, prala, krpala, postiljala, pometala tla, brisala prah s kamina — vedno zelo počasi in brez vsakega odvečnega giba, kot umetna lutka, ki se premika sama od sebe. Zdelo se je, kot bi se njeno veliko, postavno telo povrnilo v molk. Ure in ure je skoraj negibno posedala na postelji, pestujoč njegovo sestrico, drobnega, bolehnega, zelo tihega otroka dveh ali treh let, z obrazom, ki je bil zaradi shujšanosti videti opičji. Kdaj pa kdaj je vzela v roke Winstona in ga za dolgo stisnila k sebi, ne da bi kaj rekla. Kljub svoji mladosti in sebičnosti se je zavedal, da je to nekako povezano s tisto nikdar omenjeno stvarjo, ki se bo zgodila.

Spomnil se je sobe, kjer so živeli; temne, zatohle sobe, ki jo je na pol zasedala postelja z belim pregrinjalom. Na predpečniku sta bila plinski gorilnik in polica, kjer so shranjevali hrano, zunaj na stopnišču pa rjav lončen lijak za skupno uporabo več sob. Spomnil se je postavnega materinega telesa, ki se sklanja nad plinski gorilnik, da bi nekaj premešala v posodi. Predvsem pa se je spominjal svoje nenehne lakote in divjih, umazanih bojev ob času obedov. Sitno je spet in spet spraševal mamo, zakaj ni dovolj hrane, kričal je in jo hrulil (spominjal se je celo zvena svojega glasu, ki se je začenjal prezgodaj lomiti in se je včasih nenavadno zvišal), ali pa je skušal s cmeravo patetičnimi opazkami dobiti več, kot je bil njegov delež. Zdelo se ji je samo po sebi umevno, da mora on, »fant«, dobiti največji obrok; a naj mu je še toliko dajala, vedno je zahteval še več. Pri vsakem obedu ga je prosila, naj ne bo sebičen in naj se spomni, da je njegova sestrica bolna in da tudi potrebuje hrano, a bilo je zaman. Besno je tulil, kadar je nehala zajemati, skušal ji je iztrgati posodo in žlico iz rok, grabil je koščke s sestrinega krožnika. Vedel je, da zaradi tega obe stradata, a ni si mogel pomagati; čutil je celo, da ima pravico do tega, kakor da ga opravičuje glasno zahtevajoča lakota v njegovem trebuhu. Med obedi pa je, če mama ni bila na straži, stalno izmikal iz revne zaloge hrane na polici.

Nekega dne je bilo razglašeno, da dobijo obrok čokolade. Takega razglasa ni bilo že več tednov ali mesecev. Čisto jasno se je spominjal tistega dragocenega majhnega koščka čokolade. Ploščica za tri unče (v tistih časih so govorili še o unčah) je bila za vse tri. Jasno je bilo, da jo je treba razdeliti na tri enake dele. Nenadoma, kot bi poslušal nekoga drugega, se je Winston slišal, da z glasnim, globokim glasom zahteva, da mora dobiti cel kos. Mama mu je rekla, naj ne bo požrešen. Prišlo je do dolgega, sitnega prepira, ki se je vlekel in vlekel, s kričanjem, jokanjem, solzami, svarili, barantanjem. Sestrica, ki se je z obema rokama oklepala matere, natanko tako kot opičji mladiček, ga je gledala čez njeno ramo z velikimi očmi. Nazadnje je mama odlomila tri četrtine čokolade in jo dala Winstonu, ostalo četrtino pa njegovi sestrici. Deklica jo je vzela in jo topo gledala, verjetno ne vedoč, kaj je. Winston je stal in jo za hip opazoval. Potem pa je z nenadnim hitrim skokom iztrgal košček čokolade iz sestrine roke in zbežal proti vratom.

»Winston, Winston!« je mama klicala za njim. »Pridi nazaj! Vrni sestri njeno čokolado!«

Ustavil se je, a vrnil se ni. Materine zaskrbljene oči so nepremično zrle v njegov obraz. Celo takrat je mislila na tisto stvar (on ni vedel, kaj je tisto), ki se ima kmalu zgoditi. Njegova sestra, zavedajoč se, da so jo nečesa oropali, je slabotno zajokala. Mama je ovila roko okoli otroka in si pritisnila njegov obraz k prsim. Nekaj v tej kretnji mu je reklo, da sestra umira. Obrnil se je in zbežal po stopnicah, s čokolado, ki se mu je topila v rokah.

Matere ni videl nikdar več. Potem ko je pogoltnil čokolado, ga je bilo nekoliko sram samega sebe in več ur je postaval po cestah, dokler ga ni lakota prignala domov. Ko se je vrnil, je njegova mama že izginila.To je v tistem času že začelo postajati normalno. Nič ni izginilo iz sobe razen matere in sestre. Vzeli nista nobene obleke, še materinega plašča ne. Vse do tega dne ni z gotovostjo vedel, ali je mama mrtva. Čisto mogoče je bilo, da so jo poslali le v taborišče za prisilno delo. Kar zadeva sestro, so jo morda poslali, tako kot samega Winstona, v kakšno kolonijo za brezdomne otroke (imenovale so se Poboljševalni centri), ki so zrasle kot posledica državljanske vojne; ali pa so jo morda poslali v prisilno taborišče skupaj z materjo, ali pa so jo preprosto nekje pustili, da umre.

Sanje so bile v njegovi zavesti še vedno zelo žive, posebej še objemajoča, zaščitniška kretnja roke, v kateri se mu je zdelo, je zajet ves njihov pomen. Misli so se mu povrnile k drugim sanjam pred dvema mesecema. Natanko tako, kot je sedela mati na umazani belo pogrnjeni postelji, z otrokom, ki se je oklepa, je sedela v potapljajoči se ladji, globoko pod njim, tonila globlje z vsako minuto, pa se še vedno ozirala navzgor k njemu skozi temnečo vodo.

Povedal je Juliji zgodbo o materinem izginotju. Ne da bi odprla oči, se je prevalila in se namestila udobneje.

»Zdi se mi, da si bil v tistih časih surova majhna svinja,« je nejasno rekla. »Vsi otroci so svinje.«

»Že, ampak pravi smisel zgodbe —«

Po njenem dihanju je bilo očitno, da bo spet zaspala. Rad bi bil nadaljeval pogovor o mami. Sodeč po tem, česar se je spominjal o njej, se mu ni zdelo, da bi bila nenavadna ženska ali celo inteligentna; in vendar je imela v sebi neke vrste plemenitost, nekakšno čistost, preprosto zato, ker so bila merila, po katerih se je ravnala, njena lastna merila. Njena čustva so bila njena in ni jih bilo moč spremeniti od zunaj. Ne bi ji bilo prišlo na misel, da je neko dejanje, ki je brez učinka, zato tudi že brez pomena. Če si nekoga ljubil, si ga ljubil in ko mu nisi imel dati ničesar več, si mu še vedno dajal ljubezen. Ko je pošel zadnji kos čokolade, je mati stisnila otroka v naročje. To je bilo brez koristi, ničesar ni spremenilo, ni prineslo več čokolade, ni odvrnilo otrokove in njene smrti, toda zdelo se ji je naravno, da to stori. Begunka v čolnu je ravno tako zakrila otroka z rokami, ki ga niso nič bolj varovale pred kroglami kot list papirja. Tista strašna stvar, ki jo je storila Partija, je bila v tem, da te je prepričala, da sami nagibi in čustva nimajo nobene cene, hkrati pa te oropala moči nad materialnim svetom. Ko te je držala v svojih rokah, ni bilo dobesedno prav nič važno, kaj čutiš ali ne čutiš, kaj narediš ali ne narediš. Karkoli že si storil, izginil si, in ne o tebi ne o tvojih dejanjih ni bilo več niti glasu. Do čistega so te pometli iz toka zgodovine. In vendar bi se ljudem pred komaj dvema generacijama to ne zdelo nadvse pomembno, kajti niso se trudili spremeniti zgodovine. Ostali so zvesti zasebnim vdanostim, ki niso bile vprašljive. Pomembni so bili odnosi med posamezniki, pa popolnoma nebogljena kretnja, objem, solza, beseda umirajočemu človeku, to je lahko imelo vrednost samo po sebi. Raja, mu je nenadoma prišlo na misel, je ostala v tem stanju. Niso bili vdani ne Partiji ne domovini ne ideji, bili so vdani drug drugemu. Prvikrat v življenju ni preziral raje ali mislil nanjo kot na neko inertno silo, ki bo nekega dne vzklila v življenje in regenerirala svet. Raja je ostala človeška. Oni niso znotraj otrdeli. Obdržali so prvinska čustva, ki se jih je moral on sam z zavestnim prizadevanjem znova naučiti. In ko je razmišljal o tem, se je brez očitne povezave spomnil, kako je pred nekaj tedni videl ležati na tlaku odrezano roko in jo je brcnil v jarek, kot bi bila zeljni štor.

»Raja so ljudje,« je glasno rekel. »Mi nismo ljudje.«

»Zakaj ne?« je rekla Julija, ki se je spet zbudila.

Za trenutek je premišljal. »Ti je kdaj prišlo na misel,« je rekel, »da bi bilo za naju najbolje, če bi kratko in malo odšla od tod, preden bo prepozno, in bi se nikdar več ne videla?«

»Ja, dragi, prišlo mi je na misel, večkrat. Pa kljub temu tega ne bom storila.«

»Srečo sva imela,« je rekel, »a to ne more dolgo trajati. Ti si mlada. Videti si normalna in nedolžna. Če se boš ogibala ljudi, kakršen sem jaz, boš morda ostala pri življenju še petdeset let.«

»Ne. Vse sem že premislila. Kar boš storil ti, bom storila tudi jaz. In ne bodi preveč malodušen. Kar dobro znam vztrajati pri življenju.«

»Skupaj bova živela mogoče še pol leta ali leto; to je nemogoče vedeti. Na koncu bova pa gotovo ločena. Ali razumeš, kako neizrekljivo sama bova? Ko naju bodo nekoč imeli, ne bo ničesar, dobesedno ničesar, kar bi kdo od naju lahko naredil za drugega. Če priznam, te bodo ustrelili, in če ne priznam, te bodo ravno tako ustrelili. Nič, kar bom lahko naredil ali rekel, ali pa zamolčal, ne bo moglo odložiti tvoje smrti za več kot pet minut. Nobeden od naju ne bo vedel niti tega, ali je drugi živ ali mrtev. Popolnoma brez vsake moči bova. Važno je samo to, da ne smeva izdati drug drugega, čeprav bi tudi to stvari niti najmanj ne spremenilo.«

»Če misliš na priznanje,« je rekla, »bova to storila, čisto gotovo. Vsi zmeraj priznajo. Ne moreš si pomagati. Mučijo te.«

»Ne mislim priznanja. Priznanje ni izdajstvo. Kar rečeš ali narediš ni važno, važna so samo čustva. Če me lahko prisilijo, da te neham ljubiti — to bi bilo pravo izdajstvo.«

Premislila je to. »Tega ne morejo storiti,« je končno rekla. »To je edina stvar, ki je ne morejo storiti. Lahko te prisilijo, da rečeš karkoli — karkoli — ne morejo pa te prisiliti, da to verjameš. Ne morejo prodreti vate.«

»Ja,« je rekel z malo več upanja, »ja, to drži. Ne morejo prodreti vate. Če lahko čutiš, da je vredno ostati človek, tudi če to nič ne spremeni, si jih potolkel.«

Pomislil je na telekran z njegovim nikdar spečim ušesom. Lahko vohunijo za tabo noč in dan, toda če obdržiš pamet v rokah, jih še vedno lahko prelisičiš. Kljub vsej svoji veleumnosti niso nikdar obvladali skrivnosti o odkrivanju misli drugega človeka. Morda je bilo to manj res, kadar si bil že v njihovih rokah. Nihče ni vedel, kaj se dogaja znotraj Ministrstva ljubezni; dalo pa se je uganiti: mučenja, mamila, občutljivi instrumenti, ki registrirajo živčne reakcije, postopno utrujanje z nespečnostjo, samoto in večnimi zasliševanji. Dejstev vsekakor ni bilo mogoče obdržati zase. Lahko so jih izsledili s spraševanjem, lahko so jih iztisnili z mučenjem. Toda, če ni bil cilj ostati živ, ampak ostati človek, to navsezadnje ni veliko spremenilo. Niso mogli spremeniti tvojih čustev; kar se tega tiče, se jim nisi mogel podrediti, tudi ko bi bil hotel. Lahko so odkrili do zadnje nadrobnosti vse, kar si naredil ali rekel ali misli, toda notranje srce, katerega delovanje je ostalo skrivnostno celo tebi samemu, je ostalo nezavzetno.

VlII

Naredila sta to, končno sta naredila!

Soba, v kateri sta stala, je bila podolgovata in mehko razsvetljena. Telekran je bil privit na tih šepet, bogatost temno modre preproge je vzbujala vtis, da stopaš po žametu. Na oddaljenem koncu sobe je za mizo pod zeleno osenčeno svetilko sedel O’Brien, s kupom papirjev na vsaki strani. Ni se dal motiti, ko je služabnik privedel Julijo in Winstona, in ni dvignil pogleda.

Winstonu je srce tako divje udarjalo, da je dvomil, ali bo mogel govoriti. Naredila sta to, končno sta naredila, je bilo vse, kar je lahko mislil. Že sploh priti sem je bilo neprevidno dejanje, priti skupaj pa naravnost norost, čeprav je bilo res, da sta prišla po različnih poteh in sta se srečala šele na O’Brienovem stopnišču. A že za sam prihod na tak kraj je bil potreben živčni napor. Le ob redkih priložnostih je človek videl notranjost stanovanjskih prostorov članov Ožje partije ali samo prodrl v tisto mestno četrt, kjer so živeli. Celotno vzdušje velikanskega stanovanjskega bloka, bogastvo in razsežnost vsega, nevsakdanje vonjave po dobri hrani in dobrem tobaku, tiha in neverjetno hitra dvigala, ki so drsela gor in dol, služabniki v belih suknjičih, ki so hiteli sem ter tja — vse to je plašilo. Čeprav je imel dobro pretvezo za prihod sem, ga je pri vsakem koraku preganjal strah, da se bo izza vogala nenadoma prikazal črno uniformiran stražar, zahteval papirje in mu ukazal, naj se pobere ven. Vendar pa ju je O’Brienov služabnik sprejel brez pomisleka. Bil je majhen, temnolas moški v belem suknjiču, s kot diamant oblikovanim, popolnoma brezizraznim obrazom, ki bi bil lahko obraz Kitajca. Hodnik, po katerem ju je peljal, je bil prekrit z mehko preprogo, s tapetami smetanove barve po stenah in z belimi opaži, ves izredno čist. Tudi to je človeka plašilo. Winston se ni mogel spomniti, da bi kdaj videl hodnik, ki bi ne bil po stenah umazan od dotikov človeških teles.

O’Brien je imel v rokah kos papirja in zdelo se je, da ga pozorno preučuje. Njegov mrki obraz, sklonjen tako, da je bilo moč videti le linijo nosu, je bil videti strašen in inteligenten obenem. Dvajset sekund morda je sedel, ne da bi se ganil. Potem je povlekel k sebi narekovalni stroj in narekoval sporočilo v mešanem žargonu Ministrstev:

»Postavke ena koma pet koma sedem polno odobrene stop predlog v postavki šest dvoplus smešen na meji miselnega zločina črtaj stop predoddajna kontrola nujna plus radikalno oceniti mašinerijo zgoraj stop konec poročila.«

Preudarno je vstal s stola in neslišno odšel proti njima po preprogi. Zdelo se je, da je nekaj uradnega vzdušja z besedami iz Novoreka odpadlo z njega, toda njegov obraz je bil mračnejši kot ponavadi, kakor bi mu ne bilo ljubo, da ga motijo. Grozo, ki jo je Winston že čutil, je nenadoma prestrelila še običajna zadrega. Zdelo se mu je popolnoma mogoče, da je preprosto naredil neumno napako. Kajti kje je imel resničen dokaz za to, da je O’Brien neke vrste političen zarotnik? Nobenega, razen prebliska oči in ene same dvoumne opazke, mimo tega pa samo skrite, v sanjah zasnovane predstave. Še umakniti se ni več mogel, pod pretvezo, da si je prišel izposodit slovar, saj je bilo v tem primeru nemogoče pojasniti Julijino navzočnost. Ko je O’Brien šel mimo telekrana, je bilo videti, da ga je obšla neka misel. Ustavil se je, se obrnil in pritisnil na stikalo v steni. Rezko je počilo. Glas je utihnil.

Julija je lahno jeknila, nekako zacvilila od presenečenja. Kljub vsej paniki je Winstona tako vrglo nazaj, da ni mogel držati jezika.

»Vi ga lahko ugasnete!« je rekel.

»Da,« je rekel O’Brien, »mi ga lahko ugasnemo. Imamo ta privilegij.«

Zdaj jima je stal nasproti. Njegova trdna postava se je dvigala nad njiju oba, izraz na njegovem obrazu je bil še vedno nedoumljiv. Nekoliko strogo je čakal, da bo Winston spregovoril, toda o čem? Celo zdaj si je bilo mogoče misliti, da je kratko in malo zaposlen človek, ki se jezno sprašuje, zakaj so ga zmotili. Nihče ni spregovoril. Zdaj, ko je bil telekran izključen, se je soba zdela smrtno tiha. Dolge sekunde so tekle mimo. S težavo je Winston obdržal svoj pogled uprt naravnost v O’Brienove oči. Potem pa se je mračni obraz nenadoma prelomil v nekaj, kar bi bilo lahko začetek nasmeha. S svojo značilno kretnjo si je O’Brien popravil očala na nosu.

»Naj jaz povem ali boste vi?« je rekel.

»Jaz bom povedal,« je nemudoma rekel Winston. »Je tista stvar res izključena?«

»Da, vse je izključeno. Sami smo.«

»Prišla sva sem, ker —«

Premolknil je, zavedajoč se prvikrat nejasnosti svojih nagibov. Ker dejansko ni vedel, kakšne vrste pomoč pričakuje od O’Briena, ni bilo lahko povedati, zakaj je prišel. Nadaljeval je, zavedajoč se, da mora to, kar govori, zveneti klavrno in prevzetno obenem:

»Midva verjameva, da obstaja neke vrste zarota, nekakšna tajna organizacija, ki deluje proti Partiji, in da ste vi zapleteni vanjo. Rada bi se ji pridružila in delala zanjo. Sva sovražnika Partije. Ne verjameva v načela Angsoca. Miselna zločinca sva. Tudi prešuštnika sva. To vam pripovedujem zato, ker se hočeva prepustiti vaši milosti. Če želite, da se obtoživa še kako drugače, sva pripravljena.«

Premolknil je in se ozrl čez ramo z občutkom, da so se vrata odprla. In res, mali služabnik z rumenim obrazom je vstopil brez trkanja. Winston je videl, da nosi pladenj z buteljko in kozarci.

»Martin je eden naših,« je ravnodušno rekel O’Brien. »Prinesi pijačo sem, Martin. Položi jo na okroglo mizo. Imamo dovolj stolov? Potem se pa lahko tudi usedemo in bolj udobno pogovorimo. Prinesi stol še zase, Martin. To je poslovna zadeva. Za naslednjih deset minut lahko nehaš biti služabnik.«

Mali mož se je čisto mirno usedel, pa vendar še vedno z izrazom služabnika, z izrazom sluge, ki uživa privilegij. Winston ga je iz kota oči opazoval. Pomislil je, da mož vse življenje igra in da se mu zdi nevarno tudi za trenutek odvreči privzeto osebnost. O’Brien je prijel buteljko za grlo in napolnil kozarce s temno rdečo tekočino. To je Winstonu zbudilo meglene spomine na nekaj, kar je pred mnogimi leti videl na nekem zidu ali plotu — velikansko steklenico, sestavljeno iz električnih luči, ki je bila videti, kot da se pomika gor in dol in zliva svojo vsebino v kozarec. Gledana od zgoraj, je bila stvar videti skoraj črna, v steklenici pa se je svetlikala kot rubin. Imela je kiselkasto sladek vonj. Videl je Julijo, da dviga kozarec in voha z odkrito radovednostjo.

»Temu se pravi vino,« je z rahlim nasmeškom rekel O’Brien. »Brez dvoma sta o njem čitala v knjigah. Bojim se, da ga do Širše partije ne pride veliko.« Njegov obraz je znova postal slovesen in dvignil je svoj kozarec: »Mislim, da se spodobi, da začnemo z nazdravljanjem. Na našega voditelja: Emmanuela Goldsteina.«

Winston je dvignil svoj kozarec z neko gorečnostjo. Vino je bilo stvar, o kateri je bral in sanjal. Kakor stekleni obtežilnik za papir ali na pol spomnjeni Charringtonovi verzi je tudi vino pripadalo izginuli, romantični preteklosti, starim časom, kot jih je rad imenoval v svojih skritih mislih. Iz neznanega razloga je vedno mislil, da ima vino intenzivno sladek okus, takega kot borovničeva marmelada, ter takojšnji opijajoč učinek. V resnici pa ga je, ko ga je pogoltnil, zelo razočaralo. Pravzaprav je po mnogih letih, ko je pil samo gin, komaj lahko zaznal njegov okus. Odložil je prazen kozarec.

»Potemtakem obstaja človek, kot je Goldstein?« je rekel.

»Da, tak človek je in živi. Kje, ne vem.«

»Pa zarota — organizacija? Je resnična? Ni samo izmišljotina Miselne policije?«

»Ne, resnična je. Imenujemo jo Bratovščina. Nikoli ne boste izvedeli kaj več o Bratovščini kot to, da obstaja in da ji pripadate. Takoj se bom povrnil k temu.« Pogledal je na svojo ročno uro. »Celo za člane Ožje partije ni pametno, da izključijo telekran za več kot pol ure. Ne bi smela priti sem skupaj in oditi bosta morala ločeno. Vi, tovarišica —« je naklonil glavo Juliji, »boste odšli prvi. Na voljo imamo kakih dvajset minut. Razumela bosta, da moram začeti z nekaterimi vprašanji. Na splošno rečeno, kaj sta pripravljena storiti?«

»Vse, kar je v najini moči,« je rekel Winston.

O’Brien se je na stolu nekoliko premaknil, tako da je bil obrnjen k Winstonu. Za Julijo se skoraj ni zmenil in videti je bilo, da se mu zdi samo po sebi umevno, da Winston lahko govori zanjo. Za trenutek je spustil veke na oči. Začel je postavljati vprašanja, s tihim, brezizraznim glasom, kot bi šlo za rutino, za nekakšen katekizem, katerega večina odgovorov mu je že znana.

»Ste pripravljeni dati življenje?«

»Da.«

»Ste pripravljeni izvršiti umor?«

»Da.«

»Izvršiti sabotažna dejanja, ki lahko povzroče smrt več sto nedolžnih ljudi?«

»Da.«

»Izdajati svojo domovino tujim silam?«

»Da.«

»Ste pripravljeni goljufati, ponarejati, izsiljevati, kvariti otroke, razpečavati mamila, podžigati prostitucijo, razširjati spolne bolezni — storiti vse, kar bi lahko morda povzročilo demoralizacijo in oslabilo oblast Partije?«

»Da.«

»Če bi bilo, na primer, kakorkoli v našo korist, vreči žvepleno kislino v otroški obraz — ste to pripravljeni storiti?«

»Da.«

»Ste pripravljeni izgubiti svojo identiteto in preživeti ostanek življenja kot natakar ali pristaniški delavec?«

»Da.«

»Ste pripravljeni izvršiti samomor, če in kadar vam to ukažemo?«

»Da.«

»Sta pripravljena, vidva oba, da se ločita in nikdar več ne vidita drug drugega?«

»Ne!« je vpadla Julija.

Winstonu se je zdelo, da je preteklo mnogo časa, preden je odgovoril. Za trenutek se mu je zdelo, da mu je bil odvzet dar govora. Njegov jezik je deloval neslišno, oblikujoč začetni zlog najprej ene, potem druge besede, znova in znova. Dokler je ni izrekel, ni vedel, katero besedo namerava reči. »Ne,« je končno dejal.

»Prav sta napravila, da sta nam to povedala,« je rekel O’Brien. »Potrebno nam je, da vemo vse.«

Obrnil se je k Juliji in dodal z glasom, v katerem je bilo že nekaj več izraza:

»Ali razumete, da bo, tudi če preživi, morda drugačen človek? Morda bomo prisiljeni, da mu damo novo podobo. Njegov obraz, njegovi gibi, oblika rok, barva las — celo njegov glas bi bil drugačen. In vi sami boste morda postali drugačen človek. Naši kirurgi lahko spremene ljudi do neprepoznavnosti. Včasih je to potrebno. Včasih celo amputiramo kakšen ud.«

Winston si ni mogel kaj, da ne bi spet postrani poblisnil po Martinovem mongolskem obrazu. Nobene brazgotine ni mogel videti. Julija je za odtenek pobledela, tako da so se pokazale njene pege, vendar je pogumno zrla v O’Briena. Zamrmrala je nekaj, kar se je zdelo kot privolitev.

»Dobro. Potem je to urejeno.«

Na mizi je bila srebrna doza za cigarete. S precej odsotnim izrazom jo je O’Brien potisnil proti drugim, si sam eno vzel, potem pa vstal in začel počasi korakati sem ter tja, kot bi stoje lahko bolje mislil. Cigarete so bile zelo dobre, zelo debele in polne, z nenavadno svilnatim papirjem. O’Brien je spet pogledal na uro.

»Bolje bo, če se vrneš k svoji shrambi, Martin,« je rekel. »Vključil bom v četrt ure. Dobro si oglej obraz teh tovarišev, preden greš. Še ju boš videl. Jaz morda ne.«

Natanko tako, kot so oči malega moža storile pri vhodnih vratih, so zdaj poblisnile po njunih obrazih. Niti sledu prijateljstva ni bilo v njegovem vedenju. Zapomnil si je njuna obraza, toda nobenega zanimanja ni čutil zanju, oziroma videti je bilo, kot da ga ne čuti. Winstona je prešinila misel, da je umetni obraz morda nezmožen spreminjati izraz. Ne da bi Martin kaj rekel ali kakorkoli pozdravil, je odšel in tiho zaprl vrata za seboj. O’Brien se je sprehajal gor in dol, z eno roko v žepu svojega črnega kombinezona, z drugo držeč cigareto.

»Saj razumeta,« je rekel, »da se bosta bojevala v temi. Vedno bosta v temi. Sprejemala bosta ukaze in se jima pokoravala, ne da bi vedela, zakaj. Kasneje vama bom poslal knjigo, iz katere se bosta poučila o pravi naravi družbe, v kateri živimo, ter o strategiji, s katero jo bomo uničili. Ko bosta knjigo prebrala, bosta prava člana Bratovščine. Toda o tistem med splošnimi cilji, za katere se borimo, in trenutnimi nalogami, ne bosta vedela ničesar. Povem vama, da Bratovščina obstaja, ne morem pa vama povedati, ali šteje sto ali deset milijonov članov. Po svojem osebnem poznanstvu ne bosta mogla reči, da jih šteje komaj ducat. Imela bosta tri ali štiri zveze, ki bodo sicer prenehale, a se bodo zdaj pa zdaj obnovile. Ker je bila to vajina prva zveza.

Kadar bosta dobila ukaze, bodo ti prišli od mene. Če se nam bo zdelo potrebno, da pridemo v stik z vama, bomo to storili po Martinu. Ko bosta nazadnje ujeta, bosta priznala. To je neogibno. Toda imela bosta priznati le malo drugega kot lastna dejanja. Ne bosta mogla izdati kaj več kot peščico nepomembnih ljudi. Morda ne bosta izdala niti mene. Do takrat bom morda že mrtev, ali pa bom postal neki drug človek z drugačnim obrazom.«

Sprehajal se je dalje sem ter tja po mehki preprogi. Kljub zajetnosti njegovega telesa je bila v njegovih gibih opazna eleganca. Izdajala se je celo v gibu, s katerim je zakopal roko v žep ali pa ravnal s cigareto. Bolj kot vtis moči je vzbujal vtis zaupanja in razumevanja, pobarvanega z ironijo. Naj je še tako resno mislil, na njem ni bilo nič tiste premočrtnosti, ki pripada fanatikom. Ko je govoril o umoru, samomoru, spolni bolezni, amputiranih udih in spremenjenih obrazih, je to delal z rahlim prizvokom posmeha. »To je neogibno,« se je zdelo, da govori njegov glas, »to moramo storiti in moramo biti nepopustljivi. Toda tega ne bomo delali, ko bo življenje spet vredno življenja.« Val občudovanja, skoraj oboževanja, je zaplaval od Winstona k O’Brienu. Za hip je pozabil na megleni lik Goldsteina. Ko si pogledal na O’Brienova mogočna ramena in njegov robato oblikovani obraz, tako grd in vendar tako omikan, je bilo nemogoče verjeti, da bi bil lahko poražen. Ni bilo zvijače, ki bi ji ne bil kos, ne nevarnosti, ki bi je ne mogel predvideti. Še Julija je bila videti prevzeta. Pustila je, da je cigareta ugasnila, in je pazljivo poslušala. O’Brien je nadaljeval: »Slišala sta govorice o obstoju Bratovščine. Nedvomno sta si o njej ustvarila lastno podobo. Mogoče sta si predstavljala razsežen podtalen svet zarotnikov, ki se skrivoma se stajajo po celicah, pišejo sporočila na zidove, se prepoznavajo s posebnimi gesli ali z gibi roke. Nič takega ni. Člani Bratovščine sploh ne morejo prepoznati drug drugega in nemogoče je, da bi se katerikoli član zavedal podobe več kot peščice drugih. Če bi sam Goldstein padel v roke Miselni policiji, bi ne mogel dati popolnega seznama članov ali podatkov, ki bi jih pripeljali do popolnega seznama. Takega seznama ni. Bratovščine ni mogoče uničiti, ker to ni organizacija v običajnem smislu. Nič drugega je ne drži skupaj kot ideja, ki pa je neuničljiva. Nikoli ne bosta imela nič drugega, kar bi vaju podpiralo, kot samo idejo. Ne bosta imela ne tovarištva ne vzpodbude. Ko vaju bodo nazadnje ujeli, ne bosta dobila pomoči. Nikoli ne pomagamo svojim članom. V skrajnem primeru, kadar je absolutno potrebno, da koga utišamo, včasih lahko vtihotapimo v jetnikovo celico britev. Navaditi se bosta morala na življenje brez uspehov in brez upanja. Nekaj časa bosta delala, prijeta bosta, priznala bosta in nato bosta umrla. To so edini rezultati, ki jih bosta kdaj videla. Nobene možnosti ni, da bi za našega življenja nastala kakšna opazna sprememba. Mi smo mrtvi. Naše edino resnično življenje je v prihodnosti. Udeležili se ga bomo kot prgišča prahu in drobci kosti. Toda kako daleč je ta prihodnost, ne vemo. Morda tisoč let. Tačas ni mogoče nič drugega, kot malo po malem širiti območje zdrave pameti. Ne moremo delovati kolektivno. Lahko samo razširjamo svoje znanje navzven, od posameznika do posameznika, od generacije na generacijo. Vpričo Miselne policije ni druge poti.«

Ustavil se je in tretjič pogledal na uro.

»Skoraj je že čas, da odidete, tovarišica,« je rekel Juliji. »Čakajte. Buteljka je še na pol polna.«

Napolnil je kozarce in dvignil svojega.

»Na kaj pa zdaj?« je rekel še vedno z istim rahlim nadihom ironije. »Na zmedo Miselne policije? Na smrt Velikega brata? Na humanizem? Na prihodnost?«

»Na preteklost,« je rekel Winston.

»Preteklost je pomembnejša,« je resno soglašal O’Brien. Izpraznili so kozarce in trenutek zatem je Julija vstala, da bi odšla. O’Brien je vzel z vrha omare majhno škatlico, ji izročil ploščato belo tableto ter ji rekel, naj jo položi na jezik. Važno je, je rekel, da ne dišiš po vinu; strežniki pri dvigalih so zelo pazljivi. Kako hitro so se vrata za njo zaprla, se je zdelo, da je pozabil nanjo. Naredil je še korak ali dva gor in dol ter se malo ustavil.

»Treba je urediti še nadrobnosti,« je rekel. »Domnevam, da imata kakšno skrivališče?«

Winston mu je povedal o sobi nad Charringtonovo trgovino.

»Za sedaj bo to ustrezalo. Kasneje vama bomo uredili kaj drugega. Važno je pogosto menjati skrivališče. Medtem vama bom poslal izvod knjige — celo O’Brien, je opazil Winston, izgovarja besedo, kot bi bila v kurzivi — Goldsteinovo knjigo, saj razumete, kakor hitro bo mogoče. Morda bo trajalo nekaj dni, da pridem do katere. Ni jih veliko, saj si lahko mislite. Miselna policija jih lovi in uničuje skoraj tako hitro, kot jih lahko delamo. Pa to komaj kaj spremeni. Knjiga je neuničljiva. Naj bo uničen tudi zadnji izvod, lahko jo obnovimo skoraj besedo za besedo. Ali nosite s seboj na delo aktovko?« je še vprašal.

»Praviloma, da.«

»Kakšna je?«

»Črna, zelo oguljena. Z dvema jermenoma.«

»Črna, dva jermena, zelo oguljena — prav. Nekega dne v zelo bližnji prihodnosti — datuma ne morem povedati, bo eno izmed sporočil med vašim dopoldanskim delom vsebovalo napačno natisnjeno besedo in morali boste zaprositi za ponovitev. Naslednjega dne boste šli na delo brez aktovke. Tistega dne, na cesti, se vas bo za roko dotaknil neki moški in rekel: ,Mislim, da vam je iz rok padla aktovka.’ V tisti, ki vam jo bo dal, bo izvod Goldsteinove knjige. Vrnili jo boste v štirinajstih dneh.«

Za trenutek sta molčala.

»Še nekaj minut je ostalo do takrat, ko boste morali iti,« je rekel O’Brien. »Srečala se bova spet — če se bova še srečala —«

Winston se je ozrl navzgor k njemu. »Na kraju, kjer ni teme?« je obotavljaje rekel.

O’Brien je prikimal, ne da bi bil videti presenečen. »Na kraju, kjer ni teme,« je dejal, kot bi bil prepoznal namig. »In, ali je kaj takega, kar želite povedati, preden greste? Kakšno sporočilo? Kakšno vprašanje?«

Winston je pomislil. Zdelo se mu je, da ni nobenih drugih vprašanj, ki bi jih hotel postaviti; še manj je čutil potrebo po tem, da bi izrekel kakšno splošno visoko zvenečo pripombo. Namesto katerekoli stvari, naravnost povezane z O’Brienom ali Bratovščino, mu je prišla na misel nekakšna sestavljena podoba temne spalnice, kjer je njegova mati preživela svoje poslednje dneve, pa mala soba nad Charringtonovo trgovino, pa stekleni obtežilnik za papir in gravura v okviru iz temno rdečega lesa. Skoraj na slepo je dejal:

»Ali ste mogoče kdaj slišali staro pesem, ki se začne Oranže in limone, poje zvon pri Sv. Klementinu?«

O’Brien je spet prikimal. Z nekakšno resno vljudnostjo je dopolnil kitico:

Oranže in limone, poje zvon pri Sv. Klementinu,

Dolžan si mi tri novce, odpeva zvon pri Sv. Martinu, Kdaj mi jih boš vrnil? pravi zvon pri Old Baileyju,

Kadar bom bogat, odpeva zvon pri Shoreditchu.

»Vi znate zadnjo vrstico!« je rekel Winston.

»Da, znam zadnjo vrstico. In zdaj, se bojim, je čas, da greste. A čakajte. Bilo bi pametno, da vam dam tableto.«

Ko je Winston vstal, je O’Brien iztegnil roko. Njegov močni stisk je drobil kosti v Winstonovi dlani. Pri vratih se je Winston ozrl, a videti je bilo, da si ga O’Brien že briše iz misli. Čakal je z roko na stikalu, ki je kontroliralo telekran. Za njim je Winston lahko videl pisalno mizo z zeleno osenčeno svetilko, narekovalnikom in žičnimi košarami, preobloženimi s papirji. Obisk je bil končan. V tridesetih sekundah, mu je prišlo na misel, bo O’Brien spet pri svojem pomembnem delu v korist Partije, ki ga je bil pretrgal.

IX

Winston je bil ves zdrizast od utrujenosti. Zdrizast je bila prava beseda. Na misel mu je prišla sama od sebe. Zdelo se mu je, da njegovo telo nima samo šibkosti zdriza, temveč tudi njegovo prosojnost. Čutil je, da bo lahko, če dvigne roko, videl svetlobo skoznjo. Ogromna količina nezmernega dela mu je izsušila vso kri in sokrvico ter zapustila za seboj le krhki splet živcev, kosti in kože. Vse je pretirano zaznaval. Kombinezon ga je rezal v ramena, tlak ga je ščemel v podplate, celo odpiranje in zapiranje roke je bilo napor, ki je povzročal, da so mu sklepi škripali.

V petih dneh je delal več kot devetdeset ur. Prav tako tudi vsi drugi v Ministrstvu. Zdaj je bilo vse mimo in dobesedno ni imel več kaj početi, nobenega partijskega dela kakršnekoli vrste, do naslednjega dne. Lahko je prebil šest ur v skrivališču in drugih devet v lastni postelji. Počasi je stopal v mili popoldanski sončni svetlobi po umazani ulici v smeri proti Charringtonovi trgovini, držeč eno oko odprto za patrole, vendar pa nerazumsko prepričan, da na tako popoldne ni nevarnosti, da bi se kdo vmešaval. Težka aktovka, ki jo je nosil, mu je ob vsakem koraku butala ob kolena, pošiljajoč mu ščemeče občutke po koži nog. Znotraj je bila knjiga, ki jo je zdaj imel v lasti že šest dni in je še ni niti odprl, niti pogledal.

Šestega dne v Tednu sovraštva, po sprevodih, govorih, vzklikanju, petju, zastavah, plakatih, filmih, voščenih lutkah, bobnenju bobnov in cviljenju trobent, topotanju korakajočih nog, mletju tankovskih gosenic, rjovenju zbranih avionov, ropotanju pušk — po šestih dneh tega, ko je veliki orgazem trzal k svojemu vrhuncu in je splošno sovraštvo do Evrazije privrelo do takega delirija, da bi množica, ko bi lahko dobila v roke dva tisoč evrazijskih vojnih zločincev, ki naj bi bili javno obešeni na zadnji dan dogajanja, nedvomno vse raztrgala na koščke — ravno tisti trenutek je bilo oznanjeno, da Oceanija sploh ni v vojni z Evrazijo. Oceanija je v vojni z Eastazijo. Evrazija je zaveznik.

Seveda ni nihče priznal, da se je kaj spremenilo. Samo znano je postalo, izjemno nenadno in povsod hkrati, da je sovražnik Eastazija in ne Evrazija. Winston se je udeleževal demonstracij na enem od centralnih londonskih trgov, ko se je to zgodilo. Bila je noč in bele obraze ter škrlatne zastave so bledo osvetljevali reflektorji. Trg je bil nabit z več tisoč ljudmi, vštevši množico približno tisoč šolarjev v uniformah Vohunov. Na škrlatno okrašenem odru je partijski govornik, majhen, suh moški z neproporcionalno dolgimi rokami in veliko, plešasto lobanjo, na kateri je poganjalo nekaj revnih kodrov, nagovarjal množico. Majhna postava, spačena od sovraštva, je stiskala vrat mikrofona, medtem ko je z drugo roko grozeče krilila po zraku nad glavo. Njegov glas, ki so ga ojačevalci naredili kovinskega, je tulil neskončen seznam krutosti, pobijanj, deportacij, plenjenj, ropov, mučenj ujetnikov, bombardiranj civilnega prebivalstva, lažnive propagande, zahrbtnih napadov, prelomljenih dogovorov. Skoraj ga ni bilo mogoče poslušati, ne da bi te najprej prepričal in nato obnoril. Vsakih nekaj trenutkov je bes množice prekipel in glas govornika je preplavilo divje, živinsko rjovenje, ki se je nekontrolirano dvigalo iz tisoče grl. Najbolj divjaški vzkliki so prihajali od šolarjev. Govor je trajal morda dvajset minut, ko je na oder prihitel sel in stisnil v govornikovo roko kos papirja. Ta ga je razvil in prebral, ne da bi govor prekinil. Nič se ni spremenilo v njegovem glasu ali vedenju ali pa v vsebini tistega, kar je govoril, le nenadoma so bila imena drugačna. Val razumevanja je preplavil množico, ne da bi bila izgovorjena ena sama beseda. Oceanija je v vojni z Eastazijo! Naslednji trenutek je nastalo silovito razburjenje. Zastave in plakati, s katerimi je bil okrašen trg, so bili vsi napačni! Cela polovica je imela na sebi napačne obraze. Sabotaža! Na delu so bili Goldsteinovi agenti! Prišlo je do uporniškega premora, v katerem so z zidov trgali plakate, cefrali zastave v cunje in jih teptali z nogami. Vohuni so uprizorili čudežne akcije s plezanjem na vrhove streh in z rezanjem zastav, ki so plapolale z dimnikov. Toda v dveh ali treh minutah je bilo vse to mimo. Govornik je še vedno stiskal vrat mikrofona in z naprej skrivljenimi rameni, krileč s prosto roko po zraku, nemudoma nadaljeval govor. Še minuto in neukročeno, besno tuljenje je spet bruhalo iz množice. Sovraštvo se je nadaljevalo natanko tako kot prej, edino tarča je bila druga.

Tisto, kar je napravilo vtis na Winstona, ko se je zdaj oziral nazaj, je bilo to, da je govornik preklopil z ene linije na drugo tako rekoč sredi stavka, ne le brez premora, temveč celo tako, da ni pretrgal skladnje. Toda trenutno so ga zaposlovale druge stvari. Bilo je v tistem trenutku nereda, ko so trgali plakate, ko ga je neki moški, čigar obraza ni videl, potrepljal po rami in rekel: »Oprostite, mislim, da vam je aktovka padla iz rok.« Zamišljeno je vzel aktovko, ne da bi bil kaj rekel. Vedel je, da bodo minili dnevi, preden bo imel priložnost, da pogleda vanjo. Takoj, ko so bile demonstracije končane, je odšel naravnost na Ministrstvo resnice, čeprav je bila ura že skoraj tründvajset. Celotno moštvo Ministrstva je napravilo ravno tako. Ukazi, ki so jih že oddajali telekrani, pozivajoč jih na službena mesta, so bili komajda potrebni.

Oceanija je v vojni z Eastazijo: Oceanija je bila vedno v vojni z Eastazijo. Velik del politične literature petih let je postal zdaj popolnoma odveč. Poročila in dokumenti vseh vrst, časopisi, knjige, brošure, filmi, zvočni trakovi, fotografije — vse to je moralo biti popravljeno z bliskovito naglico. Čeprav niso izdali nobene direktive, je bilo znano, da so šefi Oddelka predvidevali, da v tednu dni ne bo nobene omembe o vojni z Evrazijo ali o zavezništvu z Eastazijo. Delo je vse do skrajnosti zaposlilo, še bolj zaradi tega, ker postopkov, ki so jih uporabljali pri tem, niso smeli imenovati s pravim imenom. Vsakdo na Oddelku za dokumentacijo je delal osemnajst ur od štiründvajsetih, s triurnim odtegljajem za spanje. Iz kleti so prinesli žimnice in jih namestili po vseh hodnikih, strežniki iz menze so na vozičkih razvažali obede, sestavljene iz sendvičev in kave Zmaga. Winston si je prizadeval, da bi vsakokrat, ko je prekinil delo za kratek predah za spanje, pustil mizo pospravljeno, pa je vsakič, ko se je zlepljenih oči in razbolen priplazil nazaj, spet odkril, da je mizo prekrila druga ploha zvitkov papirja kot snežni zamet, na pol pokopala narekovalnik in se prelivala na tla, tako da je najprej moral poskrbeti za to, da jih je zložil v dovolj čedne kupe in tako dobil prostor za delo. Najhujše pa je bilo to, da delo nikakor ni bilo čisto mehanično. Pogosto je bilo dovolj, da je zamenjal eno ime z drugim, toda vsako podrobnejše poročilo o dogodkih je zahtevalo pozornost in domišljijo. Potrebno je bilo celo poznavanje geografije, da si lahko premeščal vojno z enega konca sveta na drugega.

Tretjega dne so ga oči neznosno skelele in očala si je moral brisati vsakih nekaj minut. Bilo je podobno bojevanju z neko uničujočo fizično nalogo, stvari, ki jo ima človek pravico zavrniti, pa bi jo kljub temu nevrotično rad izvršil. Kolikor je imel časa, da se je na to sploh spomnil, ga ni vznemirjalo dejstvo, da je vsaka beseda, ki jo mrmra v narekovalnik, vsaka poteza njegovega tintnega svinčnika, premišljena laž. Tako kot vsi drugi na Oddelku si je prizadeval, da bi bila ponaredba popolna. Zjutraj šestega dne se je dotok zvitkov polegel. Cele pol ure ni prišlo iz cevi nič; potem še en zvitek, potem nič. Povsod je delo približno ob istem času ponehavalo. Globok in kakor skriven vzdih je šel skozi Oddelek. Mogočno delo, ki ga ne bo mogoče nikoli omeniti, je bilo opravljeno. Zdaj je bilo nemogoče, da bi kdorkoli na podlagi dokumentiranega pričevanja dokazal, da so bili kdaj v vojni z Evrazijo. Ob dvanajstih je bilo nepričakovano oznanjeno, da so vsi delavci v Ministrstvu prosti do prihodnjega jutra. Winston, še vedno noseč aktovko s knjigo, ki mu je počivala med nogami, medtem ko je delal, in pod telesom, medtem ko je spal, je odšel domov, se obril in skoraj zaspal v kadi, čeprav je bila voda komaj kaj več kot mlačna.

Z nekakšnim nasladnim škripanjem v sklepih se je povzpel po stopnicah nad Charringtonovo trgovino. Bil je utrujen, a nič več zaspan. Odprl je okno, prižgal umazano malo peč na olje in pristavil lonec vode za kavo. Julija bo

prišla takoj, medtem pa ima še knjigo. Sedel je v umazani naslanjač in odpel jermenčke na aktovki.

Težak zvezek, amatersko vezan, brez imena ali naslova na platnicah. Tudi tisk je bil videti lahno nepravilen. Listi so bili na robovih izrabljeni in so se zlahka ločevali, kot bi bila šla knjiga že skozi mnogo rok. Napis na prvi strani se je glasil:

TEORIJA IN PRAKSA OLIGARHIČNEGA KOLEKTIVIZMA EMMANUEL GOLDSTEIN

(Winston je začel brati.)

1. poglavje

NEVEDNOST JE MOČ

Vseskozi zgodovino, in verjetno od konca neolitika, so bile na svetu tri vrste ljudi, Visoki, Srednji in Nizki. Razdeljeni so bili na mnoge načine, nosili so nešteto različnih imen in njihovo relativno število tako kot medsebojni odnosi so se menjavali od dobe do dobe; vendar se bistvena struktura družbe ni nikdar spremenila. Celo po velikanskih prevratih in dozdevno nepreklicnih spremembah se je isti vzorec vedno znova potrdil, tako kot se stabilizator vedno znova povrne v ravnotežje, ne glede na to, kako daleč ga potisnemo v to ali ono stran. Cilji teh skupin so docela nespravljivi...

Winston je prenehal brati, predvsem zato, da bi precenil dejstvo, da res bere, v udobju in varnosti. Bil je sam: nobenega telekrana, nobenega ušesa pri ključavnici, nobenega živčnega impulza, naj se ozre čez ramo ali pokrije stran z roko. Sladki poletni zrak se mu je igral ob licih. Od nekod iz daljave je prihajalo slabotno vpitje otrok, v sobi sami pa ni bilo nobenega glasu, razen žuželčjega glasu ure. Namestil se je globlje v naslanjač in položil noge na predpečnik. To je bila blaženost, to je bila večnost. Nenadoma, tako kot včasih narediš s knjigo, za katero veš, da jo boš končno prebral in prebiral znova vsako besedo, jo je odprl na drugem mestu in se znašel pri tretjem poglavju. Nadaljeval je:

3. poglavje

VOJNA JE MIR

Razcepitev sveta na tri superdrzave je bil dogodek, ki ga je bilo moč predvideti in so ga tudi res predvideli že v prvi polovici dvajsetega stoletja. Ko si je Rusija priključila Evropo in so se Združene države polastile Britanskega imperija, sta dve od zdaj vladajočih sil, Evrazija in Oceanija, dejansko že obstajali. Tretja, Eastazija, se je kot posebna enota pojavila šele po drugem desetletju zmedenega bojevanja. Meje med temi tremi superdržavami so na nekaterih mestih samovoljne in na drugih kolebajo v skladu z vojno srečo, vendar v splošnem sledijo geografskim mejam. Evrazija obsega celotni severni del evropske in azijske zemeljske mase, od Portugalske do Beringove ožine. Oceanija obsega obe Ameriki, atlantske otoke skupaj z Britanskim otočjem, Avstralazijo in južni del Afrike. Eastazija, manjša od obeh drugih in z manj izrazito zahodno mejo, obsega Kitajsko in dežele južno od nje, Japonske otoke in velik, a nestalen del Mandžurije in Tibeta.

V taki ali drugačni povezavi so te tri superdržave stalno v vojni in so se tako vojskovale preteklih petindvajset let. Vendar pa vojna ni več obupni, uničujoči boj, kot je to bila v prvih desetletjih dvajsetega stoletja. To je vojskovanje z omejenimi cilji med bojujočimi se, ki niso zmožni uničiti drug drugega, ki nimajo materialnega vzroka za bojevanje in jih ne ločuje nikakršna bistvena ideološka razlika. To pa ne pomeni, da je bodisi samo vojskovanje bodisi prevladujoči odnos do vojne postal manj krvoločen ali bolj viteški. Nasprotno, vojna histerija je nenehna in vsesplošna v vseh deželah in na taka dejanja, kot so posilstvo, plenjenje, klanje otrok, zasužnjevanje celotnih populacij in represalij proti ujetnikom, ki segajo celo do kuhanja in pokopavanja živih, gledajo ljudje kot na normalna in, kadar jih zagreši lastna stran, ne pa sovražnik, hvalevredna. Vendar pa v fizičnem smislu vojna zajema zelo majhno število ljudi, večinoma dobro podkovane specialiste, in povzroča sorazmerno majhne izgube. Kadar se spopadejo, se bije boj na nejasnih mejah, o katerih približni legi lahko povprečen človek samo ugiba, ali pa okrog plavajočih trdnjav, ki stražijo strateške točke na vodnih mejah. V centrih civilizacije pomeni vojna le neprestano omejitev potrošnih dobrin in priložnostne eksplozije raketnih bomb, ki lahko povzroče nekaj dvajsetin mrtvih. Vojna je dejansko spremenila svoj značaj. Natančneje povedano: razlogi, zaradi katerih se vodi vojna, so se spremenili po vrsti svoje pomembnosti. Motivi, ki so bili v majhni meri navzoči že v velikih vojnah zgodnjega dvajsetega stoletja, so zdaj postali dominantni; oblast jih zavestno spoznava in ustvarja.

Da lahko razumemo, v čem je bistvo sedanje vojne— kajti kljub pregrupiranju, ki se izvrši vsakih nekaj let, je to vedno ista vojna —je treba predvsem doumeti, da je nemogoče, da bi to bila končna vojna. Nobena od treh superdržav bi ne mogla biti dokončno premagana, pa čeprav bi se drugi dve združili proti nji. Preveč so izenačene in njihova naravna obramba je premočna. Evrazijo varujejo njene razsežne zemeljske planjave, Oceanijo širjave Atlantika in Pacifika, Eastazijo pa plodovitost in delavnost njenih prebivalcev. Drugič pa ni v materialnem smislu ničesar več, za kar bi se bojevale. Z zasnovanjem samozadostnega narodnega gospodarstva, v katerem se produkcija in potrošnja druga z drugo ujemata, se je končalo tekmovanje za tržišča, kar je bil poglavitni vzrok za prejšnje vojne, medtem ko tekmovanje zm surovine ni več zadeva življenja ali smrti. Vsekakor je vsaka od treh superdržav tako razsežna, da lahko skoraj vse surovine, ki jih potrebuje, pridobiva znotraj lastnih meja. Kolikor bi imela vojna kakšen neposreden ekonomski namen, bi to bila vojna za delovno silo. Med mejami treh superdržav, in ne v stalni posesti katere od njih, leži približni četverokotnik s koti pri Tangerju, Brazzavillu, Darivinu in Hongkongu, ki obsega približno petino zemeljske populacije. In za posest teh gosto naseljenih predelov in za severni ledeni pol se konstantno bojujejo tri sile. Praktično nobena sila ne nadzoruje celotnega spornega ozemlja. Deli teh območij stalno prehajajo iz rok v roke in priložnost polastiti se z nenadno izdajalsko potezo tega ali onega območja, je tisto, kar jim narekuje, da spet in spet menjajo zaveznika.

Vsa sporna ozemlja vsebujejo dragocene rudnine in nekatera od njih dajejo pomembne rastlinske produkte, na primer gumi, ki ga je v hladnejši klimi treba umetno pridobivati po sorazmerno dragi metodi. Predvsem pa vsebujejo brezdanje zaloge cenene delovne sile. Tisti superdržavi, ki nadzira ekvatorialno Afriko, dežele Srednjega vzhoda, Južno Indijo ali Indonezijsko otočje, so na voljo tudi telesa na desetine stotin milijonov slabo plačanih in trdo garajočih kulijev. Prebivalci teh območij, reducirani bolj ali manj odkrito na status sužnjev, prehajajo neprestano od osvajalca k osvajalcu in so v dirki izdelati več vojne opreme, zajeti več ozemlja, nadzirati več delovne sile in tako dalje, uporabljeni prav tako kot premog in olje. Pripomniti pa je treba, da se boji nikdar zares ne premaknejo onkraj roba spornih območij. Meje Evrazije plavajo sem ter tja med Kongovskim bazenom in severno Sredozemsko obalo; otoke Indijskega oceana stalno zasedata in si spet osvajata Oceanija ali Eastazija; linija, ki v Mongoliji ločuje Evrazijo in Eastazijo, ni nikdar stabilna; vse tri sile si lastijo velikanska ozemlja okoli tečaja, ki so v resnici zvečine nenaseljena in neraziskana; vendar pa ravnotežje sil zmeraj ostaja približno enako in ozemlje, ki pomeni osrčje vsake od superdržav, ostaja zmeraj nedotaknjeno. Še več, delo izkoriščanih ljudi okoli ekvatorja ni resnično potrebno za svetovno gospodarstvo. Ničesar ne prispevajo k bogastvu sveta, kajti karkoli proizvedejo, je uporabljeno v vojne namene in objekt vojskovanja je vedno enak — biti v boljšem položaju za novo vojskovanje. Suženjsko prebivalstvo omogoča s svojim delom, da se tempo nenehnega bojevanja povečuje. Tudi ko bi jih ne bilo, bi struktura svetovne družbe in postopek, s katerim se vzdržuje, ne bila bistveno drugačna.

Osnovni cilj modernega vojskovanja (v soglasju z načeli dvomišljenja vodeči možgani Ožje partije ta cilj hkrati priznavajo in ga ne priznavajo) je uporabljati produkte strojev, ne da bi se dvignil splošni življenjski standard. Vse od konca devetnajstega stoletja je industrijsko družbo mučil problem, kaj storiti s presežkom potrošnih dobrin. Danes, ko ima le malo ljudi dovolj jesti, ta problem očitno ni resen, in morda ne bi postal, celo če bi ne delovali umetni procesi uničevanja. Današnji svet je gol, lačen, razrušen kraj v primerjavi s svetom, kakršen je bil pred letom 1914, in še hujši v primerjavi z umišljeno prihodnostjo, kakršne so se ljudje tistega časa veselili. V zgodnjem dvajsetem stoletju je sodila vizija bodoče družbe, neverjetno bogate, brezdelne, urejene in učinkovite — bleščeči antiseptični svet stekla, jekla in snežno belega betona — v zavest skoraj vsakega pismenega človeka. Znanost in tehnologija sta napredovali s presenetljivo naglico in zdelo se je naravno domnevati, da se bosta dalje razvijali. To se ni zgodilo, deloma zaradi revščine, ki jo je povzročila dolga vrsta vojn in revolucij, deloma zato, ker je bil znanstveni in tehnični razvoj odvisen od empirične navade mišljenja, ki se ni mogla obdržati v striktno uniformirani družbi. Na splošno je svet danes bolj primitiven, kot je bil pred petdesetimi leti. Nekateri zaostali predeli so napredovali in razni izumi, vedno nekje povezani z vojskovanjem ali s policijsko špijonažo, so napredovali, toda eksperiment in iznajdba sta se zvečine ustavila in razdejanje, ki ga je povzročila atomska vojna v devetnajstopetdesetih letih, ni bilo nikoli popolnoma obnovljeno. Kljub temu pa so nevarnosti, ki jih prinašajo s seboj stroji, še vedno tu. Od trenutka, ko se je stroj pojavil, je bilo jasno vsem mislečim ljudem, da je potreba po težaškem delu in zato v veliki meri tudi po človeški neenakosti izginila. Ko bi bili stroji preudarno uporabljeni za ta namen, bi bili lakota, čezmerno delo, umazanija, nepismenost in bolezen v nekaj generacijah izginili. In res so stroji, ne da bi bili uporabljeni za ta namen, ampak po nekem avtomatičnem procesu — s proizvajanjem dobrin, ki jih je bilo včasih nemogoče ne razdeliti — zelo visoko vzdignili standard povprečnega človeka po obdobju okrog petdesetih let na koncu devetnajstega stoletja in v začetku dvajsetega.

Jasno pa je bilo tudi, da vsestransko naraščanje blaginje grozi z uničenjem — in resje bilo to v nekem smislu uničenje — hierarhične družbe. V svetu, kjer bi vsakdo delal kratek delavnik, imel dovolj jesti, živel v hiši s kopalnico in hladilnikom in imel avtomobil ali celo letalo, bi najočitnejša in morda najpomembnejša oblika neenakosti že izginila. Če bi blaginja nekoč postala splošna, ne bi dovoljevala nikakršne razlike. Nedvomno sije bilo mogoče zamisliti družbo, v kateri bi blaginja, v smislu osebne posesti in razkošja, morala biti enakomerno porazdeljena, medtem ko bi oblast ostala v rokah majhne, privilegirane kaste. Toda v praksi taka družba ne bi dolgo ostala stabilna. Kajti če bi prosti čas in brezskrbnost uživali vsi enako, bi velika masa ljudi, ki je običajno poneumljena od revščine, postala pismena in bi se naučila sama misliti, in ko bi bili že tako daleč, bi prej ali slej spoznali, da privilegirana manjšina nima nobene funkcije in bi z njo pomedli. V dolgem teku let je bila hierarhična družba mogoča le na temeljih revščine in nevednosti. Vrnitev v agrikulturno preteklost, o čemer so sanjali nekateri misleci okoli začetka dvajsetega stoletja, ni bila izvedljiva rešitev. Bila je v konfliktu s težnjo po mehanizaciji, ki je tako rekoč nagonsko zavladala po skoraj vsem svetu, in še več, vsaka dežela, ki je ostala industrijsko zaostala, je bila v vojaškem pogledu nemočna in obsojena, da ji posredno ali neposredno vladajo njeni naprednejši tekmeci.

Prav tako ni bila zadovoljiva rešitev obdržati množice v revščini z omejevanjem proizvodnje dobrin. To se je v veliki meri zgodilo med končno fazo kapitalizma, približno med letom 1920 in 1940. Dovolili so, da gospodarstvo mnogih držav stagnira, niso več obdelovali zemlje, osnovni kapital se ni povečeval, velikim množicam prebivalstva so onemogočali, da bi delale; na pol žive jih je vzdrževalo državno socialno skrbstvo. Toda tudi to je privedlo do vojaške šibkosti in ker je bilo tako povzročeno pomanjkanje očitno nepotrebno, je neogibno privedlo do opozicije. Sloje za to, kako obdržati kolesa industrije v teku, ne da bi v svetu naraščala prava blaginja. Dobrine je bilo treba proizvajati, ne pa razdeljevati. In v praksi je bila edina pot za dosego tega neprestano vojskovanje.

Bistveni akt vojne je uničevanje, ne nujno človeških življenj, pač pa proizvodov človeškega dela. Z vojno nekako razbijaš na kose, pošiljaš v stratosfero ali potapljaš na dno morja tisto blago, ki bi ga sicer uporabil tako, da bi postalo življenje množic preveč udobno, in po daljšem času tudi bolj inteligentno. Tudi kadar vojno orožje ni resnično uničeno, je proizvodnja orožja še vedno primeren način za zapravljanje delovne sile, ne da bi proizvajali nekaj, kar bi bilo lahko tudi konsumirano. Plavajoča trdnjava, na primer, je zaprla vase delo, s katerim bi bilo mogoče izdelati nekaj sto tovornih ladij. Končno so jo izločili kot zastarelo; nikdar ni prinesla nikomur nobene materialne koristi; nato z novim velikanskim delom zgradijo novo plavajočo trdnjavo. V načelu je vojno prizadevanje vedno planirano tako, da lahko požre vsak presežek, ki je morda na voljo še potem, ko je zadoščeno osnovnim potrebam prebivalstva. V praksi pa vladajoči krogi potrebe prebivalstva vedno podcenjujejo in posledica tega je kronično pomanjkanje polovice življenjskih potrebščin; a na to gledajo kot na nekaj koristnega. To je premišljena politika, ki drži celo favorizirane sloje nekje na robu stiske, kajti splošno stanje pomanjkanja povečuje pomembnost majhnih privilegijev in torej povečuje razliko med enim in drugim slojem. Po merilih zgodnjega dvajsetega stoletja živi celo član Ožje partije zmerno in delavno življenje. Kljub temu pa ga tistih nekaj razkošij, ki jih uživa — njegovo veliko, lepo opremljeno stanovanje, boljše tkanine njegovih oblek, boljša kvaliteta hrane, pijače in tobaka, dva ali trije služabniki, osebni avtomobil ali helikopter — prestavljajo v drugačen svet kot člana Širše partije in člani Širše partije imajo podobne ugodnosti v primerjavi z revnejšimi množicami, ki jim pravimo »raja«. Socialna atmosfera je podobna tisti iz obleganega mesta, kjer lastniku kos konjskega mesa pomeni bogastvo, ki ga ločuje od revščine. Zavest, da je vojna in je torej država v nevarnosti, pa hkrati učinkuje tako, da je videti naravno in neogibno za preživetje, če ima vso oblast v rokah majhna kasta.

Kot bomo videli, ne samo da vojna uničuje, kar je treba uničiti, temveč opravlja to tudi na psihološko sprejemljiv način. Načelno bi bilo čisto preprosto zapraviti presežek svetovnega dela z gradnjo templjev in piramid, s kopanjem jam in ponovnim zasipanjem ali celo s proizvodnjo velikih količin dobrin, ki bi jih nato zažgali. A to bi zagotovilo samo ekonomsko bazo, ne bi pa ustvarilo tudi emocionalne baze za hierarhično družbo. Tu ni važna morala množic, katerih stališče je nepomembno, vse dokler ostajajo stalno pri delu, temveč morala same Partije. Celo od najskromnejšega člana Partije pričakujejo, da je zmožen, delaven in v ozkih mejah celo inteligenten; potrebno pa je tudi, da je fanatik, v katerem prevladujejo strah, sovraštvo, prilizovanje in orgiastično zmagoslavje. Z drugimi besedami, važno je, da ima miselnost, ki je potrebna za vojno stanje. Ni važno, ali se vojna res bojuje, ker dokončna zmaga ni mogoča, tudi ni važno, ali vojna poteka dobro ali slabo. Potrebno je le, da v državi vlada vojno stanje. Partija zahteva od svojih članov, da si razcepijo razum, kar je lažje doseči v vojni atmosferi; to stanje je zdaj skoraj univerzalno in više ko se vzpenjaš po lestvici, bolj je opazno. Prav v Ožji partiji sta vojna histerija in sovraštvo do sovražnika najmočnejša. Članu Ožje partije je v upravni službi često treba vedeti, da je ta ali ona navedba v vojnih poročilih neresnična, in pogosto se utegne zavedati, da je celotna vojna ponarejena ter je ali sploh ni ali pa se vodi v namene, ki so popolnoma različni od deklariranih; tako spoznanje pa zlahka nevtralizira tehnika dvomišIjenja. Tako noben član Ožje partije ne omahuje v mistični veri, da je vojna resnična in se mora zmagovito končati za Oceanijo, ki bo slednjič nesporno zagospodovala nad vsem svetom.

Za vse člane Ožje partije je ta prihajajoča zmaga stvar vere. Dosegli jo bodo ali s postopnim zaseganjem več in več ozemlja, tako da bodo krepili svojo vsestransko premoč, ali pa z odkritjem kakšnega novega in neubranljivega orožja. Iskanje novih orožij se nepretrgano nadaljuje; to je ena od zelo redkih preostalih dejavnosti, v katerih inventivni in spekulativni tip razuma lahko najde izhod. V Oceaniji je dandanes znanost v starem smislu skoraj prenehala obstajati. V Novoreku ni besede za »znanost«. Empirična metoda mišljenja, na kateri so bili zasnovani vsi znanstveni dosežki preteklosti, nasprotuje najbolj temeljnim načelom Angsoca. In celo tehnika napreduje samo takrat, kadar se njeni proizvodi nekako uporabijo za zmanjševanje človeške svobode. V vseh uporabnih umetnostih svet ali miruje ali pa nazaduje. Polja obdelujejo z vprežnimi plugi, medtem ko knjige pišejo stroji. Toda v zadevah življenjskega pomena — kar v resnici pomeni vojno ali policijsko špijonažo — empirični pristop še vzpodbujajo ali ga vsaj prenašajo. Partija si je postavila za cilj zavojevati celotno površino zemlje in dokončno iztrebiti možnost neodvisnega mišljenja. Iz tega izhajata dva problema, ki ju Partija poskuša rešiti. Prvi je, kako proti volji človeka odkriti, kaj misli, in drugi, kako v nekaj sekundah pobiti nekaj sto milijonov ljudi brez vnaprejšnjega opozorila. Kolikor se znanstveno raziskovanje še nadaljuje, je to njegova poglavitna naloga. Današnji znanstvenik je bodisi mešanica psihologa in inkvizitorja, ki z izredno natančnostjo preučuje pomen izraza na obrazu, gibov in odtenkov glasu ter preizkuša mamila, ki onemogočajo prikrivanje resnice, terapijo s šokom, hipnozo in telesno mučenje; ali pa je kemik, fizik ali biolog, ki se ukvarja samo s takimi vejami svojega posebnega predmeta, ki so pomembne za jemanje življenja. V velikanskih laboratorijih Ministrstva miru in na eksperimentalnih postajah, skritih v brazilskih gozdovih, avstralskih puščavah ali na izgubljenih otokih Antarktike, so neutrudno na delu moštva strokovnjakov. Nekateri se ukvarjajo s planiranjem logistike prihodnjih vojn; drugi izumljajo večje in večje raketne bombe, bolj in bolj močne eksplozive, bolj in bolj nepredirno oklepno jeklo; drugi iščejo nove in še bolj smrtne pline, ali pa topljive strupe, ki bi jih bilo mogoče proizvesti v takih količinah, da bi uničili vegetacijo celotnih kontinentov; ali pa zarode bolezenskih klic, imuniziranih proti vsem mogočim protitelescem; drugi si prizadevajo narediti vozilo, ki bi si izvrtalo pot pod zemljo, tako kot podmornica pod vodo, ali pa letalo, ki bi bilo tako neodvisno od svoje baze kot plavajoča ladja; drugi raziskujejo še bolj nemogoče možnosti, na primer, kako bi zbrali sončne žarke skozi leče, postavljene na tisoče kilometrov daleč v vesolju in povzročali umetne zemeljske potrese in bibavične valove z vročino iz središča zemlje.

Toda nobeden teh načrtov se nikdar ne približa uresničenju in nobena teh superdržav se nikdar pomembno ne vzdigne nad drugi dve. Pomembno je to, da vse tri sile že imajo v atomski bombi orožje, ki je veliko močnejše od tistih, ki naj bi jih odkrile njihove sedanje raziskave. Čeprav Partija v skladu s svojimi običaji pripisuje iznajdbo atomskih bomb sebi, so se lete pojavile že v devetnajstoštiridesetih letih in sojih v večjem obsegu prvič uporabili kakšnih deset let kasneje. V tistem času je nekaj sto bomb padlo na industrijska središča, predvsem v evropski Rusiji, zahodni Evropi in Severni Ameriki. Učinek je bil ta, da so se vodilne skupine vseh dežel prepričale, da bi le še nekaj več atomskih bomb pomenilo konec organizirane družbe in tako tudi njihove lastne oblasti. Po tistem sicer niso sklenili uradnega sporazuma ali začeli govoriti o tej možnosti, vendar niso odvrgli nobene bombe več. Vse tri sile so samo še zmerom izdelovale atomske bombe ter jih hranile za odločilno priložnost, o kateri so vse tri verjele, da bo slej ko prej prišla. In medtem je vojna umetnost ostala na istem skoraj trideset ali štirideset let. Več kot prej uporabljajo helikopterje, bombnike pa so zvečine spodrinili dirigirani izstrelki in krhka premična bojna ladja je prepustila mesto skoraj nepotopljivi plavajoči trdnjavi. Tank, podmornica, torpedo, strojnica in celo puška ter ročna granata pa so še vedno v rabi. In kljub neskončnim pokolom, o katerih poročajo na telekranih in v tisku, se obupne borbe, v katerih je bilo večkrat v nekaj tednih ubitih na stotine in celo na milijone ljudi, niso nikdar ponovile.

Nobena od treh superdržav se nikoli ne loti manevra, s katerim bi tvegala resen poraz. Kadar pride do večje operacije, je to ponavadi nenaden napad na zaveznika. Strategija, ki se je drže, ali pa se hlinijo, da se je drže vse tri sile, je ista. Gre namreč za to: s kombinacijo bojevanja, barantanja in pravočasnih izdajalskih udarcev poskušajo pridobiti obroč baz, ki bi popolnoma obkrožile eno ali drugo od obeh tekmujočih držav, nato pa bi podpisali s tem rivalom pakt o prijateljstvu in ostali v miroljubnih odnosih toliko let, da bi se sum uspaval. V tem času bi zbrali rakete, natovorjene z atomskimi bombami, na vseh strateških točkah; končno bi vse hkrati izstrelili in učinek bi bil tako uničujoč, da bi bilo maščevanje nemogoče. To bi bil potem čas za podpis pakta prijateljstva s preostalo svetovno silo, v pripravah za naslednji napad. Ta načrt, to je komajda potrebno reči, je le sen, ki ga ni mogoče uresničiti. Še več, nikdar ne pride do bojev, razen na spornih območjih okoli tečaja in ekvatorja, nikoli ne pride do poskusa vdora na sovražno ozemlje. To pojasnjuje dejstvo, da so na nekaterih mestih meje med superdržavami samovoljne. Evrazija, na primer, bi z lahkoto zavzela Britanske otoke, ki so geografsko del Evrope, po drugi strani pa bi bilo za Oceanijo mogoče, da potisne svoje meje do Rena ali celo do Visle. A to bi prelomilo načelo, ki se ga drže vse tri stranke, čeprav ni bilo nikoli formulirano, o kulturni integriteti. Če bi Oceanija zavzela območja, ki so bila nekoč znana kot Francija in Nemčija, bi bilo treba bodisi iztrebiti prebivalstvo, kar je fizično zelo težka naloga, bodisi asimilirati prebivalstvo približno sto milijonov ljudi, ki so, kolikor gre za tehnično razvitost, približno na ravni Oceanije. Problem je isti pri vseh treh superdržavah. Za njihovo strukturo je vsekakor potrebno, da ljudje ne smejo priti v stik s tujci, razen do neke meje z vojnimi ujetniki in temnopoltimi sužnji. Celo na uradnega zaveznika vedno gledajo z najtemnejšim sumom. Razen vojnih ujetnikov povprečni državljan Oceanije nikdar ne vidi državljana Eastazije ali Evrazije in prepovedano mu je znanje tujih jezikov. Če bi mu bili dovoljeni stiki s tujci, bi odkril, da so to bitja, podobna njemu samemu, in da je večina tega, kar so mu o njih govorili, laž. Zapečateni svet, v katerem živi, bi bil prelomljen in strah, sovraštvo in prepričanje v lastni prav, od katerih je odvisna njegova morala, bi morda izhlapeli. Torej so spoznali na vseh straneh — naj Perzija, Egipt, Java ali Cejlon še tolikokrat menjajo lastnika, poglavitnih meja ne sme nikdar prestopiti nič razen bomb.

Za vsem tem tiči dejstvo, ki ga nikdar ne omenjajo, ki pa ga potihoma upoštevajo in se ravnajo po njem: namreč to, da so si življenjske razmere v vseh treh superdržavah zelo podobne. V Oceaniji se vladajoča filozofija imenuje Angsoc, v Evraziji se imenuje Neoboljševizem in v Eastaziji ima kitajsko ime, ki ga običajno prevajamo kot Čaščenje smrti, a ga morda bolje predstavlja izraz Razveljavljenje Jaza. Državljanu Oceanije ni dovoljeno vedeti ničesar o načelih drugih dveh filozofij, vendar pa ga učijo, naj ju črti kot barbarsko nasilje nad moralo in razumom. V resnici pa je te tri filozofije komaj mogoče ločiti, družbenih redov, ki jih podpirajo, pa sploh ne. Povsod je enaka piramidalna struktura, enako čaščenje polbožanskega vodje, enako gospodarstvo, ki dela za vojsko in za vojskovanje. Iz tega sledi, da tri superdržave ne le ne morejo premagati druga druge, ampak bi s tem tudi ne pridobile nobene prednosti. Nasprotno, dokler ostanejo v konfliktu, podpirajo druga drugo kot trije snopi koruze. Kot ponavadi se vladajoče skupine vseh treh sil hkrati zavedajo in ne zavedajo, kaj počnejo. Svoje življenje posvečajo zavojevanju sveta, vendar tudi vedo, da je potrebno, da se vojna nadaljuje v nedogled in brez zmage. Medtem pa zaradi tega, ker ni nevarnosti, da bi zavojevali svet, lahko zanikajo resničnost, kar je posebna poteza Angsoca in njegovih rivalskih sistemov. Tu je treba ponoviti, kar smo povedali že prej, da je vojna s tem, ko je postala trajna, v temeljih spremenila svoj značaj.

Vpreteklih dobah je bila vojna nekaj, kar se je prej ali slej končalo, ponavadi z nesporno zmago ali s porazom. V preteklosti je bila vojna tudi eden poglavitnih instrumentov, po katerih so človeške družbe ostajale v stiku s fizično stvarnostjo. Vsi voditelji vseh dob so skušali svojim privržencem vsiliti napačen pogled na svet, niso pa si mogli privoščiti, da bi podžigali iluzijo, ki bi težila k oslabitvi vojaške učinkovitosti. Dokler je poraz pomenil izgubo neodvisnosti ali kakšno drugo posledico, ki na splošno velja za nezaželeno, so morali biti varnostni ukrepi pred porazom učinkoviti. Fizičnih dejstev ni bilo mogoče ignorirati. V filozofiji, religiji, etiki ali politiki je bilo dve in dve morda res pet, kadar pa je kdo načrtoval puško ali letalo, je moralo biti štiri. Neučinkoviti narodi so bili slej ko prej poraženi in boj za uspešnost je sovražen iluzijam. Če si hotel uspeti, si moral biti razen tega zmožen učiti se iz preteklosti, kar je pomenilo imeti precej natančno predstavo o tem, kaj se je v preteklosti dogajalo. Časniki in zgodovinske knjige so bile seveda vedno pobarvane in pristranske, a ponarejanje takšne vrste, kot je danes v rabi, bi bilo nemogoče. Vojna je bila zanesljivi varuh zdrave pameti in kar zadeva vladajoči razred, je bila verjetno najpomembnejše vseh jamstev. Kadar je vojno moč zgubiti ali dobiti, vladajoči razred ne more biti brez vsake odgovornosti. Kadar pa vojna postane dobesedno trajna, tudi preneha biti nevarna. Kadar je vojna trajna, ni več take stvari, kot je vojaška nujnost. Tehnični napredek se lahko ustavi in najbolj otipljiva dejstva je moč zanikati ali jih omalovaževati. Kakor smo videli, opravljajo raziskovanja, ki jih lahko imenujemo znanstvena, še vedno za vojne namene, a so v bistvu nekakšno dnevno sanjarjenje in zaradi tega ni važno, da ne morejo pokazati rezultatov. Sposobnost, celo vojaška sposobnost, ni več potrebna. Nič ni sposobno v Oceaniji razen Miselne policije. Ker je vsaka od treh superdržav nepremagljiva, je pravzaprav vsaka svet zase, znotraj katerega je mogoče varno izvajati skoraj vsako miselno perverznost. Stvarnost pritiska na ljudi samo se s potrebami vsakdanjega življenja — treba je jesti in piti, imeti zavetje in obleko, ogniti se temu, da pogoltneš strup ali stopiš skozi podstrešno okno, in podobno. Med življenjem in smrtjo pa med fizičnim ugodjem in bolečino je še vedno razloček, to pa je tudi vse. Odrezan od stikov z zunanjim svetom in s preteklostjo je državljan Oceanije podoben človeku v medzvezdnem prostoru, ki nikakor ne more vedeti, kje je gori in kje doli. Vladarji take države so absolutni, tako kot faraoni in Cezarji niso mogli biti. Prisiljeni so zavarovati svoje podložnike pred smrtjo od lakote, hraniti prebivalstvo v takem številu, ki je dovolj veliko, da je nadležno, in prisiljeni so ostati na isti nizki ravni vojaške tehnike kot njihovi tekmeci: toda brž ko je ta minimum dosežen, lahko poljubno oblikujejo stvarnost.

Če torej presojamo vojno po merilih prejšnjih vojn, je to le sleparija. Podobna je bojem med nekimi prežvekovalci, katerih rogovi so nasajeni v takem kotu, da niso zmožni raniti drug drugega. A čeprav je nerealna, ni brez pomena. Požira presežek potrošnih dobrin in pomaga ohraniti potrebno mentalno atmosfero, ki jo hierarhična družba potrebuje. Kot bomo videli, je zdaj vojna čisto interna zadeva. V preteklosti so se vladajoči razredi vseh dežel, čeprav so se morda zavedali skupnega interesa in so zato omejili uničevalnost vojne, res borili drug proti drugemu in zmagovalec je vedno plenil premaganca. V našem sodobnem svetu pa se sploh ne borijo druga proti drugi. Vsaka vladajoča grupa se vojskuje proti svojim lastnim podrejenim in cilj vojne ni osvojiti ozemlje ali to preprečiti, temveč ohraniti strukturo družbe. Sama beseda -»vojna« je torej postala neustrezna. Morda bi bilo ustrezneje reči, da je vojna, ko je postala trajna, prenehala obstajati. Posebni pritisk, ki ga je izvajala na ljudi med neolitikom in zgodnjim dvajsetim stoletjem, je izginil in nadomestilo ga je nekaj popolnoma drugačnega. Učinek bi bil v veliki meri isti, ko bi se tri superdržave, namesto da se bojujejo druga proti drugi, sporazumele, da bodo živele v večnem miru, vsaka med lastnimi nedotakljivimi mejami. Kajti v tem primeru bi bila vsaka še vedno vase zaprti svet, za vedno rešen vpliva zunanje nevarnosti, zaradi katere bi njeni ljudje utegnili spregledati. Mir, ki bi bil res večen, bi bil isto kot večna vojna. To — čeprav ga ogromna večina članov Partije razume le površno — je notranji smisel partijske parole: VOJNA JE MIR!

Winston je za trenutek prenehal brati. Nekje v veliki daljavi je zagrmela raketna bomba. Blaženi občutek, da je sam s prepovedano knjigo, v sobi brez telekrana, ni upadel.

Fizično je občutil ugodje samote in varnosti, v to pa se je mešala utrujenost telesa, mehkoba stola, slabotni piš vetra od okna, ki se mu je igral ob licu. Knjiga ga je očarala, ali bolje, ga je pomirila. V nekem smislu mu ni povedala nič novega, a v tem je bil del privlačnosti. Povedala je to, kar bi bil povedal on, ko bi mu bilo mogoče urediti zmedene misli. Bila je produkt duha, podobnega njegovemu, toda neskončno močnejšega, bolj sistematičnega, manj prestrašenega. Najboljše knjige, je opazil, so tiste, ki ti povedo tisto, kar že veš. Ko se je vrnil nazaj k prvemu poglavju, je že zaslišal Julijin korak na stopnicah in se dvignil s stola, da bi jo sprejel. Vrgla je svojo rjavo torbo za orodje na tla in se mu vrgla v objem. Že več kot teden dni je bilo, kar sta se videla.

»Imam knjigo,« je rekel, ko sta se ločila.

»Oh, imaš jo? Dobro,« je rekla brez velikega zanimanja in skoraj nemudoma pokleknila poleg peči na olje, da bi pripravila kavo.

K tej temi sta se vrnila šele potem, ko sta bila že pol ure v postelji. Večer je bil dovolj hladen, da je bilo vredno potegniti nase pregrinjalo. Od zdolaj je prihajal domači zvok petja in podrsavanja s čevlji na kamnitih ploščah. Mišičasta ženska z rdečimi rokami, ki jo je Winston videl pri svojem prvem obisku, je sodila skoraj med pritikline dvorišča. Videti je bilo, da ni dnevne ure, ko bi ne koračila sem in tja med škafom in vrvjo ter si izmenično ali mašila usta s ščipalkami ali se spuščala v prešerno pesem. Julija se je namestila na bok in videti je bilo, da bo vsak hip zaspala. Segel je po knjigi, ki je ležala na tleh, in se usedel ob zglavju postelje.

»Brati jo morava,« je rekel. »Tudi ti. Vsi člani Bratovščine jo morajo brati.«

»Ti jo beri,« je rekla z zaprtimi očmi. »Beri naglas. Tako bo najboljše. Potem mi jo lahko mimogrede razložiš.«

Urni kazalci so kazali šest, se pravi osemnajst. Imela sta tri ali štiri ure pred seboj. Naslonil si je knjigo na kolena in začel brati:

1. poglavje

NEVEDNOST JE MOČ

Vseskozi zgodovino, in verjetno od konca neolitika, so bile na svetu tri vrste ljudi, Visoki, Srednji in Nizki. Razdeljeni so bili na mnoge načine, nosili so nešteto različnih imen in njihovo relativno število tako kot medsebojni odnosi so se menjavali od dobe do dobe; vendar se bistvena struktura družbe ni nikdar spremenila. Celo po velikanskih prevratih in dozdevno nepreklicnih spremembah se je isti vzorec vedno znova uveljavil, tako kot se stabilizator vedno znova povrne v ravnotežje, ne glede na to, kako daleč ga potisnemo v to ali ono stran.

»Julija, si budna?« je rekel Winston.

»Ja, ljubi, poslušam. Nadaljuj. Čudovito je.«

Bral je dalje:

Cilji teh treh skupin so docela nespravljivi. Cilj Visokih je ostati tam, kjer so. Cilj Srednjih je zamenjati mesto z Visokimi. Cilj Nizkih, kadar ga sploh imajo — kajti za Nizke je nenehoma značilno, da so preveč zdelani od garanja, da bi se več kot samo v presledkih zavedali česarkoli mimo svojih vsakdanjih življenj —je odstraniti vse razlike in ustvariti družbo, v kateri bodo vsi ljudje enaki. Tako se skozi vso zgodovino boj, ki je v bistvenih potezah zmeraj isti, spet in spet ponavlja. Dolga obdobja je videti, da so Visoki varno na oblasti, a prej ali slej vedno pride trenutek, ko izgubijo bodisi vero vase bodisi zmožnost, da bi bili sposobni vladati, ali pa oboje. Potem jih Srednji vržejo in pridobe Nizke na svojo stran pod pretvezo, da se borijo za svobodo in pravico. Kakor hitro pa Srednji dosežejo svoj smoter, porinejo Nizke nazaj na njihovo staro hlapčevsko mesto in sami postanejo Visoki. Takoj se odcepi nova Srednja skupina od ene izmed drugih skupin ali od obeh, in boj se začne znova. Od treh skupin se samo Nizkim ni niti začasno posrečilo, da bi bili dosegli svoj cilj. Pretirano bi bilo reči, da v vsej zgodovini ni bilo napredka na gmotni ravni. Celo danes, v dobi propada, je povprečnemu človeku bolje, kot mu je bilo pred stoletji. Toda z nobenim povečanjem blaginje, z nobenim izboljšanjem nravi, z nobeno reformo ali revolucijo se ni človeštvo nikdar niti za milimeter približalo enakosti. Za Nizke ni nobena družbena sprememba pomenila dosti več kot to, da so se spremenila imena gospodarjev.

Na koncu devetnajstega stoletja je mnogim opazovalcem postalo očitno, da se to dogajanje ponavlja po istem kalupu. Nato so zrasle šole mislecev, ki so interpretirali zgodovino kot ciklični proces in skušali pokazati, da je neenakost nespremenljivi zakon človeškega življenja. Ta nauk je seveda vedno imel svoje privržence, toda način, kako so ga prikazali zdaj, je pomenil tehtno spremembo. Vpreteklosti so predvsem Visoki potrebovali nauk, ki je zagovarjal hierarhično obliko družbe. Pridigali so jo kralji in aristokrati, duhovniki in advokati in podobni, ki so bili njihovi priskledniki, ter so jo navadno omilili z obljubami o nadomestilu za to v nekem umišljenem svetu onstran groba. Dokler so se Srednji bojevali za oblast, so vedno uporabljali izraze kot svoboda, pravica, bratstvo. Zdaj pa so zamisel o bratstvu vseh ljudi začeli napadati ljudje, ki še niso bili na vodilnih položajih, ampak so šele upali, da bo v kratkem tako. V preteklosti so Srednji delali revolucije pod zastavo enakosti in nato uvedli novo tiranijo, brž ko so strmoglavili staro. Nove Srednje skupine pa so dejansko že vnaprej razglasile svojo tiranijo. Socializem, teorija, ki se je pojavila v zgodnjem devetnajstem stoletju in je bila zadnji člen v miselni verigi, ki sega tja do suženjskih uporov v antiki, je bil še globoko pod vplivom utopizma preteklih dob. Toda v vsaki varianti socializma, ki se je pojavila od približno leta 1900 dalje, so misel, da naj bi povsod zavladali svoboda in enakost, bolj in bolj odkrito opuščali. Nova gibanja, ki so se pojavila sredi tega stoletja, Angsoc v Oceaniji, Neoboljševizem v Evraziji,

Čaščenje smrti, kot ga običajno imenujemo, v Eastaziji, so si zavestno postavili za cilj ovekovečiti nesvobodo in neenakost. Ta nova gibanja so seveda zrasla iz starih in so težila k temu, da obdržijo njihova stara imena in se spogledujejo z njihovimi ideologijami. Toda namen vseh teh gibanj je bil ustaviti napredek in zamrzniti zgodovino v nekem izbranem trenutku. Znani zamah nihala se je imel izvršiti še enkrat in se potem ustaviti. Kot ponavadi naj bi Visoke prepodili Srednji, ki bi nato postali Visoki: toda tokrat naj bi bili Visoki z zavestno strategijo zmožni obdržati svoj položaj za stalno.

Novi družbeni nauki so nastali deloma zaradi nakopičenega zgodovinskega znanja in povečanega občutka za zgodovino, ki so ga pred devetnajstim stoletjem komaj poznali. Ciklično gibanje zgodovine je bilo zdaj mogoče razumeti ali vsaj mislili so, da je tako; in če so ga razumeli, potem so tudi mogli vplivati na to gibanje tako, da so ga spremenili. Toda poglavitni, temeljni vzrok je bil ta, da je od začetka dvajsetega stoletja človeška enakost postala tehnično mogoča. Še je bilo res, da ljudje niso bili enaki po naravnih talentih in da je družba morala funkcije specializirati na način, ki je favoriziral nekatere posameznike pred drugimi; vendar ni bilo več prave potrebe po razredni razliki ali po večjih razlikah v bogastvu.

V prejšnjih dobah razlike niso bile samo neogibne, marveč zaželene. Neenakost je bila cena, ki so jo plačevali za civilizacijo. Z razvojem strojne produkcije pa se je zadeva spremenila. Celo če je bilo še treba, da ljudje opravljajo različne vrste dela, ni bilo več treba, da živijo na različni družbeni ali ekonomski ravni. Zato novim skupinam, ki naj bi si pridobile oblast, človeška enakost ni bila več ideal, za katerega se je treba boriti, ampak nevarnost, ki jo je treba odvrniti. V bolj primitivnih obdobjih, ko je bila pravična in miroljubna družba neuresničljiva, je bilo prav lahko verjeti vanjo. Zamisel o zemeljskem raju, v katerem bi lahko ljudje živeli po bratsko, brez zakonov in brez težkega dela, je preganjala človeško domišljijo tisoče let. In ta vizija je imela nekaj vpliva celo na skupine, ki so se pravzaprav okoristile z vsako zgodovinsko spremembo. Dediči francoskih, angleških in ameriških revolucij so deloma verjeli v lastne fraze o pravicah človeka, svobodi govora, enakosti pred zakonom in podobno ter so celo puščali, da je to do neke mere vplivalo na njihovo ravnanje. Toda do četrtega desetletja dvajsetega stoletja so postali vsi glavni tokovi politične misli avtokratični. Zemeljski raj je bil ob ugled natanko v tistem trenutku, ko je postal uresničljiv. Vsaka nova politična teorija je, ne glede na naziv, ki si ga je nadela, vodila nazaj v hierarhijo in sistematizacijo. In spričo tega, da je okoli leta 1930 začel prevladovati trši pogled na življenje, so postopke, ki so bili že dolgo opuščeni, v nekaterih primerih stotine let — zapiranje brez procesa, uporaba vojnih ujetnikov za sužnje, javne eksekucije, mučenje, da bi osumljencem izvabili priznanje, uporaba talcev in deportacija celotnega prebivalstva — ne samo znova uvedli, ampak sojih tolerirali in celo branili ljudje, ki so se imeli za razsvetljene in napredne.

Šele po desetletju nacionalnih vojn, državljanskih vojn, revolucij in kontrarevolucij v vseh delih sveta so se Angsoc in njegova tekmeca pojavili kot docela izdelane politične teorije. Toda napovedovali sojih že različni sistemi, na splošno znani kot totalitarni, ki so se pojavili bolj zgodaj v stoletju, in poglavitni obrisi sveta, ki se bo vzdignil iz prevladujoče zmešnjave, so bili že dolgo očitni. Prav tako je bilo očitno, katera vrsta ljudi bo vladala temu svetu. Nova aristokracija je bila sestavljena zvečine iz birokratov, znanstvenikov, tehnikov, sindikalnih organizatorjev, izvedencev za publiciteto, sociologov, profesorjev, novinarjev in profesionalnih politikov. Te ljudi, ki sodijo v srednji razred z mesečno plačo in v zgornjo plast delavskega razreda, je oblikoval in zbral pusti svet monopolne industrije in centralizirane vlade. V primerjavi z ustreznimi razredi v preteklih obdobjih so bili manj lakomni, manj nagnjeni k razkošju, bolj lačni čiste oblasti in predvsem so se bolj zavedali, kaj počnejo, in so bolj hlepeli po uničenju opozicije. Ta razlika je bila poglavitna. V primerjavi z današnjo tiranijo so bile vse tiranije preteklosti površne in neučinkovite. Vladajoči razredi so bili vedno deloma okuženi s svobodoumnimi idejami in pripravljeni v marsičem popustiti, pazili so samo na očitna dejanja in se niso menili za to, kaj njihovi podložniki mislijo. Celo katoliška cerkev srednjega veka je bila po današnjih merilih strpna. Delni razlog za to je, da v preteklosti nobena vlada ni imela moči držati svoje državljane pod stalnim nadzorstvom. Iznajdba tiska pa je olajšala ravnanje z javnim mnenjem in film in radio sta to nadaljevala. Z razvojem televizije in s tehničnim napredkom, ki je omogočil, da si z istim aparatom sprejemal in hkrati oddajal, se je zasebno življenje končalo. Vsakega državljana, ali pa vsaj vsakega, ki je bil dovolj pomemben, da je bil vreden opazovanja, je lahko štiründvajset ur na dan nadzorovala policija, sredi hrupa uradne propagande, medtem ko mu je bila zaprta pot do vseh drugih virov občevanja. Zdaj je prvič mogoče, da država prisili ljudi ne le k popolni poslušnosti, ampak tudi k popolni enotnosti mnenja o vseh zadevah.

Po revolucionarnem obdobju petdesetih in šestdesetih let se je družba kot vedno preoblikovala v Visoke, Srednje in Nizke. Toda nova skupina Visokih, v nasprotju z vsemi svojimi predhodniki, ni delovala nagonsko, ampak je vedela, kaj je treba, da si zavaruje položaj. Davno pred tem so spoznali, da je edini varni temelj za oligarhijo kolektivizem. Premoženje in privilegije je najpreprosteje braniti, kadar so skupna last. Tako imenovana »odprava privatne lastnine«, kar so izvedli sredi tega stoletja, je pomenila dejansko koncentracijo lastnine v daleč manjšem številu rok kot prej, ampak z razliko, da so bili novi lastniki skupina namesto množice posameznikov. Individualno nima noben član Partije ničesar razen nekaj osebnih predmetov. Kolektivno pa ima Partija v lasti vse v Oceaniji, saj nadzoruje vse in dela s proizvodi, kot se ji zdi. V letih, ki so sledila Revoluciji, je bilo mogoče stopiti na komandni položaj skoraj brez nasprotovanja, ker so ves postopek predstavili tako, ko da gre za kolektivizacijo. Vedno so domnevali, da mora, če bo kapitalistični razred razlaščen, nastopiti socializem; in kapitalisti so nedvomno bili razlaščeni. Tovarne, rudniki, zemlja, stavbe, transport — vse jim je bilo odvzeto; in ker te stvari niso bile več zasebna lastnina, je bilo jasno, da morajo biti javna lastnina. Angsoc, ki je zrasel iz poprejšnjega socialističnega gibanja in podedoval njegovo frazeologijo, je realiziral poglavitno postavko socialističnega programa, s posledico, ki so jo predvideli in načrtno povzročili, da je namreč ekonomska neenakost postala permanentna.

Toda vprašanje, kako v neskončnost ohraniti hierarhično družbo, sega globlje od tega. Samo na štiri načine lahko vladajoča skupina izgubi oblast. Ali je premagana od zunaj, ali vlada tako neuspešno, da to izzove množice k uporu, ali dovoli, da nastane močna in nezadovoljna srednja plast, ali pa izgubi samozavest in voljo do oblasti. Ti vzroki ne delujejo posamično in praviloma so v neki meri navzoči vsi štirje. Vladajoči razred, ki bi se lahko pred vsemi zavaroval, bi ostal za zmerom na oblasti. Nazadnje pa odločilno vpliva na dogodke duhovna struktura samega vladajočega razreda.

V drugi polovici sedanjega stoletja je prva nevarnost v resnici minila. Vsaka od treh sil, ki si sedaj delijo svet, je dejansko nepremagljiva in bi jo mogle premagati le počasne demografske spremembe, ki jih vlada z neomejeno oblastjo zlahka odvrne. Tudi druga nevarnost je samo teoretična. Množice se nikdar ne uprejo same od sebe in nikdar se ne uprejo samo zato, ker so zatirane. Pravzaprav se vse dotlej, dokler jim ne dovolijo imeti merila za primerjavo, niti ne začnejo zavedati, da so zatirane. Ponavljajoče se krize v preteklih časih so bile popolnoma nepotrebne in zdaj ni dovoljeno, da bi do njih prišlo; vendar lahko nastopijo druge in enako velike homatije, in to se tudi dogaja, ne da bi imelo politične posledice, ker ni poti, po kateri bi bilo nezadovoljstvo moč izraziti. Kar zadeva hiperprodukcijo, ki je pomenila problem v naši družbi od razvoja strojne tehnike dalje, jo je rešila iznajdba stalnega vojskovanja (glej 3. poglavje), s katerim tudi koristno dvigaš javno moralo na potrebno višino. Z vidika naših sedanjih oblastnikov je torej edina prava nevarnost, ki jim grozi, odcepitev nove skupine zmožnih, premalo zaposlenih, oblasti lačnih ljudi ter rast liberalizma in skepticizma v lastnih vrstah. Še pravi, da gre za vzgojno vprašanje. Zato je treba neprestano oblikovati zavest tako vodeče kot izvršilne skupine, ki je na družbeni lestvici takoj pod njo. Na zavest množic ni treba vplivati drugače kot negativno.

Po teh podatkih, ki osvetljujejo njeno osnovo, lahko človek sklepa, če že ne ve, kakšna je splošna struktura oceanijske družbe. Na vrhu piramide je Veliki brat. Veliki bratje nezmotljiv in vsemogočen. Za vsak uspeh, vsak dosežek, vsako zmago, vsako znanstveno odkritje, vse znanje, vso modrost, vso srečo in vse vrline velja, da izhajajo neposredno iz njegovega vodstva in inspiracije. Nihče ni nikdar videl Velikega brata. On je obraz na deskah za plakate, glas na telekranu. Upravičeno smo lahko prepričani, da ne bo nikoli umrl, in precej negotovo je že, kdaj se je rodil. Veliki bratje lik, ki si ga je Partija izbrala, da ga predstavlja svetu. Njegovo opravilo je, da deluje kot žariščna točka za ljubezen, strah in čaščenje, čustva, ki jih je laže čutiti do posameznika kot pa do organizacije. Pod Velikim bratom je Ožja partija; število njenih članov je omejeno na šest milijonov oziroma na nekaj manj kot dva odstotka prebivalstva Oceanije. Za Ožjo partijo pride Širša partija, ki jo, če opišemo Ožjo partijo kot možgane države, lahko po pravici primerjamo z rokami. Pod to so neme množice, ki jih navadno opredeljujemo kot »raja« in ki štejejo morda petinosemdeset odstotkov prebivalstva. V izrazih naše poprejšnje klasifikacije so raja Nizki, kajti suženjsko prebivalstvo ekvatorialnih predelov, ki neprestano prehaja od zmagovalca do zmagovalca, ni stalen ali nujen del te zgradbe.

Načeloma pripadnost v eno teh treh skupin ni dedna. Otrok staršev Ožje partije še ne sodi v Ožjo partijo. Vprvo ali drugo skupino Partije te sprejmejo po preizkušnji v starosti šestnajstih let. Tako ni nobene rasne diskriminacije, pa tudi nobena pokrajina izrazito ne prevladuje nad drugo. Žide, črnce, Južnoameričane čiste indijanske krvi je najti v najvišjih vrstah Partije in upravnike posameznih območij vedno izberejo med prebivalci tistega območja. V nobenem delu Oceanije prebivalci nimajo občutka, da jim vladajo iz daljne prestolnice. Oceanija nima prestolnice in njena vrhovna glava je človek, čigar bivališča nihče ne pozna. Razen da je angleščina njena glavna lingua franca in Novorek uradni jezik, sploh ni centralizirana. Njenih voditeljev ne družijo krvne vezi, temveč pripadnost skupnemu družbenemu nauku. Resje, da je naša družba sestavljena iz plasti, in sicer zelo togih plasti, ki se na prvi pogled zde dedne. Veliko manj je možnosti, da preideš iz ene skupine v drugo, kot jih je bilo pod kapitalizmom ali celo v predindustrijskih dobah. Nekaj članov se sicer seli iz ene plasti v drugo, a samo toliko, kolikor je potrebno, da slabiče izključijo iz Ožje partije in ambiciozne člane Širše partije napravijo neškodljive tako, da jim omogočijo povzpeti se na višji položaj. Raji praktično ni dovoljeno povzpeti se v Partijo. Najbolj nadarjene med njimi, ki bi morda lahko postali žarišče nezadovoljstva, si Miselna policija preprosto zapomni in jih eliminira. Vendar ni nujno, da bi bilo tako stanje večno, pa tudi načelni razlogi ga niso ustvarili. Partija ni razred v starem pomenu besede. Njen cilj ni prenašati oblast na lastne otroke, ker so pač otroci članov Partije, in ko bi ne bilo druge poti, da obdrže najzmožnejše ljudi na vrhu, bi bila popolnoma pripravljena pritegniti celotno novo generacijo iz vrst raje. V kritičnih dneh je dejstvo, da Partija ni bila dedno telo, veliko zaleglo, ko je bilo treba ohromiti opozicijo. Starejša oblika socializma, ki se je bila vajena boriti proti nečemu, kar se je imenovalo »razredni privilegij«, je menila, da nekaj, kar ni dedno, ne more biti trajno. Ni vedela, da ni nujno, da bi se oligarhija nadaljevala fizično, niti se ni zamislila nad tem, da so bile dedne aristokracije vedno kratkotrajne, medtem ko so adoptivne organizacije, tako kot katoliška cerkev, včasih trajale na stotine in tisoče let. Bistvo oligarhičnega vladanja ni v dedovanju z očeta na sina, ampak v vztrajanju pri nekem svetovnem nazoru in nekem načinu življenja, ki ga mrtvi vsilijo živim. Vladajoča skupina je na oblasti tako dolgo, dokler lahko imenuje svoje naslednike. Partije ne zanima, da se nadaljuje njena kri, ampak ona sama. Kdo ima v rokah oblast, ni važno, če je le zagotovljeno, da ostane hierarhična zgradba vedno ista.

Vsa prepričanja, navade, okusi, čustva, miselnost, ki karakterizirajo naš čas, so v resnici namenjeni temu, da vzdržujejo mističnost Partije in preprečijo, da bi kdo odkril naravo današnje družbe. Fizični upor ali kakršnokoli predhodno gibanje k uporu danes nista mogoča. Od raje se ni treba ničesar bati. Prepuščeni samim sebi bodo iz roda v rod, iz stoletja v stoletje še naprej delali, se razmnoževali in umirali, ne samo brez kakršnegakoli nagiba po uporu, temveč nezmožni dojeti, da bi bil svet lahko drugačen, kot je. Postali bi nevarni le, če bi napredek industrijske tehnike povzročil, da bi jih bilo treba bolj izobraziti; toda odkar ni več pomembno, da tekmujemo v vojaških in gospodarskih stvareh, višina splošne izobrazbe v resnici pada. Kakšno mnenje ima raja ali kakšnega mnenja nima, velja za nepomembno. Lahko jim dovoliš intelektualno svobodo, saj nimajo intelekta. Nasprotno pa partijcem ni mogoče dovoliti niti najmanjšega miselnega odklona, pa čeprav o najbolj nepomembni stvari.

Član Partije živi od rojstva do smrti pred očmi Miselne policije. Še kadar je sam, ne more biti prepričan, da je sam. Kjerkoli je, naj dela ali počiva, v kopalni kadi ali postelji, povsod ga nadzirajo brez opozorila in brez njegove vednosti, da je opazovan. Nič, kar počne, ni nepomembno. Njegova prijateljstva, razvedrila, vedenje do žene in otrok, izraz na obrazu, kadar je sam, besede, ki jih mrmra v spanju, celo značilne gibe njegovega telesa ljubosumno raziskujejo. Ne le dejanski prestopek, marveč vsaka ekscentričnost, naj je še tako majhna, vsaka sprememba navad, živčno obnašanje, ki bi morda lahko bilo znamenje notranjega boja, so gotovo zapaženi. Za nobeno stvar se ne more svobodno odločiti. Po drugi strani pa njegovih dejanj ne uravnava noben zakon ali jasno formuliran pravilnik o vedenju. V Oceaniji ni zakona. Misli in dejanja, ki pomenijo gotovo smrt, če te zasačijo, niso formalno prepovedani in neskončnih čistk, aretacij, mučenj, zapiranja in izhlapevanj ne nalagajo ljudem kot kazen za zločine, ki so bili resnično storjeni, temveč le uničujejo ljudi, ki bi nekoč v prihodnosti mogli zagrešiti zločin. Od člana Partije zahtevajo ne le, da ima pravo prepričanje, ampak morajo biti pravi tudi njegovi nagoni. Mnoga prepričanja in stališča, ki jih zahtevajo od njega, niso nikdar jasno navedena in jih ni mogoče navesti, ne da bi razgalili protislovja, ki se skrivajo v Angsocu. Če je človek po naravi pravoveren (v Novoreku dobromislec) bo v vseh okoliščinah vedel, ne da bi premišljeval, kaj je pravo prepričanje in kakšno čustvo je zaželeno. V vsakem primeru pa s popolnim duhovnim šolanjem, opirajočim se na besede iz Novoreka kriminalstop, črnobel, in dvomišljenje, že v otroštvu dosežejo, da ni nihče voljan in zmožen pregloboko misliti o katerikoli stvari.

Od partijca pričakujejo, da nima zasebnih čustev in se nikoli ne preneha navduševati. Živi naj v neprestani blaznosti sovraštva do tujih sovražnikov in notranjih izdajalcev, veseli naj se zmag in se ponižuje pred močjo in modrostjo Partije. Nezadovoljstvo, ki izhaja iz njegovega revnega in praznega življenja, premišljeno usmerjajo navzven, tako da se izrablja pri takih sleparijah kot Dvominutno sovraštvo; razmišljanja, ki bi mogla ustvariti v njem skeptične in uporne misli, pa vnaprej zaduši njegova zgodaj pridobljena notranja disciplina. Prva in najenostavnejša stopnja v disciplini, ki jo lahko vcepiš že otrokom, se v Novoreku imenuje kriminalstop. Kriminalstop pomeni zmožnost, da se hitro, kakor nagonsko ustaviš na pragu vsake nevarne misli. S tem se druži zmožnost, da ne dojemaš analogije, ne znaš opaziti logičnih napak, ne razumeš najpreprostejših argumentov, če so sovražni Partiji; da ti je zoprn in odbijajoč vsak tok misli, ki te lahko zapelje v krivoversko smer. Kriminalstop na kratko pomeni varovalno neumnost. Toda neumnost ni dovolj. Nasprotno, popolna pravovernost zahteva tako popolno nadzorstvo nad lastnim duhovnim dogajanjem, kot ga mora imeti žongler nad telesom. Oceanijska družba počiva nazadnje na prepričanju, da je Veliki brat vsemogočen in da je Partija nezmotljiva. Toda, ker v resnici Veliki brat ni vsemogočen in Partija ni nezmotljiva, je treba dejstva neutrudno in neprestano nadvse prožno uravnavati. Tu je ključna beseda črnobel. Kot toliko besed v Novoreku ima tudi ta dva pomena, ki drug drugemu nasprotujeta. Če se nanaša na nasprotnika, pomeni navadno nesramežljivo zatrjevati, da je črno belo, v nasprotju s preprostimi dejstvi. Če pa se nanaša na partijca, pomeni lojalno pripravljenost trditi, da je črno belo, če to zahteva partijska disciplina. Pomeni pa tudi zmožnost verjeti, da je črno belo, še več, vedeti, da je črno belo, in pozabiti, da si kdaj verjel v nasprotno. To zahteva neprestano spreminjanje preteklosti, kar omogoča miselni sistem, ki v resnici vse drugo zajema in ki je v Novoreku znan kot dvomišljenje.

Spreminjati preteklost je potrebno iz dveh razlogov, od katerih je eden postranski in ga upoštevajo, recimo, tudi iz previdnosti. Postranski razlog, zakaj to delajo, je ta, da član Partije, tako kot raja, prenaša današnje razmere deloma tudi zato, ker nima meril za primerjavo. Odrezan mora biti od preteklosti, natanko tako, kot mora biti odrezan od tujih dežel, saj mora verjeti, da mu je bolje kot njegovim prednikom in da se povprečni nivo gmotnega udobja neprestano dviga. Toda daleč pomembnejši razlog, zakaj preurejajo preteklost, je potreba zavarovati nezmotljivost Partije. Ne samo, da je treba govore, statistike in dokumente vseh vrst neprestano posodabljati zato, da bi pokazali, da so napovedi Partije v vseh primerih pravilne, gre tudi za to, da ne smejo nikdar priznati, da se je nauk spremenil ali da so zamenjali političnega zaveznika. Kajti sprememba mnenja ali celo politike je priznanje

Pa slabosti. Če je, na primer, Evrazija ali Eastazija (katerakoli že) naš sovražnik danes, potem je ta dežela morala biti vedno sovražnik. In če dejstva pravijo drugače, jih je treba spremeniti. Tako zgodovino pišejo vedno znova. Ta vsakdanja potvorba, ki jo opravlja Ministrstvo resnice, je tako potrebna za trdnost režima kot zatiranje in vohunjenje, ki ga izvaja Ministrstvo ljubezni.

Spremenljivost preteklosti je osrednje načelo Angsoca. Pretekli dogodki, nam zatrjujejo, nimajo objektivne eksistence, ampak žive dalje le v zapisanih dokumentih in človeških spominih. Preteklost je to, o čemer soglašajo dokumenti in spomini. In ker ima Partija popolno kontrolo nad vsemi dokumenti in prav tako popolno kontrolo nad zavestjo svojih članov, sledi iz tega, da je preteklost taka, kakršno hoče narediti Partija. Sledi pa tudi, da preteklost, čeprav je spremenljiva, nikdar ni bila v nobenem posebnem primeru spremenjena. Kajti ko je bila preustvarjena v kakršnokoli trenutno potrebno obliko, je ta nova različica preteklost in nobena druga preteklost ni mogla nikdar obstajati. To velja celo takrat, kar se često zgodi, ko je treba kakšen dogodek v enem samem letu večkrat spremeniti do nespoznavnosti. Ves čas ima Partija v rokah absolutno resnico in absolutno seveda ni moglo biti nikoli drugačno od sedanjega. Videli bomo, da je kontrola preteklosti odvisna predvsem od posebej šolanega spomina. Zagotoviti, da se vsi zapisani dokumenti ujemajo s trenutno pravoverno mislijo, je samo mehanično dejanje. Potrebno pa je tudi zapomniti si, da so se dogodki zgodili tako, kakor je zaželeno.

In če je treba preurediti spomin ali šušmariti z zapisanimi dokumenti, potem je treba tudi pozabiti, da je bilo to storjeno. Takšne ukane se je mogoče naučiti kot vsake druge mentalne tehnike. Nauči se ga večina članov Partije, gotovo pa vsi, ki so tako inteligentni kot pravoverni. V Staroreku se to čisto odkrito imenuje »kontrola realnosti«. V Novem jeziku se imenuje dvomišljenje, čeprav zajema dvomišljenje tudi še veliko več.

Dvomišljenje pomeni moč hkrati imeti dvoje prepričanj in dopuščati obe. Partijski intelektualec ve, v katero smer si mora spremeniti spomin; zato ve, da slepari s stvarnostjo; toda z vajo v dvomišljenju se tudi pomirja, da se resničnosti ni zgodila sila. Postopek mora biti zavesten, ker bi ga sicer ne mogli dovolj natančno opraviti, mora pa biti tudi nezaveden, sicer bi se mu pridružil občutek hinavstva in z njim krivde. Dvomišljenje tiči v samem srcu Angsoca, ker je bistveni akt Partije, da uporablja zavestno prevaro, hkrati pa ohranja trdnost namena, ki pritičepopolni poštenosti. Govoriti namerne laži, pa resnično verjeti vanje, pozabiti vsako dejstvo, ki je postalo neprimerno, pa ga nato, ko spet postane potrebno, priklicati nazaj iz pozabljenega za natanko tako dolgo, kot je potrebno, zanikati obstoj objektivne stvarnosti, pa ves čas upoštevati stvarnost, ki jo zanikuješ — vse to je neogibno potrebno. Celo pri rabi besed dvomišljenje, je treba izvajati dvomišljenje. Kajti z rabo te besede človek priznava, da spletkari s stvarnostjo; s svežim aktom dvomišljenja človek to vednost briše; in tako dalje v nedogled, z lažjo vedno en skok pred resnico. Nazadnje je Partija po zaslugi dvomišljenja mogla — in bo po tem, kar vemo, mogla tako ravnati še na tisoče let — ustaviti tok zgodovine.

Vse pretekle oligarhije so izgubile oblast bodisi ker so okostenele bodisi ker so se zmehčale. Ali so postale neumne in prevzetne, tako da jim ni uspelo prilagoditi se spreminjajočim se okoliščinam in so jih vrgli; ali pa so postale strahopetne in liberalne in so delale koncesije, kjer bi bile morale rabiti silo, pa so jih spet vrgli. Še pravi, da so padle, ker so se nečesa zavedale ali ker se nečesa niso zavedale. Uspeh Partije pa je v tem, da je izdelala miselni sistem, v katerem oba pogoja lahko hkrati obstajata. In na nobeni drugi intelektualni bazi bi oblast Partije ne mogla biti permanentna. Če naj nekdo vlada in si oblast ohrani, mora biti zmožen, da razveljavi občutek za resničnost. Kajti skrivnost vladanja je v tem, da znaš združiti vero v lastno nezmotljivost z zmožnostjo učiti se iz preteklih napak.

Komaj je potrebno reči, da so najbolj tankoumni izvajalci dvomišljenja tisti, ki so dvomišljenje izumili in ki vedo, da je to obsežen sistem duhovnega goljufanja. V naši družbi so prav tisti, ki najbolje vedo, kaj se dogaja, tudi tisti, ki so najdlje od tega, da vidijo svet tak, kakršen je. Na splošno, čim bolj razumeš, za kaj gre, tem huje varaš sam sebe: bolj si inteligenten, manj si umsko zdrav. Jasna ilustracija tega dejstva je, da vojna histerija narašča čedalje bolj, više ko se vzpenjaš na družbeni lestvici. Tisti, katerih odpor proti vojni je najbliže razumnemu, so podjarmljeni ljudje, na spornih ozemljih. Tem ljudem je vojna preprosto neprestano gorje, ki vihra sem ter tja nad njihovimi telesi kakor valovanje plime. Katera stran zmaguje, jih prav nič ne zanima. Zavedajo se, da sprememba oblasti pomeni preprosto to, da bodo opravljali isto delo kot prej za nove gospodarje, ki bodo z njimi ravnali prav tako, kot so prejšnji. Nekoliko bolj favorizirani delavci, ki jim pravimo »raja«, se samo v presledkih zavedajo, kaj je vojna. Kadar je potrebno, jih je moč pognati v blaznost strahu in sovraštva, a kadar so prepuščeni sami sebi, so za dolga obdobja zmožni pozabiti, da besni vojna. V vrstah Partije in predvsem Ožje partije pa je najti pravo vojno navdušenje. V osvojitev sveta verjamejo najbolj trdno tisti, ki vedo, da je to nemogoče. To posebno povezovanje nasprotij — vednosti z nevednostjo, cinizma s fanatizmom —je eno poglavitnih razpoznavnih znamenj oceanijske družbe. Uradna ideologija je prepolna protislovij celo tam, kjer zanje ni praktičnega razloga. Tako Partija zavrača in sramoti vsako načelo, za katero se je prvotno potegovalo socialistično gibanje. Pridiga zaničevanje delavskega razreda, kar je bilo za pretekla stoletja nekaj nezaslišanega, svoje člane pa oblači v uniformo, ki je bila nekoč posebnost ročnih delavcev, in sojo iz tega razloga prevzeli. Sistematično spodkopava solidarnost družine, svojega voditelja pa kliče z imenom, ki neposredno deluje na čustva družinske vdanosti. Celo imena štirih Ministrstev, iz katerih nam vladajo, se nekam nesramno postavljajo s premišljenim prevračanjem dejstev. Ministrstvo miru se ukvarja z vojno, Ministrstvo resnice z lažmi, Ministrstvo ljubezni z mučenjem in Ministrstvo obilja s stradanjem. Ta protislovja niso slučajna, kakor tudi niso posledica običajne hipokrizije: to so namerne vaje v dvomišljenju. Kajti samo, če se ljudje sprijaznijo s protislovji, se lahko oblast obdrži neskončno dolgo, z nobenim drugim sredstvom bi ne bilo mogoče razbiti starodavni krog. Če naj za vedno izgine človeška enakost — če naj Visoki, kot smo jih imenovali, za zmerom obdrže svoje mesto — potem mora biti prevladujoče duhovno stanje nadzorovana blaznost.

Vendar si je treba postaviti vprašanje, za katero se do tega trenutka skoraj nismo menili. To je: zakaj je treba odpraviti človeško enakost? Če domnevamo, da smo pravilno opisali notranji ustroj razvoja, kaj je povzročilo to velikansko, skrbno zasnovano prizadevanje, da bi zamrznili zgodovino v nekem določenem obdobju?

Tu smo v osrčju skrivnosti. Kakor smo videli, sta nadnaravna moč Partije in predvsem Ožje partije odvisni od dvomišljenja. Toda za tem se globoko skriva prvotni nagib, nevprašljivi nagon, ki je prvi vodil k prevzemu oblasti in kasneje ustvaril dvomišljenje, Miselno policijo, neprestano vojskovanje in vse druge priveske tega stanja. V resnici gre za to ...

Winston se je zavedel tišine, tako kot se zaveš nekega novega zvoka. Zazdelo se mu je, da je Julija že nekaj časa zelo mirna. Ležala je na boku, od pasu navzgor gola, z licem, naslonjenim na roko, in temni koder ji je padal čez oči. Njene prsi so se dvigale in padale počasi in pravilno.

»Julija.«

Nobenega odgovora.

»Julija, si budna?«

Nobenega odgovora. Spala je. Zaprl je knjigo, jo skrbno položil na tla, legel in potegnil odejo čez oba.

Še vedno, je pomislil, ni izvedel končne skrivnosti. Razumel je kako, ni pa razumel zakaj. Prvo poglavje, tako kot tretje, mu pravzaprav ni povedalo ničesar, česar bi že ne bil vedel, samo sistematiziralo je znanje, ki ga je že imel. Toda potem, ko ga je prebral, je vedel bolje kot prej, da ni blazen. Biti v manjšini, da si en sam proti vsem, še ne pomeni, da si blazen. Na svetu sta resnica in neresnica, in če se okleneš resnice tudi proti vsem drugim, nisi blazen. Rumeni sončni žarek zahajajočega sonca je površno sijal skozi okno in padal čez blazino. Zaprl je oči. Sonce na obrazu in gladko dekletovo telo, ki se je dotikalo njegovega, sta mu vzbujali krepak, zaspan, zaupljiv občutek. Bil je varen, vse je bilo prav. Mrmrajoč »Duševno zdravje se ne določa s statistično metodo«, je z občutkom, da ta opazka vsebuje globoko modrost, zaspal.

X

Ko se je prebudil, ga je obhajal občutek, da je dolgo spal, toda bežen pogled na staromodno uro mu je povedal, da je šele dvajset trideset. Ležal je in še malo podremal: potem je priplavalo z dvorišča običajno globoko prsno petje:

Bila je le brezupna domišljija, minila je kakor aprilski dan, toda pogled, besede, sanje je zbudila, ki so ukradli mi srce.

Videti je bilo, da je slaboumna popevka ohranila svojo priljubljenost. Še vedno jo je bilo povsod slišati. Preživela je Pesem sovraštva. Julija se je ob zvoku prebudila, se razkošno pretegnila in vstala iz postelje.

»Lačna sem,« je rekla. »Skuhajva še malo kave. Vraga! Peč je ugasnila in voda je mrzla.« Dvignila je pečico in jo stresla. »Nič olja ni v njej.«

»Mislim, da ga lahko dobiva nekaj od starega Charringtona.«

»Smešno je to, da sem bila prepričana, da je polna. Oblekla se bom,« je dodala. »Zdi se mi, da je postalo hladneje.«

Tudi Winston je vstal in se oblekel. Neutrudljivi glas je pel dalje:

Pravijo, da čas vse rane celi, pravijo, da vse lahko pozabiš, a še čez leta solze in nasmehi mi mučijo srce.

Ko si je zapel pas na kombinezonu, se je napotil k oknu. Sonce je moralo zaiti za hiše, nič več ni sijalo na dvorišče. Kamnite plošče so bile mokre, kot bi bile ravnokar umite, in imel je občutek, da je tudi nebo umito, tako sveža in bleda je bila modrina med dimniki. Zenska je neutrudno korakala sem ter tja, si mašila in spet praznila usta, zapela ter spet utihnila in medtem razobešala nove in nove plenice. Spraševal se je, ali se ukvarja s pranjem, da se preživlja, ali pa je le sužnja dvajsetih ali tridesetih vnukov. Julija je stopila poleg njega in skupaj sta strmela dol, z nekakšno očaranostjo občudujoč trdno postavo zdolaj. Ko je gledal žensko v njeni značilni drži, z debelimi rokami, ki segajo k vrvi, s štrlečo mogočno zadnjico kobile, ga je prvikrat obšlo, da je lepa. Nikdar mu še ni prišlo na misel, da bi bila petdesetletna ženska, napihnjena v pošastno razsežnost od porodov, potem okorela in posurovela od dela, dokler ni bila do zadnjega vlakna raskava kot prezrela repa, lahko lepa. Toda bilo je tako in navsezadnje, je pomislil, zakaj pa ne? Trdno, brezoblično telo, podobno bloku granita, in raskava rdeča koža, je bilo v takem sorodstvu z dekletovim telesom kot šipek z vrtnico. Zakaj bi moral plod veljati za nekaj manj vrednega od cveta?

»Lepa je,« je zamrmral.

»Najmanj meter ima okoli bokov,« je rekla Julija.

»To je njen slog lepote,« je rekel Winston.

Držal je voljni Julijin pas, ki ga je zlahka obkrožal z roko.

Od bokov do kolen je bil njen bok ob njegovem. Iz njunih teles ne bo nikdar prišel otrok. To je bila ena od stvari, ki jih nikdar ne bosta naredila. Samo z besedo iz ust, iz duha v duha, sta si lahko predajala svojo skrivnost. Zenska tam spodaj ni imela duha, imela je samo močne roke, toplo srce in rodoviten trebuh. Bil je radoveden, koliko otrok je rodila. Zlahka bi jih bilo petnajst. Doživela je svoj kratki razcvet, morda leto dni lepote divje rože, in potem se je nenadoma napihnila kot oplojen sad ter postala trda, rdeča, groba, da je bilo njeno življenje poslej samo pranje, ribanje, krpanje, kuhanje, pometanje, čiščenje, pospravljanje, ribanje, pranje, najprej za otroke, potem za vnuke, dobrih trideset nepretrganih let. Po vsem tem je še vedno pela. Skrivnostno spoštovanje, ki ga je čutil do nje, je bilo nekako pomešano s pogledom na bledo, brezoblačno nebo, ki se je razprostiralo nad dimniki v neizmerne daljave. Nenavadno je bilo pomisliti, da je nebo za vse isto, v Evraziji ali Eastaziji tako kot tu. In tudi ljudje pod nebom so si bili zelo podobni — povsod, na vsem svetu, stotine ali tisoče milijonov ljudi takih kot ti, ljudi, ki ne vedo drug za drugega, ki jih drže narazen zidovi sovraštva in laži, pa vendar skoraj natanko isti — ljudje, ki se niso nikoli naučili misliti, a kopičijo v svojih srcih, trebuhih in mišicah moč, ki bo nekega dne preobrnila svet. Če je kje upanje, je v raji. Ne da bi do konca prebral knjigo je vedel, kaj mora biti zadnja Goldsteinova poslanica. Prihodnost pripada raji. In ali more biti prepričan, da ne bo takrat, ko bo napočil njihov čas, svet, ki ga bodo zgradili, njemu, Winstonu Smithu, ravno tako tuj, kot mu je svet Partije? Da, kajti to bo vsaj svet zdrave pameti. Kjer je enakost, je mogoča zdrava pamet. Prej ali slej se bo to zgodilo: moč se bo spremenila v zavest.

Raja je nesmrtna, o tem nisi mogel dvomiti, ko si gledal to pogumno postavo na dvorišču. Na koncu bo nastopilo njihovo prebujenje. In dokler se to ne zgodi, čeprav bo do tega morda še tisoč let, bodo ostali živi vsem nasprotnim okoliščinam navkljub, kot ptice, ter bodo prenašali s telesa na telo življenjsko silo, ki je Partija nima in ki je ne more ubiti.

»Še spominjaš,« je rekel, »drozga, ki nama je pel tisti prvi dan, na robu gozda?«

»Ni pel nama,« je rekla Julija. »Pel je, da bi ugodil sebi. Niti tega ne. Kar pel je.«

Ptice pojejo, raja poje, Partija pa ne poje. Vsenaokrog po svetu, v Londonu in New Yorku, v Afriki in Braziliji pa v skrivnostnih, prepovedanih zemljah onstran meja, na cestah Pariza in Berlina, v vaseh neskončne ruske stepe, na bazarjih Kitajske in Japonske — povsod je stala ista trdna, nepremagljiva postava, zmaličena od dela in porodov, garaje od rojstva do smrti, in še vedno pela. Iz teh mogočnih ledij mora nekega dne priti rasa zavestnih bitij. Ti si mrtev, njihova pa je prihodnost. Vendar lahko sodeluješ pri tej prihodnosti, če ohranjaš pri življenju duha, tako kot oni telo, in predajaš naprej skrivni nauk, da je dve in dve štiri.

»Midva sva mrtva,« je rekel.

»Midva sva mrtva,« se je poslušno oglasila v odmev Julija.

»Vidva sta mrtva,« je rekel železni glas za njima.

Planila sta narazen. Winstonu se je zdelo, da mu je zmrznilo drobovje. Lahko je videl belino okoli šarenic Julijinih oči. Njen obraz je postal mlečno rumen. Madež rdečila, ki ga je še vedno imela na licih, je ostro izstopal, skoraj tako, kot bi ne bil v zvezi s kožo pod seboj.

»Vidva sta mrtva,« je ponovil železni glas.

»Za sliko je bilo,« je dahnila Julija.

»Za sliko je bilo,« je rekel glas. »Ostanita natanko tam, kjer sta. Ne premikajta se, dokler vama ne ukažemo.«

Začelo se je, slednjič se je začelo! Storiti nista mogla nič drugega kot stati in strmeti drug drugemu v oči. Boriti se za življenje, priti iz hiše, preden bo prepozno — nič takega jima ni prišlo na misel. Nepojmljivo je bilo, da bi se ne pokorila železnemu glasu za steno. Tlesknilo je, kot bi se zavrtela ključavnica, in zažvenketalo je razbito steklo. Slika je padla na tla in odkrila za seboj telekran.

»Zdaj naju lahko vidijo,« je rekla Julija.

»Zdaj vaju lahko vidimo,« je rekel glas. »Stopita na sredo sobe. Stojta s hrbtom ob hrbtu. Sklenita roke nad glavo. Ne dotikajta se drug drugega.«

Nista se dotikala, a zdelo se mu je, da čuti drhtenje Julijinega telesa. Ali pa je bilo to samo njegovo drhtenje. Lahko je ustavil šklepetanje zob, a nad koleni ni imel oblasti. Slišati je bilo topot škornjev spodaj, znotraj in zunaj hiše. Videti je bilo, da je dvorišče polno ljudi. Nekaj so vlekli po kamnu. Ženino petje je kot odrezano utihnilo. Dolg, kotaleč ropot, kot bi vrgli škaf čez dvorišče, in nato zmešnjava jeznih glasov, ki se je končala s krikom bolečine.

»Hiša je obkoljena,« je rekel Winston.

»Hiša je obkoljena,« je rekel glas.

Slišal je, da je Julija stisnila zobe.

»Mislim, da se vseeno lahko posloviva,« je rekla.

»Vseeno se lahko poslovita,« je rekel glas. In nato se je vmešal čisto drug glas, tenak, kultiviran glas, ki je Winstonu vzbudil vtis, da ga je že slišal: »In mimogrede, ko smo že pri stvari. Tukaj je sveča, da ti posveti spat, tuje sekira, da ti preseka vrat!«

Nekaj je počilo na postelji za Winstonovim hrbtom. Vrh lestve so potisnili skozi okno, da je zadel ob okvir. Nekdo je splezal skozi okno. Divje tekanje škornjev po stopnišču. Soba je bila polna tršatih mož v črnih uniformah, z železom podkovanimi škornji na nogah in s pendreki v rokah.

Winston ni več trepetal. Celo oči je komaj premikal. Ena sama stvar je bila važna: ostati pri miru in ne dati jim opravičila, da te udarijo! Neki moški z gladkim obrazom poklicnega boksarja, v katerem so bila usta le reža, se je ustavil nasproti njega, zamišljeno tehtajoč pendrek med palcem in kazalcem. Winston se je srečal z njegovimi očmi. Občutek golote, ker je imel roke sklenjene za glavo, telo in obraz pa nezavarovana, je bil skoraj neznosen. Moški je pokazal vrh jezika, oslinil mesto, kjer bi morale biti ustnice, in odšel dalje. Drug tresk. Nekdo je z mize dvignil obtežilnik za papir in ga na ognjišču zdrobil na koščke.

Košček korale, drobna rožnata kroglica, podobna sladkornemu rožnemu popku s torte, se je zakotalila čez rogoznico. Kako majhna, je pomislil Winston, kako majhna je zmeraj bila. Nekdo je zasopel in zatopotal za njim in dobil je divjo brco v gleženj, ki ga je skoraj vrgla iz ravnotežja. Eden od mož je s pestjo udaril Julijo v pleksus, da se je zvila kot zložljiv meter. Boreč se za sapo se je zvijala na tleh. Winston si ni upal niti za milimeter obrniti glave, toda včasih je njen mrtvaško bledi, sapo loveči obraz prišel v njegov zorni kot. Celo v njegovi grozi se mu je zdelo, da čuti bolečino v lastnem telesu, smrtno bolečino, ki pa je bila kljub temu manj huda kot napor, da bi ulovil sapo. Vedel je, kako je to: strahotna, smrtna bolečina, ki je ves čas tam, a se ji še ne moreš prepustiti, kajti najprej je treba dihati. Nato sta jo dva moža dvignila pri kolenih in ramenih in jo kot vrečo odnesla iz sobe. Winston je bežno uzrl njen obraz, obrnjen navzdol, rumen in spačen, z zaprtimi očmi in še vedno z madeži rdečila na licih; in to je bilo poslednje, kar je videl od nje.

Stal je mrtvaško mirno. Nihče ga še ni udaril. Misli, ki so prihajale same od sebe, a so se mu zdele popolnoma nezanimive, so mu začele begati po glavi. Spraševal se je, ali so dobili gospoda Charringtona. Spraševal se je, kaj so storili z žensko na dvorišču. Opazil je, da nujno želi urinirati, in to ga je navdajalo z lahnim presenečenjem, kajti to je opravil šele pred dvema ali tremi urami. Opazil je, da ura na napušču kaže devet, se pravi enaindvajset. Toda svetloba je bila videti premočna. Mar ne bi morala svetloba pojemati ob enaindvajsetih na avgustov večer? Spraševal se je, ali se nista z Julijo navsezadnje zmotila v času — prespala dvanajst ur in mislila, da je dvajset trideset, ko je bilo v resnici osem trideset naslednjega jutra. Toda te misli ni nadaljeval. Ni bila zanimiva.

Slišati je bilo neki drug, lažji korak na hodniku. Gospod Charrington je stopil v sobo. Vedenje črno uniformiranih mož je nenadoma postalo bolj krotko. Nekaj se je tudi spremenilo v Charringtonovi zunanjosti. Njegov pogled je padel na koščke steklenega obtežilnika.

»Poberite te črepinje,« je ostro dejal.

Neki moški se je ubogljivo sklonil. Cockneyjski naglas je izginil. Winston je nenadoma dojel, čigav glas je slišal pred nekaj trenutki na telekranu. Charrington je še vedno nosil svoj stari žametni suknjič, a lasje, ki so bili skoraj beli, so postali črni. Tudi očal ni nosil. Winstonu je naklonil en sam oster pogled, kot bi hotel ugotoviti, ali je to on, in mu nato ni več posvečal pozornosti. Še ga je bilo mogoče prepoznati, vendar ni bil več isti človek. Njegovo telo se je zravnalo in zdelo se je, da je postalo večje. Obraz se je le malo spremenil, vendar je to delovalo kot popolna preobrazba. Črne obrvi so bile manj košate, gube so izginile, vse poteze na obrazu so bile videti spremenjene; celo nos je bil videti krajši. Bil je to buden, hladen obraz moškega pri petintridesetih. Winstonu je prišlo na misel, da prvič v svojem življenju vede gleda pripadnika Miselne policije.

Tretji del

I

Ni vedel, kje je. Verjetno je bil v Ministrstvu ljubezni, a nikakor se ni mogel o tem prepričati.

Bil je v celici z visokim stropom in brez oken, s stenami iz bleščečega belega porcelana. Skrite luči so jo preplavljale s hladno svetlobo in slišati je bilo nizko brnenje, o katerem je menil, da ima nekaj opraviti z dovajanjem zraka. Klop ali polica, komaj dovolj široka za sedenje, je tekla okrog sten, s presledkom samo pri vratih, in nasproti vrat je bila straniščna školjka brez sedežne deske. Na stenah so bili štirje telekrani, po eden na vsaki.

V trebuhu ga je topo bolelo. Bolečina je bila tam vse od takrat, ko so ga stlačili v zaprt tovornjak in odpeljali. Bil pa je tudi lačen in lakota je bila glodajoče, nezdrave vrste. Mogoče je minilo že štiründvajset ur, kar je jedel, mogoče šestintrideset. Še vedno ni vedel, morda ne bo vedel nikoli, ali je bilo jutro ali večer, ko so ga aretirali. Odkar je bil aretiran, ni dobil hrane.

Kolikor mogoče mirno je sedel na ozki klopi, z rokami, prekrižanimi na kolenu. Že se je naučil sedeti pri miru. Če si napravil nepričakovan gib, so zavpili nate s telekrana. Toda želja po hrani je naraščala v njem. Predvsem je hrepenel po kosu kruha. Zdelo se mu je, da ima nekaj krušnih drobtin v žepu kombinezona. Mogoče je celo — to je mislil zato, ker ga je zdaj pa zdaj nekaj požgečkalo po nogah — da je tam precejšen kos skorje. Končno je skušnjava, da bi to ugotovil, premagala strah, potisnil je roko v žep.

»Smith!« je zavpil glas s telekrana. »6079 Smith W.! Roke iz žepov v celici!«

Spet je mirno obsedel, z rokami, prekrižanimi na kolenu. Preden so ga privedli sem, so ga peljali na neki drug kraj, ki je moral biti običajni zapor ali začasna ječa, ki jo uporabljajo patrole. Ni vedel, kako dolgo je bil tam, vsekakor nekaj ur; brez ure in dnevne svetlobe je bilo težko presoditi čas. Tisto je bil hrupen, smrdljiv prostor. Posadili so ga v celico, ki je bila podobna tej, v kateri je bil zdaj, a grdo umazana in ves čas nabita z desetimi ali petnajstimi ljudmi. Zvečine so bili navadni zločinci, toda med njimi je bilo tudi nekaj političnih jetnikov. Tiho je sedel ob steni, stlačen med umazana telesa, preveč zaposlen s strahom in z bolečino v trebuhu, da bi se zelo zanimal za svojo okolico, a še je opažal osupljivo razliko med obnašanjem partijskih jetnikov in drugimi. Partijski jetniki so bili vedno tihi in prestrašeni, navadni zločinci pa so dajali vtis, da jim je čisto vseeno. Psovali so stražarje, se divje bojevali, kadar so jim zaplenili lastnino, pisali na tla opolzke besede, jedli vtihotapljeno hrano, ki so jo privlekli iz skrivališč v obleki, ter celo kričali na telekran, kadar je ta skušal vzpostaviti red. Po drugi strani pa so bili nekateri med njimi videti v dobrih odnosih s stražarji, klicali so jih po vzdevkih in si skušali pridobrikati cigarete skozi opazovalno lino v vratih. Tudi stražarji so z navadnimi zaporniki ravnali nekam prizanesljivo, celo tedaj, ko so jih morali trdo prijeti. Veliko se je govorilo o taboriščih za prisilno delo, kamor je večina zapornikov pričakovala, da jih bodo poslali. V taboriščih je »v redu«, je sklepal, kolikor imaš dobre zveze in se znajdeš. Bilo je veliko podkupovanja, protekcije, tihotapstva vseh vrst, pa homoseksualnosti in prostitucije, celo prepovedanega alkohola, destiliranega iz krompirja. Zaupna mesta so dodeljevali samo navadnim zločincem, posebno gangsterjem in morilcem, ki so sestavljali nekakšno aristokracijo. Vsa umazana dela so opravljali politični.

Neprestano so prihajali in odhajali zaporniki vseh vrst: prekupčevalci z mamili, tatovi, barabe, črnoborzijanci, pijanci, prostitutke. Nekateri pijanci so bili tako divji, da so jih zaporniki le združeno ukrotili. Neko velikansko žensko razvalino, staro kakšnih šestdeset let, z velikimi visečimi prsmi in z gostimi prameni belih las, ki so se ji razpustili v bojih, so brcajočo in tulečo prinesli noter štirje stražarji, ki so jo držali vsak na enem koncu. Izmikali so se čevljem, s katerimi jih je skušala brcniti, jo zvrnili v Winstonovo naročje in mu skoraj zlomili stegnenico. Zenska je planila pokonci in jih spremila ven s klicem: »K... barabe!« Ko je opazila, da sedi na nečem neravnem, je zdrsnila z Winstonovih kolen na klop.

»Oprosti, ljubček,« je rekla. »Ne bi sedla nate, ampak tisti buzaranti so me posadili tja. Ne vejo, kako je treba ravnati z damo, a ne?« Premolknila je, se potrepljala po prsih in rignila. »Oprosti,« je rekla, »nisem čisto pri sebi.«

Sklonila se je naprej in izdatno bruhala na tla.

»Tako je bolje,« je rekla in se z zaprtimi očmi naslonila nazaj. »Nikoli ne zadržuj, pravim jaz. Spravi gor, ko je še sveže v želodcu.«

Oživela je, se obrnila, da bi si spet ogledala Winstona, in zazdelo se mu je, da ga je nemudoma vzljubila. Položila mu je svojo ogromno roko okoli ramen in ga stisnila k sebi, sopeč mu vonj po pivu in bruhanju v obraz.

»Kako ti je ime, ljubček?« je vprašala.

»Smith,« je rekel Winston.

»Smith?« je rekla ženska. »To je pa hecno. Tudi jaz se pišem Smith. Ja,« je dodala sentimentalno, »lahko bi ti bila mama!«

Lahko bi bila, je pomislil Winston, njegova mati. Bila je približno prave starosti in postave in verjetno se ljudje nekoliko spremenijo po dvajsetih letih taborišča za prisilno delo.

Nihče drug ni spregovoril z njim. Navadni zločinci so presenetljivo ignorirali partijske zapornike. »Z nekakšnim omalovažujočim prezirom so jih imenovali politiki«. Videti je bilo, da se partijski zaporniki bojijo govoriti z drugimi in predvsem govoriti med seboj. Enkrat samkrat je pri dveh članih Partije, ženskah, ki sta se tesno tiščali druga k drugi na klopi, ujel med hrupom glasov nekaj na hitro zašepetanih besed, in posebej omembo nečesa, kar se imenuje »soba ena nula ena«, česar ni razumel.

Morda so minile dve ali tri ure, odkar so ga pripeljali sem. Topa bolečina v trebuhu ni izginila, pač pa mu je bilo včasih bolje, včasih slabše, in v skladu s tem so se mu širile in krčile misli. Kadar mu je postalo slabše, je mislil le na bolečino samo in na željo po hrani. Kadar mu je bilo bolje, ga je pograbil preplah. Bili so trenutki, ko je stvari, ki se mu bodo zgodile, predvideval tako živo, da mu je srce hitro udarjalo in zastajal dih. Čutil je udarce s pendreki po komolcih in z železom podkovanih škornjev na piščalih; videl se je, kako se zvija na tleh in kriči za milost skozi razbite zobe. Komaj da je mislil na Julijo. Ni mogel osredotočiti svojih misli nanjo. Ljubil jo je in je ne bo izdal, a to je bilo le dejstvo, ki ga je znal na pamet kot aritmetična pravila. Ni čutil ljubezni do nje in celo to, kaj se dogaja z njo, ga je komaj zanimalo. Na OBriena je mislil pogosteje, z migljajočim upanjem. O’Brien mora vedeti, da so ga zaprli. Bratovščina, je bil rekel, nikdar ne skuša rešiti svojih članov. A bila je še britev, poslali bodo britev, če bodo mogli.

Morda bo minilo pet sekund, preden bodo mogli stražniki planiti v celico. Rezilo se bo zagrizlo z nekakšno gorečo hladnostjo in celo prsti, ki ga bodo držali, bodo porezani do kosti. Vse se je vrnilo v njegovo bolno telo, ki se je trepetaje zdrznilo ob najmanjši bolečini. Ni bil prepričan, da bo uporabil britev, tudi če dobi priložnost. Bolj naravno je živeti od trenutka do trenutka, in sprejemati naslednjih deset minut življenja, četudi ti je jasno, da je na koncu mučenje.

Včasih je skušal izračunati število keramičnih ploščic na stenah celice. To bi moralo biti lahko, ampak vedno se je na tej ali oni točki zgubil v štetju. Bolj pogosto se je spraševal, kje je in kateri dnevni čas je. V nekem trenutku je bil prepričan, da je zunaj popolna dnevna svetloba, drugič pa enako prepričan, da je črna tema. Na tem kraju, je nagonsko vedel, ne bodo nikdar ugasnili luči. To je kraj brez teme: zdaj je razumel, zakaj je bilo videti, kot da je O’Brien spoznal aluzijo. V Ministrstvu ljubezni ni bilo oken. Njegova celica je lahko bila sredi poslopja ali ob zunanjem robu, lahko je bila deset nadstropij pod zemljo ali trideset nad njo. V mislih se je selil s kraja na kraj in skušal po telesnem občutku določiti, ali sedi visoko v zraku ali pa je pokopan globoko pod zemljo.

Od zunaj je bilo slišati glas korakajočih škornjev. Jeklena vrata so se s treskom odprla. Mlad častnik, postava v prilegajoči se črni uniformi, ki je bila videti, da se čez in čez sveti v poliranem usnju, in čigar bledi obraz resnih potez je bil podoben voščeni maski, je strumno stopil čez prag. Pomignil je stražarjem zunaj, naj privedejo jetnika, ki so ga peljali. Pesnik Ampleforth je priklamal v celico. Vrata so se spet s treskom zaprla.

Ampleforth je naredil en ali dva negotova koraka z ene strani na drugo, kot bi se mu megleno dozdevalo, da mora biti tu nekje tudi izhod, in nato začel hoditi sem ter tja po celici. Ni še opazil Winstona. Njegove zaskrbljene oči so strmele v steno kakšen meter nad Winstonovo glavo. Bil je brez čevljev, veliki, umazani prsti so moleli iz lukenj na nogavicah. Tudi obril se ni že nekaj dni. Neobrita brada mu je pokrivala obraz do ličnic in mu dajala videz surovosti, ki se je čudno ujemala z njegovim velikim slabotnim okostjem in živčnimi kretnjami.

Winston se je malo prebudil iz otopelosti. Mora govoriti z Ampleforthom in tvegati, da zavpijejo nanj s telekrana. Mogoče je bilo celo, da Ampleforth prinaša britev.

»Ampleforth,« je rekel.

S telekrana se ni razlegalo vpitje. Ampleforth je obstal, prijetno presenečen. Njegove oči so se počasi uprle v Winstona.

»O, Smith,« je rekel, »tudi ti!«

»Zakaj si tu?«

»Da povem po pravici —« Nerodno je sedel na klop nasproti Winstona. »Samo en prestopek je, ali ne?« je rekel.

»In si ga zagrešil?«

»Očitno sem.«

Položil si je roko na čelo in si jo za hip pritisnil na senca, kot bi se skušal nečesa spomniti.

»Te stvari se zgodijo,« je nejasno začel. »Lahko sem se domislil enega samega primera — mogočega primera. Bila je nepremišljenost, brez dvoma. Pripravljali smo končno izdajo Kiplingovih pesmi. Dovolil sem, da je na koncu vrste ostala beseda ,Bog‘. Nisem si mogel pomagati!« je skoraj ogorčeno dodal in dvignil obraz, da bi pogledal Winstona. »Nemogoče je bilo spremeniti vrsto. Rima je bila ,log‘. Ali veš, da je samo dvanajst rim na ,log‘ v vsem jeziku? Cele dneve sem naprezal možgane. Ni bilo druge rime!«

Izraz njegovega obraza se je spremenil. Vznemirjenost je izginila z njega in za hip je bil videti celo zadovoljen. Nekakšna intelektualna vročica, veselje pikolovca, ki je odkril nepomembno dejstvo, mu je sijala skoz umazano in razmršeno brado.

»Ali ti je kdaj prišlo na misel,« je dejal, »kako celotno zgodovino angleške poezije opredeljuje dejstvo, da angleščini primanjkuje rim?«

Ne, tale misel ni Winstonu nikdar padla na pamet. Pa tudi se mu v teh okoliščinah ni zdela posebno važna ali zanimiva.

»Ali veš, kateri dnevni čas je?« je rekel.

Ampleforth je bil videti znova osupel. »Na to sem komaj pomislil. Aretirali so me — mogoče je bilo pred dvema dnevoma — morda pred tremi dnevi.« Njegove oči so preletele stene, kot bi na pol pričakoval, da bo nekje našel okno. »Nobene razlike med dnevom in nočjo ni tukaj. Ne vem, kako lahko presodiš čas.«

Površno sta se pogovarjala še nekaj minut, nato pa jima je klic s telekrana brez očitnega povoda velel, naj bosta tiho. Winston je sedel mirno, s prekrižanimi rokami. Ampleforth, prevelik, da bi bil udobno sedel na preozki klopi, se je nemirno presedal z ene strani na drugo, sklepajoč mlahave roke najprej okrog enega, nato okrog drugega kolena. Telekran je zalajal nanj, naj bo pri miru. Čas je mineval. Dvajset minut, ura — težko je bilo presoditi. Še enkrat je bilo od zunaj slišati topot škornjev. Winstonu se je skrčilo drobovje. Kmalu, zelo kmalu, morda v petih minutah, morda zdaj, bo topot škornjev pomenil, da je prišel on na vrsto.

Vrata so se odprla. Mladi častnik hladnega obraza je stopil v celico. Z bežno kretnjo roke je pokazal na Amplefortha.

»Soba 101,« je rekel.

Ampleforth je nerodno odkorakal ven med stražnike, z nekoliko vznemirjenim, a nedoumljivim obrazom.

Zdelo se je, da je minilo precej časa. Bolečina v Winstonovem trebuhu je oživela. Njegove misli so se pogrezale okrog in okrog po istem tiru, kot žoga, ki znova in znova pada v isto vrsto vdolbin. Imel je le šest misli. Bolečina v trebuhu; kos kruha; kri in kričanje; O’Brien; Julija; britev. Ponoven krč v drobovju; težki škornji so se bližali. Ko so se vrata odprla, je zračni val prinesel močan vonj po mrzlem znoju. V celico je prišel Parsons. Nosil je kratke hlače iz kakija in športno srajco.

Tokrat je Winston osupnil tako, da je pozabil nase.

» Ti tukaj!« je rekel.

Parsons je ošinil Winstona s pogledom, v katerem ni bilo ne zanimanja ne presenečenja, ampak samo bridkost. Začel se je krčevito sprehajati gor in dol, očitno nezmožen ostati pri miru. Vsakič, ko je zravnal zalita kolena, je bilo jasno, da trepetajo. Njegove oči so imele razprt, strmeč pogled, kot bi hočeš nočeš moral buljiti v nekaj v srednji razdalji.

»Zakaj si tu notri?« je rekel Winston.

»Miselni zločin!« je rekel Parsons skoraj ihte. Zvok njegovega glasu je takoj izdajal popolno priznavanje krivde in nekakšne neverne groze, da se taka beseda lahko nanaša nanj. Postal je pred Winstonom in se začel sklicevati nanj: »Saj ne verjameš, da bi me lahko ustrelili, kaj, stari? Ne ustrelijo te, če v resnici nisi ničesar zagrešil — samo misli, nad katerimi nimaš oblasti? Vem, da te pošteno zaslišijo. Oh, zaupam jim, da me bodo. Poznali bodo moj sloves, a ne? Ti veš, kakšne vrste fant sem. Nikakor ne slab fant. Ne brihten, seveda, a goreč. Skušal sem storiti vse za Partijo, kaj nisem? Odnesel jo bom s petimi leti, ne misliš tako? Ali celo z desetimi? Fant kot jaz lahko precej koristi v delovnem taborišču. Ne bi me ubili, ker sem enkrat samkrat zašel s tira?«

»Ali si kriv?« je vprašal Winston.

»Seveda sem kriv,« je zavpil Parsons z uslužnim pogledom na telekran. »Menda ne misliš, da bi Partija zaprla nedolžnega človeka, kaj?« Njegov žabji obraz je postal mirnejši in dobil celo rahlo svetohlinski izraz. »Miselni zločin je grozna stvar, stari,« je bombastično dejal. »Zavraten je. Pograbi te lahko, ne da bi sam vedel. A veš, kje je mene zagrabil? V spanju. Ja, to je dejstvo. Bil sem, delal sem, skušal opraviti svoj delež — nikdar sploh nisem vedel, da imam kakšno slabo stvar v glavi. In potem sem začel govoriti v spanju. Veš, kaj so me slišali govoriti?«

Znižal je glas, tako kot nekdo, ki mora iz zdravstvenih razlogov povedati kvanto.

»Dol z Velikim bratom! Ja, to sem govoril! Zdi se, da sem govoril znova in znova. Med nama, stari, vesel sem, da so me dobili, preden sem šel še dalje. Veš, kaj jim bom

rekel, ko bom šel pred sodnike? ,Hvala' jim bom rekel, ,hvala‘, da ste me rešili, preden je bilo prepozno.«

»Kdo te je naznanil?« je rekel Winston.

»Moja hčerkica,« je rekel z nekakšnim žalostnim ponosom Parsons. »Poslušala je pri ključavnici. Slišala, kaj sem govoril, in že naslednji dan pohitela k patrolam. Precej brihtno za sedemletno smrkljo, ne? Nič ji ne zamerim. Pravzaprav sem ponosen nanjo. To vsekakor kaže, da sem jo vzgojil v pravem duhu.«

Napravil je še nekaj krčevitih gibov gor in dol ter se večkrat hrepeneče ozrl po straniščni školjki. Potem je nenadoma spustil dol kratke hlače.

»Oprosti, stari,« je rekel. »Ne morem pomagati. To je to čakanje.« Telebnil je z debelo zadnjico na školjko. Winston si je z rokami pokril obraz.

»Smith!« je zavpil glas s telekrana. »6079 Smith W.! Odkrij obraz! V celici se ne skriva obraza!«

Winston je odkril obraz. Parsons je uporabljal stranišče glasno in obilno. Nato se je izkazalo, da je izplak pokvarjen, in celica je še ure potem ogabno smrdela.

Parsonsa so odstranili. Več jetnikov je še prišlo in skrivnostno odšlo. Neko žensko so poslali v Sobo 101 in Winston je opazil, da se je zdela, ko da se je skrčila in dobila drugo barvo, ko je slišala te besede. Prišel je čas, ki bi bil popoldan, če so ga zaprli zjutraj, ali pa, če so ga zaprli popoldne, polnoč. Šest jetnikov je bilo v celici, moški in ženske. Vsi so sedeli zelo mirno. Nasproti Winstona je sedel mož z obrazom brez brade in velikimi zobmi, natanko takšen kot velik, nenevaren glodalec. Njegova debela marogasta lica so bila zdolaj tako polna, da si moral verjeti, da ima tam zatlačene majhne zaloge hrane. Njegove bledosive oči so boječe švigale od obraza k obrazu ter se hitro obrnile drugam, če je s kom križal pogled.

Vrata so se odprla in pripeljali so nekega drugega jetnika, čigar zunanjost je bila takšna, da je Winstona preletel hipen srh. Bil je vsakdanji moški povprečne zunanjosti, ki bi bil lahko inženir ali nekakšen tehnik. To, kar je bilo osupljivo, je bila izmozganost njegovega obraza. Bil je kot obraz okostnjaka. Zaradi suhosti so bila usta in oči videti nesorazmerno velika in oči so bile morda napolnjene z morilskim in nespravljivim sovraštvom do nekoga ali nečesa.

Mož je sedel na klop nedaleč od Winstona. Winston ga ni znova pogledal, a izmučeni, lobanji podobni obraz je bil tako živ v njegovem duhu, kot bi ga imel tik pred očmi. Nenadoma je spoznal, za kaj gre. Mož je umiral od stradanja. Zdelo se je, da je isto prišlo na misel hkrati vsem drugim v celici. Okrog in okrog klopi so se nalahko zganili. Oči moža brez brade so najprej begale k možu z obrazom lobanje, se nato s krivdo odvrnile, pa jih je nepremagljiva privlačnost spet pritegnila nazaj. Takoj se je začel nemirno presedati na sedežu. Nazadnje je vstal, nerodno odkrevsal čez celico, segel v žep kombinezona in z osramočenim obrazom ponudil možu z obrazom lobanje umazan kos kruha.

Besno, oglušujoče rjovenje je prišlo s telekrana. Mož brez brade je planil na svoje mesto. Mož z obrazom lobanje je hitro vrgel roke za hrbet, kot bi kazal vsemu svetu, da je zavrnil dar.

»Bumstead!« je zarjovel glas. »2713 Bumstead J.! Spusti tisti kos kruha.«

Mož brez brade je vrgel kruh na tla.

»Obstoj, kjer si,« je rekel glas. »Obrni se k vratom. Ne gani se!«

Mož brez brade je ubogal. Njegova velika, polna lica so nebrzdano trzala. Vrata so se s treskom odprla. Ko je mladi častnik vstopil in stopil vstran, se je izza njega pojavil majhen, čokat stražnik z velikanskimi rokami in rameni. Postavil se je nasproti moža brez brade in nato, na častnikov znak, podprt z vso težo telesa poslal strašen udarec naravnost v usta moža brez brade. Zdelo se je, da ga je njegova moč skoraj zbila s tal. Njegovo telo je zletelo prek celice in pristalo ob vznožju straniščne školjke. Za hip je obležal kot omamljen, medtem ko mu je temna kri curela iz ust in nosu. Zelo rahlo ječanje ali cviljenje, ki se je zdelo nezavedno, je prišlo od njega. Potem se je prevalil in se negotovo dvignil na roke in kolena. Med curkom krvi in sline sta mu padli iz ust polovici zobne proteze.

Jetniki so sedeli čisto mirno, z rokami, prekrižanimi na kolenih. Mož brez brade se je vzpel nazaj na svoj prostor. Po eni strani obraza mu je meso temnelo. Njegova usta so otekla v brezoblično maso češnjeve barve s črno odprtino na sredi. Zdaj pa zdaj je kanilo na prsi kombinezona malo krvi. Njegove sive oči so še vedno begale od obraza k obrazu, z več krivde kot prej, kakor bi skušal odkriti, koliko ga drugi prezirajo zaradi njegovega usmiljenja.

Vrata so se odprla. Z majhnim gibom je častnik pokazal na moža z obrazom lobanje.

»Soba 101,« je rekel.

Ob Winstonovi strani je bilo čutiti sopenje in nemir. Mož se je s sklenjenimi rokami vrgel na kolena.

»Tovariš! Častnik!« je kričal. »Ni me treba peljati tja! Ali vam nisem že vse povedal? Kaj bi še radi vedeli? vse sem že priznal, vse! Samo povejte mi, kaj še je treba, in vse bom nemudoma priznal. Napišite in podpisal bom — karkoli! Ne Sobe 101!«

»Soba 101,« je rekel častnik.

Možev obraz, že tako zelo bled, je spremenil barvo, čeprav bi Winston ne bil verjel, da je to mogoče. To je bil jasno in nesporno odtenek zelenega.

»Storite karkoli z menoj!« je tulil. »Stradate me že tedne. Končajte s tem in me pustite umreti. Ustrelite me. Obesite me. Obsodite me na petindvajset let. Je še kdo, ki želite, da ga izdam? Samo povejte mi, kdo je in povedal vam bom vse, kar hočete. Ne briga me, kdo je, in kaj mu boste storili. Imam ženo in tri otroke. Največji od njih še ni star šest let. Vse jih lahko vzamete in jim prerežete grla pred mojimi očmi in stal bom in gledal. Samo Sobe 101 ne!«

»Soba 101,« je rekel častnik.

Mož se je divje ozrl po drugih jetnikih, kot bi bil mislil, da lahko postavi kako drugo žrtev na svoje mesto. Njegove oči so se ustavile na zdruzganem obrazu moža brez brade. Stegnil je suho roko.

»To je tisti, ki ga morate vzeti, ne jaz!«je zakričal. »Niste slišali, kaj je govoril, potem, ko so ga udarili v obraz. Dajte mi priložnost, pa vam bom povedal vsako besedico. On je tisti, ki je proti Partiji, ne jaz.« Stražniki so stopili naprej. Možev glas se je zvišal v vreščanje. »Niste ga slišali!« je ponovil. »Nekaj je bilo narobe s telekranom. On je tisti, ki ga iščete! Vzemite njega, ne mene!«

Dva čokata stražnika sta se sklonila, da bi ga prijela za roke. A tisti trenutek se je vrgel na tla celice in zagrabil eno od železnih nog, ki so podpirale klop. Spustil se je v tuljenje brez besed kot žival. Stražniki so ga pograbili, da bi ga odtrgali proč, pa se je oklepal s presenetljivo močjo. Morda so ga vlekli kakih dvajset sekund. Jetniki so sedeli mirno, z rokami prekrižanimi na kolenih, in strmeli naravnost predse. Zavijanje je prenehalo; mož ni imel več sape za nič drugega kot za oklepanje. Potem se je oglasil drugačen krik. Brca stražnikovega škornja mu je zlomila prste na roki. Potegnili so ga na noge.

»Soba 101,« je rekel častnik.

Moža so odpeljali, negotovo je stopal s sklonjeno glavo, ter pestoval razbito roko; vsa bojevitost ga je zapustila.

Dolgo časa je preteklo. Če je bila polnoč, ko so odvedli moža z obrazom okostnjaka, je bilo zdaj jutro; če jutro, je bilo popoldne. Winston je bil sam in je bil sam že več ur. Bolečina zaradi sedenja na ozki klopi je bila tako huda, da je pogosto vstal in hodil naokrog, ne da bi ga telekran posvaril. Kos kruha je še ležal tam, kamor ga je spustil mož brez brade. Na začetku je bilo treba velikega napora, da ga ni gledal, a zdaj se je lakota umaknila žeji. Njegova usta so bila lepljiva in slabega okusa. Brneči šum in nespremenljiva bela svetloba sta povzročala nekakšno slabost, prazen občutek v glavi. Vstajal je, ker bolečina v kosteh ni bila več znosna, pa nato spet skoraj takoj sedel, ker je bil preveč vrtoglav, da bi bil gotov, ali bo ostal na nogah. Kadarkoli je vsaj malo obvladal telesne občutke, se je groza vrnila. Včasih je s pojemajočim upanjem mislil na O’Briena in britev. Mogel si je misliti, da britev lahko pride skrita v hrani, če ga bodo kdaj hranili. Bolj medlo je mislil na Julijo. Tam nekje ali drugod je trpela, mogoče huje kot on. Morda ta hip vpije od bolečine. Mislil je: »Če bi lahko rešil Julijo s tem, da bi podvojil lastno bolečino, bi to storil? Da, bi.« A to je bila le razumska odločitev, ki jo je napravil, ker je vedel, da jo mora napraviti. Občutil pa je ni. Na tem kraju nisi mogel čutiti ničesar razen bolečine in vnaprejšnje gotovosti, da boš trpel bolečino. Sicer pa — ali je mogoče, da si želiš, kadar jo v resnici trpiš, naj se iz kakršnegakoli razloga poveča? Toda to vprašanje je bilo še nerešljivo.

Spet so se približevali škornji. Vrata so se odprla. Vstopil je O’Brien. Winston je planil na noge. To ga je tako pretreslo, da mu je pregnalo vso previdnost. Prvikrat v mnogih letih je pozabil na navzočnost telekrana.

»Tudi vas so dobili!« je vzkliknil.

»Dobili so me že zdavnaj,« je rekel O’Brien z blago, skoraj obžalujočo ironijo. Stopil je vstran. Izza njega se je pojavil širokopleč stražnik z dolgim črnim pendrekom v roki.

»Vedel si to, Winston,« je rekel O’Brien. »Ne goljufaj se. Vedel si — od nekdaj si vedel.«

Da, je uvidel zdaj, to je od nekdaj vedel. Pa ni bilo časa misliti na to. Edino, za kar je imel oči, je bil pendrek v stražnikovih rokah. Lahko pade kamorkoli — na teme, na vrh ušesa, gornji del roke, komolec —

Komolec! Skoraj omrtvičen je padel na kolena, oklepajoč se udarjenega komolca z drugo roko. Vse se je razpršilo v rumeno svetlobo. Nepojmljivo, nepojmljivo, da lahko en udarec povzroči tako bolečino. Svetloba se je razjasnila in lahko je videl, da onadva zviška gledata nanj. Stražnik se je smejal njegovemu zvijanju. Vsekakor pa je bilo eno vprašanje rešeno. Nikdar, za nič na svetu si ne moreš želeti, naj se bolečina poveča. O bolečini si lahko želiš le eno: naj neha. Nič na svetu ni tako strašno kot telesna bolečina. Pred obrazom bolečine ni junakov, ni junakov, je mislil spet in spet, ko se je zvijal na tleh in se jalovo držal za onesposobljeno levico.

II

Ležal je na nečem, kar je čutil kot taboriščno posteljo, samo da je bila više od tal in da je bil nekako pritrjen nanjo, da se ni mogel premakniti. Luč, ki se mu je zdela močnejša kot ponavadi, mu je padala na obraz. Ob strani je stal O’Brien in pozorno gledal dol proti njemu. Na drugi strani je stal moški v belem plašču, držeč podkožno brizgalko.

Celo potem, ko so bile njegove oči odprte, je le postopoma dojemal svojo okolico. Imel je vtis, da vznika v to sobo iz nekega čisto drugačnega sveta, neke vrste podvodnega sveta daleč pod njo. Kako dolgo je bil tam spodaj, ni vedel. Odkar so ga zaprli, še ni videl teme ali dnevne svetlobe. Poleg tega pa njegovi spomini niso bili nepretrgani. Bil je čas, ko se je njegova zavest, celo tiste vrste zavest, ki jo človek ohrani v spanju, ustavila in se znova obudila po praznem premoru. Toda ali so premori dolgi dneve, tedne ali sekunde, ni bilo mogoče vedeti.

S tistim prvim udarcem na komolec se je začela mora. Kasneje je spoznal, da je vse tisto, kar se je nato zgodilo, samo predhodno, rutinsko zasliševanje, ki so ga bili deležni skoraj vsi jetniki. Bila je dolga vrsta zločinov — vohunstvo, sabotaža in podobno — ki jo je moral vsakdo praviloma priznati. Priznanje je bilo formalnost, čeprav je bilo mučenje pravo. Kolikokrat so ga pretepli, kako dolgo je pretepanje trajalo, se ni mogel spomniti. Vselej je bilo ob njem pet ali šest mož hkrati. Včasih so bile pesti, včasih pendreki, včasih jeklene palice, včasih škornji. Bili so časi, ko se je kotalil po tleh, brez sramu kot žival, zvijajoč telo v to ali ono stran v brezupnem prizadevanju izogniti se brcam, s tem pa je kratko in malo privabljal nove in nove brce, v rebra, v trebuh, v komolce, v piščali, v dimlje, v moda, v trtico. Bili so časi, ko je to trajalo in trajalo, dokler se mu kruto, hudobno in nepozabno ni zdelo to, da ga stražniki še kar naprej pretepajo, temveč to, da se ni mogel prisiliti, da bi izgubil zavest. Bili so časi, ko so ga živci tolikanj zapustili, da je začel kričati za usmiljenje, še preden se je pretepanje začelo, ko mu je bil že sam pogled na pest, pomaknjeno nazaj za udarec, dovolj, da je stresal priznanja resničnih in umišljenih zločinov. Bili so drugi časi, ko je začel s sklepom, da ne bo priznal ničesar, ko je bilo treba vsako besedo izsiliti iz njega, medtem ko je lovil sapo od bolečine, in bili so časi, ko je slabotno skušal narediti kompromis in si je govoril: »Priznal bom, ampak ne še. Zdržati moram, dokler bolečina ne postane neznosna. Še tri brce, dve brci in potem jim bom povedal, kar bodo hoteli.« Včasih so ga tepli, da je komaj še stal, ga nato vrgli kot vrečo krompirja na kamnita tla celice, pustili nekaj ur, da si je oddahnil, potem pa ga privedli ven in spet pretepali. Spominjal se je tudi daljših obdobij okrevanja. Spominjal se jih je megleno, ker jih je preživel večidel v spanju ali omamljenosti. Spominjal se je celice z lesenim pogradom, nekakšne police, ki je štrlela iz stene, in pločevinastega umivalnika pa obrokov vroče juhe, kruha in včasih kave. Spominjal se je čemernega brivca, ki mu je prihajal brit brado in porezat lase, in poslovnih, nesočutnih mož v belih plaščih, ki so mu tipali pulz, preizkušali reflekse, privzdigovali veke, otipavajoč z grobimi prsti iskali zlomljene kosti in mu zabadali igle v roko, da bi zaspal.

Pretepanje je bilo manj pogosto in je postalo večidel grožnja, groza, v katero so ga lahko vsak trenutek pahnili, kadar so bili njegovi odgovori nezadovoljivi. Zdaj njegovi zasliševalci niso bili več pretepači v črnih uniformah, ampak partijski razumniki, majhni okrogli možje s hitrimi gibi in z bleščečimi se naočniki, ki so ga izmenično obdelovali v času, ki je trajal — mislil je, pa ni bil prepričan — po deset ali dvanajst ur skupaj. Ti drugi zasliševalci so skrbeli za to, da ga je neprestano mučila lahna bolečina; vendar ni bila predvsem bolečina tisto, na kar so se zanašali. Tepli so ga po obrazu, mu navijali ušesa, ga vlekli za lase, silili stati na eni nogi, mu prepovedali, da bi šel urinirat, mu svetili s slepečimi lučmi v obraz, dokler ni imel oči polnih solz; a cilj tega je bil kratko in malo ponižati ga in mu uničiti zmožnosti dokazovanja in sklepanja. Njihovo pravo orožje je bilo neusmiljeno spraševanje, ki se je vleklo ure in ure, ko so ga zmedli, mu nastavljali pasti, preobračali vse, kar je rekel, dokazujoč mu pri vsakem koraku laži in protislovja, dokler ni začel jokati tako od sramu kot od živčne izčrpanosti. Včasih je jokal po šestkrat na enem samem zasliševanju. Večino tega časa so ga kriče zmerjali in mu ob vsakem obotavljanju grozili, da ga bodo spet izročili stražnikom, a včasih so nenadoma spremenili ton, ga imenovali tovariš, se obračali nanj v imenu Partije in Angsoca in Velikega brata ter ga zaskrbljeno spraševali, ali v njem še zdaj ni dovolj zvestobe do Partije, da bi zbudila željo odpraviti zlo, ki ga je storil. Kadar so bili njegovi živci po urah

zasliševanja razcefrani, ga je celo to sklicevanje lahko pognalo v smrkajoče solze. Na koncu so ga nadležni glasovi temeljiteje zlomili kot škornji in pesti stražnikov. Postal je preprosto usta, ki izpovedujejo, roka, ki podpisuje, karkoli od nje zahtevajo. Njegova edina skrb je bila odkriti, kaj želijo, da prizna, in potem hitro priznati, preden se strahovanje začne znova. Priznal je umor znamenitih partijcev, razširjanje uporniških brošur, poneverjanje javnih fondov, prodajanje vojnih tajnosti, sabotaže vseh vrst. Priznal je, da je bil od Eastazije plačan vohun vse od leta 1968. Priznal je, da je vernik, občudovalec kapitalizma, seksualni perverznež. Priznal je, da je umoril svojo ženo, čeprav je vedel in so tudi zasliševalci morali vedeti, da je njegova žena živa. Priznal je, da je bil leta in leta v osebnih stikih z Goldsteinom in da je bil član podtalne organizacije, ki je zajemala skoraj vsakega človeka, ki ga je kdaj spoznal. Laže je bilo vse priznati in vsakogar zaplesti. Poleg tega je bilo v nekem smislu res. Res je bilo, da je bil sovražnik Partije, in v očeh Partije ni razlike med mislimi in dejanji.

Bili so tudi spomini druge vrste. V njegovi zavesti so stali nepovezano, kot podobe, okoli katerih je sama črnina.

Bil je v celici, ki bi bila lahko svetla ali temna, kajti on je lahko videl le dvoje oči. V bližini njegove roke je počasi in pravilno tiktakal nekakšen instrument. Oči so postale večje in bolj žareče. Nenadoma je poletel s sedeža, se potopil v oči in pogoltnile so ga.

Bil je privezan na stol, obkrožen z aparaturami, pod slepečimi lučmi. Mož v belem plašču je prebiral številke. Zunaj so topotali škornji. Vrata so se s treskom odprla. Noter je prikorakal častnik z voščenim obrazom, sledila sta mu dva stražnika.

»Soba 101,« je rekel častnik.

Mož v belem plašču se ni obrnil. Tudi pogledal ni Winstona, gledal je le številke.

Kotalil se je po mogočnem hodniku, kilometer širokem, polnem sijočih zlatih luči, rjovel od krohota in na ves glas tulil priznanja. Priznaval je vse, celo tisto, kar mu je uspelo med mučenjem zadržati. Celotno zgodbo svojega življenja je pripovedoval poslušalstvu, ki jo je že poznalo. Z njim so bili stražniki, drugi zasliševalci, možje v belih plaščih, O’Brien, Julija, gospod Charrington in vsi skupaj so se kotalili navzdol po hodniku ter rjoveli od krohota. Nekatere grozotne stvari, ki so bile položene v prihodnost, je nekako preskočil in se niso zgodile. Vse je bilo prav, ni bilo več bolečine, še zadnjo nadrobnost njegovega življenja so odkrili, razumeli in odpustili.

Pognal se je z lesenega pograda na pol prepričan, da je slišal O’Brienov glas. Skozi vse zasliševanje je imel občutek, čeprav ga ni nikoli videl, da je O’Brien ob njegovem komolcu, takoj za robom njegovega zornega kota. O’Brien je bil tisti, ki je vse uravnaval. On je bil tisti, ki je poslal stražnike nad Winstona in jim preprečil, da bi ga ubili. On je bil tisti, ki je odločal, kdaj naj Winston vrešči od bolečine, kdaj naj ima odmor, kdaj naj ga nahranijo, kdaj naj spi, kdaj naj mu vbrizgajo mamilo v roko. On je bil tisti, ki je postavljal vprašanja in sugeriral odgovore. On je bil mučitelj, on je bil zaščitnik, on je bil inkvizitor, on je bil prijatelj. In enkrat, Winston se ni mogel spomniti, ali je bilo to v omamljenem ali običajnem spanju ali celo v trenutku budnosti — mu je neki glas zamrmral v uho: »Ne skrbi, Winston, v moji oskrbi si. Sedem let že pazim nate. Zdaj je prišel odločilni preobrat. Rešil te bom, napravil te bom popolnega.« Ni bil prepričan, ali je to O’Brienov glas, a bil je isti glas, ki mu je bil rekel: »Srečala se bova na kraju, kjer ni teme,« v tistih sanjah pred sedmimi leti.

Ni se spominjal zadnjega zasliševanja. Bilo je obdobje črnine in nato se je celica ali soba, kjer je bil zdaj, polagoma materializirala okoli njega. Ležal je plosko na hrbtu in se ni mogel premakniti. Telo mu je priklepalo dol na vsaki pomembni točki. Celo zadnja stran glave je bila nekako pritrjena. O’Brien ga je gledal od zgoraj navzdol resno in skoraj žalostno. Njegov obraz je bil od spodaj videti grob in zdelan, z vrečicami pod očmi in utrujenimi črtami med nosom in brado. Bil je starejši, kot je mislil Winston, morda jih je imel oseminštirideset ali petdeset. Pod njegovo roko je bil aparat z vzvodom in s številkami, ki so obkrožale sprednjo stran.

»Povedal sem ti,« je rekel O’Brien, »da se bova tukaj srečala, če kdaj.«

»Da,« je rekel Winston.

Brez kakšnega opozorila, razen lahnega giba O Brienove roke, mu je val bolečine preplavil telo. To je bila grozljiva bolečina, ker ni mogel videti, kaj se dogaja, in imel je občutek, da mu zadajajo nekakšno smrtno poškodbo. Ni vedel, ali se ta stvar res dogaja ali pa ta učinek izzovejo z elektriko; telo se mu je raztezalo navzven, sklepe mu je počasi trgalo narazen. Čeprav mu je bolečina pognala znoj iz čela, je bil najhujši od vsega strah, da se mu bo vsak hip zlomila hrbtenica. Stisnil je zobe in težko dihal skozi nos, prizadevajoč si ostati kolikor mogoče dolgo tiho.

»Bojiš se, Winston,« je rekel O’Brien, opazujoč njegov obraz, »da se bo v naslednjem trenutku nekaj prelomilo. Posebno se bojiš, da bo to hrbtenica. Imaš živo predstavo o vretencih, ki se trgajo narazen, in o hrbtenični tekočini, ki se cedi iz njih. Na to misliš, mar ne, Winston?«

Winston ni odgovoril. O’Brien je potegnil vzvod nazaj na ničlo. Val bolečine je uplahnil skoraj tako hitro, kot je prišel.

»To je bilo štirideset,« je rekel O’Brien. »Vidiš lahko, da se številke dvigajo do sto. Si hočeš, prosim, zapomniti, ves čas pogovora, da ti lahko prizadenem bolečino v vsakem trenutku in do katerekoli stopnje hočem. Če mi boš pravil laži, se poskušal na kakršenkoli način izmikati ali celo spustiti pod svojo običajno inteligenčno stopnjo, boš še tisti hip kričal od bolečine. Razumeš to?«

»Da,« je rekel Winston.

O’Brienovo vedenje je postalo manj strogo. Zamišljeno si je popravil očala na nosu in stopil korak ali dva gor in dol. Kadar je govoril, je bil njegov glas prijazen in potrpežljiv. Imel je videz zdravnika, učitelja, celo duhovnika, ki si bolj prizadeva razložiti in prepričati kot pa kaznovati.

»Delam si skrbi zaradi tebe, Winston,« je rekel, »ker si vreden skrbi. Čisto dobro veš, kaj je s tabo. To veš že leta, čeprav si se boril proti tej vednosti. Duševno si moten. Trpiš za defektnim spominom. Nezmožen si spominjati se resničnih dogodkov in prepričuješ se, da se spominjaš drugih dogodkov, ki se niso nikoli zgodili. Na srečo je to ozdravljivo. Nikdar se nisi zdravil, ker tega nisi hotel. To je bil majhen napor volje, ki ga nisi bil pripravljen napraviti. Celo zdaj, tega se dobro zavedam, se oklepaš svoje bolezni pod vtisom, da je vrlina. Zdaj vzemiva primer. S katero silo se trenutno vojskuje Oceanija?«

»Ko so me aretirali, je bila Oceanija v vojni z Eastazijo.«

»Z Eastazijo. Dobro. In Oceanija je od nekdaj v vojni z Eastazijo, ali ne?«

Winston je zajel sapo. Odprl je usta, da bi govoril, pa nato ni spregovoril. Ni mogel odtrgati oči s številčnice.

»Resnico, prosim, Winston. Tvojo resnico. Povej mi, kar misliš, da se spominjaš.«

»Spominjam se, da komaj do tedna, preden sem bil aretiran, sploh nismo bili v vojni z Eastazijo. Bili smo v zavezništvu z njimi. Vojna je bila proti Evraziji. Ta je trajala štiri leta. Pred tem —«

O’Brien ga je ustavil z gibom roke.

»Drug primer,« je rekel. »Pred nekaj leti si bil v res zelo hudi zmoti. Verjel si, da trije možje, trije nekdanji člani Partije z imenom Jones, Aaronson in Rutherford — možje, ki so bili usmrčeni zaradi izdajstva in sabotaže, potem ko so opravili najpopolnejše mogoče priznanje — niso bili krivi zločinov, katerih so bili obtoženi. Verjel si, da si videl nesporen dokumentarni dokaz, ki priča, da so bile njihove izpovedi lažne. Bila je to neka fotografija, o kateri si imel privid. Verjel si, da si jo res držal v svojih rokah. Bila je približno takale fotografija.«

Pravokoten kot papirja se je prikazal med O’Brienovimi prsti. Pet sekund morda je bil v Winstonovem zornem kotu. Bila je fotografija in o tem, kaj prikazuje, sploh ni bilo mogoče dvomiti. Bila je fotografija Jonesa, Aaronsona in Rutherforda po naročilu Partije v New Yorku, fotografija, na katero je naletel pred enajstimi leti in jo nemudoma uničil. Za trenutek le je bila pred njegovimi očmi, nato je spet zginila iz zornega kota. Ampak videl jo je, nedvomno jo je videl! Naredil je obupen, smrten napor, da bi osvobodil vrhnjo polovico telesa. Nemogoče se je bilo premakniti tudi za centimeter v katerokoli smer. Za trenutek je celo pozabil številčnico. Vse, kar si je želel, je bilo znova držati fotografijo med prsti ali vsaj videti jo.

»Obstaja!« je vzkliknil.

»Ne,« je rekel O’Brien.

Stopil je čez sobo. Spominska odprtina je bila na nasprotni steni. O’Brien je dvignil rešetko. Neviden se je slabotni košček papirja zvrtinčil v toku toplega zraka in izginil v ognjenem plamenu. O’Brien se je obrnil od stene.

»Pepel,« je rekel. »Niti ne pepel, ki bi ga bilo mogoče identificirati. Prah. Ne obstaja. Nikdar je ni bilo.«

»Pa je bila! Še zmerom je! Živi v spominu. Spomnim se je. Vi se je spomnite.«

»Jaz se je ne spomnim,« je rekel O’Brien.

Winstonu je srce upadlo. To je bilo dvomišljenje. Prevzel ga je občutek smrtne nemoči. Ko bi bil lahko prepričan, da O’Brien laže, bi ne bilo važno. Bilo pa je popolnoma mogoče, da je O’Brien res pozabil na fotografijo. In če je bilo tako, potem bo tudi pozabil, kako je zanikal, da se je spominjal in pozabil akt pozabljenja. Kako bi se mogel prepričati, da je vse to le zvijača? Morda se v zavesti res lahko izvrši ta blazni premik: to je bila misel, ki ga je porazila.

O’Brien ga je zamišljeno gledal od zgoraj navzdol. Bolj kot kdaj je imel videz učitelja, ki se muči s trmastim, a obetavnim otrokom.

»Neka partijska parola obravnava oblast nad preteklostjo,« je rekel. »Ponovi jo, prosim.«

»Kdor obvladuje preteklost, obvladuje prihodnost; kdor obvladuje sedanjost, obvladuje preteklost,« je pokorno ponovil Winston.

»Kdor obvladuje sedanjost, obvladuje preteklost,« je rekel O’Brien, kimajoč v počasnem pritrjevanju. »Ali ima po tvojem mnenju, Winston, preteklost realno eksistenco?«

Spet se je na Winstona spustil občutek nemoči. Njegove oči so poletele k številčnici. Ne le da ni vedel, ali je »da« ali »ne« odgovor, ki ga bo rešil pred bolečino; celo tega ni vedel, za kateri odgovor misli, da je pravi.

O’Brien se je rahlo nasmejal. »Ti nisi metafizik, Winston,« je rekel. »Do tega trenutka nisi nikdar razmišljal, kaj pojmujemo z eksistenco. Zastavil bom natančneje. Ali preteklost obstaja konkretno, v prostoru? Ali je kje kraj, svet trdnih predmetov, kjer se preteklost še dogaja?«

»Ne.«

»Kje pa potem preteklost obstaja, če sploh?«

»V dokumentih. Zapisana je.«

»V dokumentih. In —?«

»V zavesti. V človeških spominih.«

»V spominu. No, dobro torej. Mi, Partija, obvladujemo vse dokumente in obvladujemo vse spomine. Potem obvladujemo preteklost, mar ne?«

»Ampak kako lahko preprečite ljudem, da bi se nehali spominjati?« je zavpil Winston, spet za trenutek pozabljajoč številčnico. »To je nehoteno. To je zunaj človeka. Kako obvladujete spomin? Mojega niste obvladali!«

O Brienovo vedenje je spet postalo strogo. Položil je roko na številčnico.

»Nasprotno,« je rekel, »ti ga nisi obvladoval. To je tisto, kar te je pripeljalo sem. Tu si, ker nisi uspel v ponižnosti, v samodisciplini. Nisi se hotel ukloniti, kar je cena za duševno zdravje. Raje si bil norec, manjšina, ki jo predstavlja en sam proti vsem. Samo discipliniran razum lahko vidi stvarnost, Winston. Ti meniš, da je stvarnost nekaj objektivnega, zunanjega, kar obstaja samo po sebi. Meniš tudi, da je narava stvarnosti samoumevna. Kadar slepiš sam sebe, da nekaj domnevaš, misliš, da vsak drug vidi isto stvar kot ti. Ampak jaz ti pravim, Winston, da stvarnost ni zunanja. Stvarnost obstaja v človekovi zavesti in nikjer drugod. In ne v individualni zavesti, ki se lahko moti, v vsakem primeru pa hitro propade; samo v zavesti Partije, ki je kolektivna in nesmrtna. Karkoli ima Partija za resnico, je resnica. Nemogoče je videti stvarnost, razen če jo gledaš skozi oči Partije. To je dejstvo, ki se ga moraš znova naučiti, Winston. Zahteva pa od tebe samouničenje, napor volje. Ponižati se moraš, preden lahko duševno ozdraviš.«

Za nekaj trenutkov je premolknil, kot bi dovoljeval, da se to, kar je govoril, usede.

»Ali se spomniš, da si zapisal v dnevnik ,Svoboda pomeni svobodo reči, da je dve in dve štiri’?«

»Da,« je rekel Winston.

O’Brien je iztegnil kvišku levico, s hrbtom proti Winstonu, s skritim palcem in z iztegnjenimi štirimi prsti.

»Koliko prstov stegujem Winston?«

»Štiri.«

»In če Partija reče, da to ni štiri, ampak pet — koliko potem?«

»Štiri.«

Beseda se je končala v hlipanju od bolečine. Igla na številčnici se je pognala do petinpetdeset. Winstona je oblil znoj po vsem telesu. Zrak mu je vdiral v pljuča in spet uhajal v globokih vzdihih, ki jih tudi s stiskanjem zob ni mogel ustaviti. O’Brien ga je opazoval, še vedno z iztegnjenimi štirimi prsti. Povlekel je vzvod nazaj. Tokrat je bila bolečina le rahlo olajšana.

»Koliko prstov, Winston?

»Štiri.«

Igla se je vzpela do šestdeset.

»Koliko prstov, Winston?«

»Štiri! Štiri! Kaj naj drugega rečem? Štiri!«

Igla se je morala spet dvigniti, pa ni gledal nanjo. Težek, resen obraz in štirje prsti so izpolnjevali njegovo zorno polje. Prsti so mu stali pred očmi, kot stebri, velikanski, zabrisani in dozdevno trepetajoči, a nesporno štirje.

»Koliko prstov, Winston?«

»Štiri! Nehajte, nehajte! Kako lahko nadaljujete? Štiri!«

»Koliko prstov, Winston?«

»Pet! Pet! Pet!«

»Ne, Winston, nič ne pomaga. Ti lažeš. Še vedno misliš, da so štirje. Koliko prstov, prosim?«

»Štiri! Pet! Štiri! Karkoli hočete. Samo nehajte, ustavite bolečino!«

Nenadoma je sedel pokonci z O’Brienovo roko okrog ramen. Morda je za nekaj sekund izgubil zavest. Vezi, ki so potiskale njegovo telo navzdol, so se zrahljale. Bilo mu je zelo hladno, neobrzdano je drgetal, zobje so mu šklepetali, solze so se mu kotalile po licih. Za trenutek se je kot otrok oklepal O’Briena, čudno potolažen od težke roke okrog ramen. Imel je občutek, da je O’Brien njegov zaščitnik, da je bila bolečina nekaj, kar je prišlo od zunaj, iz nekega drugega vira, in da je O’Brien tisti, ki ga bo rešil pred njo.

»Počasen učenec si, Winston,« je rekel O’Brien blago.

»Kako naj si pomagam?« je ihtel. »Kako naj si pomagam, če vidim, kar imam pred očmi? Dve in dve je štiri.«

»Včasih, Winston. Včasih je pa pet. Včasih je tri. Vča

sih pa vse hkrati. Bolj se moraš potruditi. Ni lahko duševno ozdraveti.«

Položil je Winstona na posteljo. Prijem na udih je znova zagrabil, a bolečina je upadla in drhtenje je ponehalo ter ga pustilo le šibkega in prezeblega. O’Brien je z glavo pomignil možu v belem plašču, ki je med vso proceduro nepremično stal. Mož v belem plašču se je sklonil in od blizu pogledal v Winstonove oči, potipal pulz, položil uho na prsni koš, potrkal tu pa tam; potem je pokimal O’Brienu.

»Znova,« je rekel O’Brien.

Bolečina je spet pritekla v Winstonovo telo. Igla je morala biti na sedemdeset, petinsedemdeset. Tokrat je zaprl oči. Vedel je da so prsti še tam, in še vedno štirje. Važno je bilo samo to, da nekako ostane živ, dokler krč ne mine. Prenehal je opažati, ali kriči ali ne. Bolečina se je spet zmanjšala. Odprl je oči. O’Brien je potegnil vzvod nazaj.

»Koliko prstov, Winston?«

»Štiri. Mislim, da so štirje. Videl bi jih pet, če bi mogel. Poskušam jih videti pet.«

»Kaj si želiš: prepričati me, da jih vidiš pet, ali jih zares videti?«

»Zares videti.«

»Znova,« je rekel O’Brien.

Morda je bila igla pri osemdeset — devetdeset. Winston se je lahko le v presledkih spomnil, zakaj ta bolečina. Zdelo se mu je, da se za stisnjenimi vekami gozd prstov giblje v nekakšnem plesu, se prepleta in razpleta, izginja drug za drugim in spet pojavlja. Skušal jih je prešteti, ni se spominjal, zakaj. Vedel je le, da jih je nemogoče prešteti, in sicer zaradi nekakšne skrivnostne istosti med pet in štiri. Bolečina je spet zamrla. Ko je odprl oči, je ugotovil, da še vedno vidi isto stvar. Nešteto prstov je še vedno, kot premikajoča se drevesa, teklo mimo njega v vseh smereh, se križalo in razpletalo. Spet je zaprl oči.

»Koliko prstov stegujem, Winston?«

»Ne vem. Ne vem. Ubili me boste, če to spet storite. Štiri, pet, šest — res ne vem.«

»Bolje,« je rekel O’Brien.

Igla je zdrsnila v Winstonovo roko. Skoraj isti hip se mu je po vsem telesu razširila blažena, zdravilna toplota. Bolečina je bila že na pol pozabljena. Odprl je oči in se hvaležno ozrl k O’Brienu. Ob pogledu na težki, razorani obraz, tako grd in tako inteligenten, je občutil silno ganjenost v srcu. Če bi se lahko premaknil, bi iztegnil roko in jo položil na ramo O’Brienu. Nikoli ga ni imel bolj rad kot ta hip, pa ne le zato, ker je ustavil bolečino. Stari občutek, da navsezadnje ni važno, ali je O’Brien prijatelj ali sovražnik, se je povrnil. O’Brien je bil zanj človek, s katerim je mogoče govoriti. Morda si človek ne želi biti toliko ljubljen kot razumljen. O’Brien ga je mučil do roba blaznosti in prav kmalu, to je bilo gotovo, ga bo poslal v smrt. Pa to ni bilo važno. V nekem smislu je segalo to globlje od prijateljstva, bila sta zaupnika. Nekje, čeprav morda prave besede ne bodo nikdar izgovorjene, je kraj, kjer bi se lahko srečala in govorila. O’Brien ga je gledal navzdol z izrazom, ki je vzbujal misel, da je morda tudi njega obšla ista misel. Ko je spregovoril, je bil zvok njegovega glasu lahkoten in pogovoren.

»Ali veš, kje si, Winston?« je rekel.

»Ne vem. Lahko pa uganem. V Ministrstvu ljubezni.«

»Ali veš, koliko časa si že tu?«

»Ne vem. Dneve, tedne, mesece — mislim, da mesece.«

»In zakaj, si predstavljaš, pripeljemo ljudi na ta kraj?«

»Da jih pripravite do priznanja.«

»Ne, ni to razlog. Poskusi znova.«

»Da jih kaznujete.«

»Ne!«je vzkliknil O’Brien. Njegov glas se je nenavadno spremenil in obraz mu je nenadoma postal strog in živahen. »Ne! Ne samo zato, da bi ti izvlekli priznanje, pa tudi ne, da bi te kaznovali. Naj ti povem, zakaj smo te pripeljali sem? Da te ozdravimo! Da te napravimo duševno zdravega! Bi hotel razumeti, Winston, da nihče, ki ga pripeljemo sem, nikdar ne pride iz naših rok neozdravljen? Ne zanimajo nas tisti bedasti prekrški, ki si jih zagrešil. Partije ne zanima očitno dejanje; misel je vse, česar nam je mar. Mi ne samo, da svoje sovražnike uničujemo, temveč jih spreminjamo. Ali razumeš, kaj mislim s tem?«

Sklanjal se je nad Winstona. Njegov obraz je bil zaradi bližine videti velikanski in ostudno grd, ker ga je gledal od spodaj. Vrh tega je bil nabit z nekakšno zanesenostjo, blazno zaverovanostjo. Winstonu se je znova stisnilo srce. Ko bi bil mogel, bi se bil zaril globlje v posteljo. Bil je prepričan, da bo O’Brien iz čiste objestnosti zavrtel številčnico. A tisti hip se je O’Brien odvrnil. Naredil je korak ali dva gor in dol. Potem je manj strastno nadaljeval:

»Prva stvar, ki jo moraš razumeti, je, da na tem kraju ni mučeništva. Bral si o verskih preganjanjih v preteklosti. V srednjem veku so imeli inkvizicijo. To je bil neuspeh. Namenila se je izkoreniniti krivoverstvo, pa se je končalo tako, da ga je ovekovečila. Kajti na vsakega na grmadi zažganega je vzniknilo na tisoče drugih. Zakaj? Zato, ker je inkvizicija pobijala svoje sovražnike odkrito in jih pobijala, dokler so bili še nespokorjeni; pravzaprav jih je ubijala zato, ker so bili nespokorjeni. Ljudje so umirali, ker se niso hoteli odreči svojim pravim prepričanjem. Naravno, da je vsa slava pripadla žrtvam in vsa sramota inkvizitorju, ki jih je zažgal. Kasneje, v dvajsetem stoletju, so bili totalitaristi, kot so se imenovali. To so bili nemški nacisti in ruski komunisti. Rusi so preganjali krivoverstvo bolj kruto, kot je to počela inkvizicija. In predstavljali so si, da so se kaj naučili iz napak preteklosti; vsekakor so vedeli, da ne smejo ustvariti mučenikov. Preden so svoje žrtve izpostavili javnim procesom, so premišljeno poskrbeli, da so jim uničili dostojanstvo. Izčrpali so jih z mučenjem in osamljenostjo, dokler niso bili prezira vredne klečeplazne reve, ki so priznavale vse, kar si jim položil na usta, in ki so se skrivale za psovke. Obtoževali so se med sabo, se skrivali drug za drugim in rotili za milost. Pa vendar se je že čez nekaj kratkih let vsa stvar ponovila. Mrtvi so postali mučeniki in njihova degradacija je bila pozabljena. Še enkrat, zakaj tako?

Predvsem zato, ker so bila priznanja, ki so jih izpovedali, očitno izmišljena in neresnična. Mi ne delamo napak te vrste. Vsa priznanja, ki so izjavljena tu, so resnična. Mi jih napravimo resnična. Predvsem pa ne dovolimo, da bi se mrtvi vzdignili zoper nas. Nehaj si že predstavljati, da te bo zanamstvo opravičilo, Winston. Zanamci ne bodo nikdar slišali zate. Do čistega boš izbrisan iz zgodovine. Spremenili te bomo v plin in te spustili v stratosfero. Nič ne bo ostalo od tebe, ne ime v seznamu, ne spomin v možganih živečih. Razveljavljen boš tako v preteklosti kot tudi v prihodnosti. Nikdar ne boš obstajal.«

Zakaj pa si potem delati sitnosti z mučenjem? je pomislil Winston s hipno grenkobo. O’Brien je zadržal korak, kot bi Winston misel glasno izgovoril. Njegov veliki, grdi obraz z nekoliko zoženimi očmi se je približal.

»Ker te tako ali tako nameravamo do kraja uničiti, tako da ne bo nič, kar si rekel ali storil, niti najmanj spremenilo stvari, se vprašuješ, zakaj si v tem primeru delamo sitnosti in te najprej zaslišujemo? To je tisto, kar premišljaš, ali ne?«

»Da,« je rekel Winston.

O’Brien se je lahno nasmehnil. »Ti si napaka v vzorcu, Winston. Madež si, ki ga je treba izbrisati. Kaj ti nisem ravnokar povedal, da se razlikujemo od preganjalcev iz preteklosti? Mi se ne zadovoljujemo s pasivno pokorščino, pa tudi ne z najbolj hlapčevsko podvrženostjo. Ko se nam boš nazadnje predal, mora biti to iz tvoje svobodne volje. Mi ne pokončamo krivoverca, dokler se nam upira; dokler se nam upira, ga nikoli ne pokončamo. Mi ga spreobrnemo, osvojimo njegovega notranjega duha, ga preoblikujemo. Vse zlo in iluzije izžgemo iz njega, privedemo ga na našo stran, ne navidezno, temveč v bistvu, s srcem in dušo. Naredimo ga za enega naših, preden ga ubijemo. Za nas je nedopustljivo, da bi kjerkoli na svetu obstajala zmotna misel, pa naj bo še tako tajna in nemočna. Niti tedaj ne, kadar koga izročimo smrti, ne moremo dovoliti odklona. V starih časih je krivoverec šel na grmado še vedno krivoveren, razlagal je svoje krivoverstvo in se opajal z njim. Celo žrtev ruskih čistk je lahko nosila uporništvo zaklenjeno v svoji lobanji, medtem ko je korakala po hodniku in čakala na kroglo. Mi pa naredimo možgane popolne, preden jih izstrelimo. Povelje starega despotizma je bilo ,Ne smeš‘. Povelje totalitaristov je bilo ,Moraš’. Naše povelje pa je , Ti si‘. Nihče, ki ga privedemo na ta kraj, se nam nikdar ne postavi po robu. Vsakdo je do čistega opran. Celo tiste tri bedne izdajalce, v katerih nedolžnost si nekdaj verjel — Jonesa, Aaronsona in Rutherforda — smo na koncu zlomili. Jaz sam sem sodeloval pri njihovih zaslišanjih. Videl sem, kako so počasi klonili, cvilili so, klečeplazili in se jokali — in na koncu to ni bilo zaradi bolečine ali strahu, ampak zaradi kesanja. Takrat, ko smo z njimi opravili, so bili le še lupine ljudi. Nič ni ostalo v njih, razen obžalovanja tistega, kar so storili, in ljubezni do Velikega brata. Ganljivo je bilo videti, kako so ga ljubili. Prosili so, naj jih hitro ustrelimo, da bodo mogli umreti, dokler so njihovi možgani še čisti.«

Njegov glas je postal skoraj sanjav. Na njegovem obrazu sta bila še vedno zanesenost in navdušenje blazneža. Ne pretvarja se, je mislil Winston, on ni hinavec, verjame v vsako besedo, ki jo reče. Kar pa ga je najbolj potrlo, je bila zavest o lastni intelektualni manjvrednosti. Opazoval je težko, a miline polno postavo, ki je hodila sem ter tja, v njegovo zorno polje in zunaj njegovega dosega. O’Brien je bil v vseh pogledih večji človek kot on sam. Ni bilo misli, ki bi jo on kdaj domislil ali lahko pomislil, ki bi je O’Brien že dolgo ne bil poznal, precenil in zavrgel. Njegov duh je zajemal v sebi Winstonovega duha. Toda kako naj bi bilo potemtakem res, da je O’Brien blazen? Pač pa je gotovo blazen on, Winston. O’Brien se je ustavil in se ozrl k Winstonu. Njegov glas je spet postal strog.

»Ne predstavljaj si, Winston, da se boš rešil, pa če se nam še tako popolnoma vdaš. Nikomur, ki je kdaj zgrešil pot, ni prizaneseno. In tudi, če se nam zahoče, da te pustimo preživeti tvojo naravno življenjsko dobo, nam še vedno ne boš ušel. Kar se zgodi s teboj tukaj, je za zmeraj. Razumi to vnaprej. Zdrobili te bomo do tiste točke, od koder ni vrnitve. Zgodile se ti bodo stvari, po katerih si ne boš mogel opomoči, pa če živiš tisoč let. Nikdar več ne boš zmogel običajnih človeških čustev. Vse v tebi bo mrtvo. Nikdar več ne boš zmožen ljubezni, prijateljstva, veselja nad življenjem, smeha, radovednosti, poguma ali značajnosti. Votel boš. Vse bomo iztisnili iz tebe in te nato napolnili s seboj.«

Premolknil je in dal možu v belem plašču znak. Winston se je zavedal, da mu potiskajo neki težak aparat za glavo. O’Brien se je usedel poleg postelje, tako da je bil njegov obraz skoraj v isti višini z Winstonovim.

»Tri tisoč,« je čez Winstonovo glavo rekelmož v belem plašču.

Dve blazini, ki sta se zdeli nekoliko mokri, sta se pritisnili k Winstonovim sencem. Vztrepetal je. Bolečina, nove vrste bolečina prihaja. O’Brien je pomirljivo, skoraj prijazno položil svojo roko na njegovo.

»Tokrat ne bo bolelo,« je rekel. »Glej mi naravnost v oči.«

Tisti hip je začutil strahotno eksplozijo oziroma nekaj, kar se mu je zdelo kot eksplozija, čeprav ni bil prepričan, da je zagrmelo. Nedvomno je bil to slepeč svetlobni blisk. Winston ni bil ranjen, samo oslabljen. Čeprav je že ležal na hrbtu, ko se je to zgodilo, je imel čuden občutek, da ga je vrglo v ta položaj. Strahoten neboleč udarec ga je popolnoma porazil. Tudi v glavi se mu je nekaj zgodilo. Ko se mu je spet povrnil vid, se je spomnil, kdo in kje da je, ter spoznal obraz, ki je strmel v njegovega. A tu in tam so bile velike zaplate praznine, kot bi mu bil odvzet kos možganov.

»Ne bo dolgo trajalo,« je rekel O’Brien. »Glej mi v oči. S katero deželo je Oceanija v vojni?«

Winston je pomislil. Vedel je, kaj pomeni Oceanija in da je sam državljan Oceanije. Spomnil se je tudi Evrazije in Eastazije, kdo pa je s kom v vojni, ni vedel. Pravzaprav se sploh ni zavedal, da je kakšna vojna.

»Ne spominjam se.«

»Oceanija je v vojni z Eastazijo. Še zdaj spomniš tega?« »Da.«

»Oceanija je bila vedno v vojni z Eastazijo. Od začetka tvojega življenja, od začetka Partije, od začetka zgodovine je vojna potekala neprestano, vedno ista vojna. Še spomniš?«

»Da.«

»Pred enajstimi leti si ustvaril legendo o treh možeh, ki so bili obsojeni na smrt zaradi izdajstva. Pretvarjal si se, da si videl kos papirja, ki je dokazoval njihovo nedolžnost. Nobenega takega papirja ni nikdar bilo. To si si izmislil in kasneje začel verjeti. Zdaj se spomniš tistega trenutka, ko si si to izmislil. Še spomniš tega?«

»Da.«

»Ravnokar sem ti kazal prste na roki. Videl si pet prstov. Še spomniš tega?«

»Da.«

O’Brien je iztegnil prste na svoji levici, s skritim palcem.

»Tu je pet prstov. Vidiš pet prstov?«

»Da.«

In res jih je videl, za bežen hip, preden se je prizorišče njegovih misli spremenilo. Videl je pet prstov in to ni bilo popačeno. Potem pa je bilo vse spet normalno in stari strah, sovraštvo in zmeda so se trumoma vrnili. A bil je trenutek — ni vedel, kako dolg, trideset sekund morda — jasne gotovosti, ko je vsak O’Brienov namig izpolnil zaplato praznine in postal absolutna resnica in ko je bilo dve in dve tako zlahka tri kot pet, če je bilo to tisto, kar je bilo potrebno. Ta trenutek je zbledel, še preden je O’Brien spustil roko, toda čeprav ga ni mogel znova doseči, se ga je zlahka spomnil, kot se človek spominja živega doživetja v nekem daljnem obdobju življenja, ko je bil v bistvu še drugačen človek.

»Zdaj vidiš,« je rekel O’Brien, »da je to vsekakor mogoče.«

»Da,« je rekel Winston.

O’Brien je z zadovoljnim izrazom vstal. Onstran njega, na levi, je Winston videl moža v belem plašču, ki je prelomil ampulo in potegnil nazaj bat na brizgalki. O’Brien se je z nasmehom obrnil k Winstonu. Na skoraj stari način si je popravil očala na nosu.

»Še spomniš, da si napisal v dnevnik,« je rekel, »da ni važno, ali sem prijatelj ali sovražnik, ker sem vsaj človek, ki te razume in s katerim se je mogoče pogovoriti? Imel si prav. Uživam v pogovoru s tabo. Tvoj razum me poziva. Podoben je mojemu razumu, samo da je tvoj slučajno bolan. Preden končava, mi lahko zastaviš nekaj vprašanj, če hočeš.«

»Katerokoli vprašanje hočem?«

»Katerokoli.« Opazil je, da je Winston pogledal številčnico. »Stroj je izključen. Kakšno je tvoje prvo vprašanje?«

»Kaj ste napravili z Julijo?« je rekel Winston.

O’Brien se je spet nasmehnil. »Izdala te je. Nemudoma — brez pomislekov. Redkokdaj sem videl koga, ki bi se nam tako hitro predal. Komaj bi jo prepoznal, če bi jo videl. Vso njeno upornost, sleparstvo, norost, umazanost duha — vse smo izžgali iz nje. Bila je popolna spreobrnitev, primer za učbenike.«

»Mučili ste jo.«

O’Brien na to ni odgovoril. »Naslednje vprašanje,« je rekel.

»Ali Veliki brat obstaja?«

»Seveda. Partija obstaja. Veliki brat je utelešenje Partije.«

»Ali obstaja na isti način kot jaz?«

»Ti ne obstajaš,« je rekel O’Brien.

Še enkrat ga je prevzel občutek nebogljenosti. Poznal je oziroma si je lahko predstavljal argumente, ki so dokazovali njegov neobstoj, a bili so neumnost, samo besedna igra. Mar ni v izjavi »Ti ne obstajaš« nekaj logično absurdnega? Pa kaj pomaga to reči? Razum se mu je skrčil, ko je pomislil na neodgovorljive, nore argumente, s katerimi ga bo O’Brien uničil.

»Mislim, da obstajam,« je utrujeno dejal. »Zavedam se, kdo sem. Rojen sem bil in umrl bom. Imam roke in noge. Zavzemam neko mesto v prostoru. Noben drug trden predmet ne more hkrati z menoj zavzemati tega mesta. Ali v tem smislu Veliki brat obstaja?«

»To ni važno. Obstaja.«

»Bo Veliki brat kdaj umrl?«

»Seveda ne. Kako bi lahko umrl? Naslednje vprašanje.«

»Ali Bratovščina obstaja?«

»Tega, Winston, ne boš nikoli vedel. Če se nam bo zahotelo, da te osvobodimo, potem ko bomo opravili s tabo, še vedno ne boš nikoli izvedel, pa če boš doživel devetdeset let starosti, ali je odgovor na to vprašanje da ali ne. Dokler boš živel, bo to v tvoji glavi nerešena uganka.«

Winston je ležal molče. Prsi so se mu dvigale in padale malo hitreje. Še vedno ni postavil vprašanja, ki mu je prvo prišlo na misel. Moral ga je zastaviti in vendar mu je bilo, kot bi ga jezik ne hotel izgovoriti. Na O’Brienovem obrazu je bilo videti senco smehljaja, ki je pričal, da se zabava. Zdelo se je, da imajo celo njihova očala ironičen blesk. On ve, je nenadoma pomislil Winston, ve, kaj bom vprašal. In ob tej misli so iz njega planile besede:

»Kaj je v Sobi 101?«

Izraz O’Brienovega obraza se ni spremenil. Suho je odvrnil:

»Saj veš, kaj je v Sobi 101, Winston. Vsi vemo, kaj je v Sobi 101.«

Dvignil je prst k možu v belem plašču. Očitno je bilo za tokrat pri kraju. Igla se je zadrla v Winstonovo roko. Skoraj v hipu je utonil v globoko spanje.

III

»Za to, da se znova vključiš, so potrebne tri stopnje,« je rekel O’Brien. »Te so učenje, razumevanje in privolitev. Čas je, da prestopiš v drugo stopnjo.«

Winston je kot vedno ležal plosko na hrbtu. Toda od nedavnega so bile vezi zrahljane. Še so ga priklepale na posteljo, a lahko je nekoliko pregibal kolena, obračal glavo na eno in drugo stran ter dvigal roko od komolca. Tudi aparatura s številkami je postala manj grozljiva. Lahko se je izognil njenim mukam, če se je dovolj hitro odzival. O’Brien je potegnil vzvod večidel samo takrat, kadar se je pokazal neumnega. Včasih sta prišla skozi vse zasedanje, ne da bi bil uporabil aparaturo. Ni se mogel spomniti, koliko zasedanj je bilo. Zdelo se mu je, da se celoten postopek razteza v dolg, nedoločljiv čas — trajalo je morda tedne — in premori med zasedanji so bili lahko dolgi več dni, drugič pa samo uro ali dve.

»Ko si ležal tu,« je rekel O’Brien, »si se pogosto spraševal — vprašal si celo mene — zakaj Ministrstvo ljubezni porablja toliko časa in skrbi zate. In ko si bil prost, te je vznemirjalo v bistvu isto vprašanje. Lahko si dojel notranji ustroj družbe, v kateri si živel, ne pa tudi njenih temeljnih nagibov. Še spomniš, da si zapisal v dnevnik .Razumem kako, ne razumem pa zakaj'. In takrat ko si premišljal ,zakaj‘, si podvomil o lastnem duševnem zdravju. Bral si knjigo, Goldsteinovo knjigo, ali vsaj odlomke iz nje. Ti je povedala kaj, česar še nisi vedel?«

»Ste jo vi brali?« je vprašal Winston.

»Jaz sem jo napisal. Še pravi, sodeloval sem pri pisanju. Nobena knjiga ni pisana individualno, kot sam veš.«

»Ali je res, kar pravi?«

»Kot opis, da. Program, ki ga postavlja, pa je bedarija. Skrivno kopičenje znanja — postopno razširjanje prosvetljenosti — končno upor raje — prevrat v Partiji. Sam si predvidel, da je to tisto, kar bo povedala. Vse to je neumnost. Raja se ne bo nikoli uprla, niti v tisočih ali milijonu let ne. Ne more se. Ni treba, da ti povem zakaj, sajkže veš. Če si kdaj gojil sanje o oboroženi vstaji, se jim mOTaš odreči. Ni poti, po kateri bi kdo lahko strmoglavil Partijo. Oblast Partije je za vekomaj. Naj bo to izhodiščna točka tvojih misli.«

Prišel je bliže postelje. »Za vekomaj!« je ponovil. »In zdaj se povrniva k vprašanju o ,kako‘ in ,zakaj’. Dovolj dobro razumeš, ,kako‘se Partija drži na oblasti. Zdaj pa mi povej, ,zakaj'se oklepa oblasti. Kaj je naš motiv? Zakaj si želimo oblast? No, govori,« je dodal, ko je Winston ostal tiho.

Kljub temu Winston še za trenutek ali dva ni odgovoril. Občutek utrujenosti ga je zagrnil. Lahni, blazni preblisk navdušenja se je vrnil na O’Brienov obraz. Vnaprej je vedel, kaj bo O’Brien rekel: da Partija ne teži po oblasti zaradi svojih lastnih koristi, temveč zaradi blagra večine. Da se je polastila oblasti zato, ker so ljudje iz množice šibka, strahopetna bitja, ki ne morejo prenesti svobode in resnice, pa jim morajo zato vladati in jih sistematično slepiti drugi, ki so močnejši od njih. Da mora človeštvo izbirati med svobodo in srečo in da je za večji del človeštva boljša sreča. Da je Partija večni čuvar slabotnih, posvečena ločina, ki dela zlo, da bi se lahko iz tega rodilo dobro, in da pri tem žrtvuje svojo lastno srečo za srečo drugih. Pošastno, je pomislil Winston, pošastno pa je to, da bo O’Brien, ko bo to rekel, tudi verjel. To mu je bilo videti na obrazu. O’Brien je vedel vse. Tisočkrat bolje kot Winston je vedel, kakšen je svet v resnici in na kako nizki stopnji žive ljudske množice in s kakšnimi lažmi in surovostmi jih Partija drži tam. Razumel je vse to, pretehtal, pa kaj potem: namen posvečuje sredstvo. Kaj lahko storiš, je mislil Winston, pri blaznežu, ki je inteligentnejši od tebe, ki tvoje argumente zvesto posluša, potem pa kratko in malo vztraja v svoji blaznosti?

»Vi nam vladate za naše dobro,« je slabotno dejal. »Prepričani ste, da so ljudje nezmožni, da bi si sami vladali in zato —«

Trznil je in skoraj zakričal. Mučna bolečina mu je prestrelila telo. O’Brien je potisnil vzvod na petintrideset.

»To je bilo neumno, Winston, neumno,« je rekel. »Res bi moral vedeti, da ne smeš govoriti takih stvari.«

Potegnil je vzvod nazaj in nadaljeval:

»Zdaj ti bom povedal odgovor na vprašanje. Takle je. Partija teži za oblastjo v celoti zaradi oblasti same. Ne zanima nas blagor drugih, zanima nas samo oblast. Ne bogastvo, razkošje, dolgo življenje ali sreča, samo oblast, čista oblast. Kaj pomeni čista oblast, boš takoj razumel. Mi se razlikujemo od vseh drugih oligarhij preteklosti po tem, da vemo, kaj delamo. Vse druge, celo tiste, ki so nam bile podobne, so bile strahopetne in hinavske. Nemški nacisti in ruski komunisti so nam zelo blizu po metodah, toda nikdar niso imeli dovolj poguma, da bi bili spregledali svoje lastne motive. Pretvarjali so se, morda celo verjeli, da so se polastili oblasti neradi in za omejen čas in da takoj za vogalom leži raj, kjer bodo ljudje svobodni in enaki. Mi nismo taki. Mi vemo, da se nihče nikoli ne polasti oblasti z namenom, da se ji bo odpovedal. Oblast ni sredstvo, oblast je namen. Diktature ne vzpostaviš z namenom, da bo čuvala revolucijo; revolucije delaš z namenom, da vzpostaviš diktaturo. Namen preganjanja je preganjanje, namen mučenja je mučenje. Namen oblasti je oblast. Me zdaj začenjaš razumevati?«

Winston je bil prepaden, kot je bil prepaden prej, nad utrujenostjo O’Brienovega izraza. Bil je močan, mišičast in surov, bil je poln inteligence in nekakšne obrzdane strasti, pred katero se je čutil brez moči, a bil je utrujen. Pod očmi je imel vrečice, pod ličnicami se mu je koža povešala. O’Brien se je sklonil nadenj, namenoma mu je približal zdelani obraz.

»Premišljuješ,« je rekel, »da je moj obraz star in utrujen. Premišljuješ, da govorim o oblasti, pa vendar ne morem niti lastnega telesa obvarovati pred propadom. Kaj ne moreš razumeti, Winston, da je posameznik samo celica? Utrujenost celice je življenjska moč organizma. Mar umreš, ko si porežeš nohte?«

Obrnil se je od postelje in se zač« sprehajati gor in dol, z eno roko v žepu.

»Mi smo svečeniki oblasti,« je rekel. »Bog je oblast. A za zdaj je v tvojih očeh oblast le beseda. Čas je, da dobiš nekaj predstave o tem, kaj oblast pomeni. Prva stvar, ki jo moraš doumeti, je, da je oblast kolektivna. Posameznik ima samo toliko oblasti, kolikor neha biti posameznik. Poznaš partijsko parolo ,Svoboda je sužnost.

1

Ti je kdaj prišlo na misel, da je to zamenljivo? Sužnost je svoboda. Sam — svoboden — je človek vedno poražen. Tako mora biti, kajti vsak človek je obsojen na smrt, kar je največji od vseh porazov. Če pa se lahko potopi v Partijo, tako da je Partija, potem je vsemogočen in nesmrten. Druga stvar, ki jo moraš doumeti, je to, da je oblast oblast nad ljudmi. Nad telesom, a predvsem nad zavestjo. Oblast nad stvarmi — zunanjo stvarnostjo, bi rekel ti — ni pomembna. Pa je že naša oblast nad stvarmi popolna.«

Winston je za hip ignoriral številčnico. Divje si je prizadeval, da bi se dvignil v sedečo lego, pa se mu je le toliko posrečilo, da si je boleče zvil telo.

»A kako lahko vladate stvarem?« je planilo iz njega. »Saj še podnebja in zakona gravitacije ne obvladujete. In potem so še bolezni, bolečine, smrt —«

O’Brien ga je utišal z gibom roke. »Obvladujemo stvari, ker obvladujemo zavest. Stvarnost je znotraj lobanje. Postopoma se boš naučil, Winston. Ničesar ni, česar bi ne mogli storiti. Ne nevidnosti, ne vzgona — ničesar. Lahko bi splaval s tal kot milni mehurček, če bi hotel. Tega pa ne želim, ker Partija ne želi. Moraš se znebiti predstav iz devetnajstega stoletja o naravi. Mi ustvarjamo zakone narave.«

»Pa jih ne! Še gospodarji tega planeta niste! Kaj pa Evrazija in Eastazija? Niste ju še osvojili.«

»Nepomembno. Osvojili ju bomo, ko nam bo ustrezalo. In če ju ne bomo, kaj potem? Lahko ju izključimo iz življenja. Oceanija je svet.«

»Ampak svet sam je le drobec prahu. In človek je majhen — nebogljen! Koliko let pa že obstaja? Milijone let je bila zemlja nenaseljena.«

»Neumnost. Zemlja je stara toliko kot mi, nič starejša.

Kako bi bila lahko starejša? Nič ne obstaja zunaj človeške zavesti.«

»Ampak kamnine so polne kosti izumrlih živali — mamutov, mastodontov in ogromnih plazilcev, ki so tu živeli že davno, preden je bilo kaj slišati o človeku.«

»Si kdaj videl te kosti, Winston? Seveda ne. Biologi devetnajstega stoletja so si jih izmislili. Pred človekom ni bilo ničesar. Po človeku, če ga bo kdaj konec, ne bo ničesar. Zunaj človeka ni ničesar.«

»Ampak vse vesolje je zunaj nas. Poglejte zvezde! Nekatere med njimi so milijone svetlobnih let daleč. Za večno so nam nedosegljive.«

»Kaj pa so zvezde?« je ravnodušno rekel O’Brien. »To so drobci ognja nekaj kilometrov proč. Dosegli bi jih lahko, če bi hoteli. Ali pa jih izbrisali. Zemlja je središče vesolja. Sonce in zvezde se vrtijo okoli nje.«

Winston se je spet krčevito zganil. Tokrat ni rekel ničesar. O’Brien je nadaljeval, kot bi odgovarjal na izgovorjeno pripombo:

»Za neke potrebe to seveda ne drži. Če plovemo po oceanu ali če napovemo mrk, se nam večkrat zdi primerno dopustiti, da se zemlja vrti okoli sonca in da so zvezde milijone in milijone kilometrov daleč. Pa kaj potem? Mar misliš, da nimamo toliko moči, da bi napravili dvojni sistem astronomije? Zvezde so lahko blizu ali daleč, v skladu z našo potrebo. Mar misliš, da naši matematiki tega niso zmožni? Si pozabil na dvomišljenje?«

Winston je omahnil nazaj na posteljo. Karkoli je rekel, hitri odgovor ga je pobil kot kij. Pa vendar je vedel, vedel je, da ima on prav. Prepričanje, da ni zunaj tvoje lastne zavesti ničesar — gotovo je neki način, kako dokažeš, da je to napačno. Kaj ni bilo že davno odkrito, da je to zmotno? Celo poseben izraz imajo za to, ki pa ga je pozabil. Rahel nasmešek je zganil kotiček O’Brienovih ust, ko se je ozrl po njem.

»Povedal sem ti, Winston,« je rekel, »da v metafiziki nisi dobro podkovan. Beseda, ki se je skušaš domisliti, je solipsizem. Pa se motiš. To ni solipsizem. Kolektivni solipsizem, če hočeš. To pa je druga stvar; pravzaprav nekaj čisto nasprotnega. No, pa tu sva zašla,« je dodal v drugačnem tonu. »Resnična oblast, oblast, za katero se moramo boriti noč in dan, ni oblast nad stvarmi, temveč nad ljudmi.« Premolknil je in si za hip spet nadel videz šolnika, ki izprašuje obetavnega učenca: »Kako si človek zagotovi oblast nad drugim človekom, Winston?«

Winston je pomislil. »Da mu povzroči trpljenje,« je rekel.

»Točno. Da mu povzroči trpljenje. Pokornost ni dovolj. Če človek trpi, kako si lahko prepričan, da se podreja tvoji volji in ne svoji? Oblast imaš, če povzročiš bolečino in ljudi ponižuješ. Oblast imaš, če trgaš človeškega duha na kosce in ga nato sestavljaš v nove oblike po svoji volji. Še ti zdaj svita, kakšen svet ustvarjamo? Ta svet je natančno nasprotje neumnih hedonističnih utopij, ki so si jih zamišljali stari reformatorji. To je svet strahu, izdajstva in mučenja, svet tistih, ki teptajo druge, in svet poteptanih; svet, ki bo postal ne manj, ampak bolj neusmiljen, ko se bo oplemenitil. Napredek v našem svetu bo napredek k hujši bolečini. Stare civilizacije so trdile, da temeljijo na ljubezni in pravici. Naš svet temelji na sovraštvu. V našem svetu človek ne bo poznal drugih čustev kot strah, besnost, zmagoslavje in poniževanje samega sebe. Vse drugo bomo uničili — vse. Že zdaj lomimo navado mišljenja, ki se je preživela iz predrevolucijskega časa. Presekali smo vezi med starši in otrokom, med moškim in žensko. Nihče si ne upa več zaupati ženi, otroku ali prijatelju. V prihodnosti ne bo ne žena ne prijateljev. Otroke bomo ob rojstvu odvzeli materam, tako kot vzamemo jajca kokošim. Spolni nagon bomo zatrli. Oplojevanje bo vsakoletna formalnost, tako kot obnovitev živilskih nakaznic. Ukinili bomo orgazem. Naši nevrologi že delajo na tem. Nobene zvestobe ne bo, razen zvestobe Partiji. Nobene ljubezni ne bo, razen ljubezni do Velikega brata. Nobenega smeha ne bo, razen zmagoslavnega smeha nad premaganim sovražnikom. Ne bo ne umetnosti, ne književnosti, ne znanosti. Ko bomo vsemogočni, ne bomo potrebovali znanosti. Ne bo razlik med lepoto in grdoto. Nobene radovednosti ne bo, za potek življenja se ne bo nihče menil. Užitkov, ki jih ljudje občutijo ob tekmovanju, ne bo nobenih. Toda vedno — ne pozabi tega, Winston — vedno bo vladajočim na voljo opojnost oblasti, ki bo stalno naraščala in postajala vse bolj prefinjena. Zmeraj, vsak hip, boš lahko okušal srh zmage, občutek, kako teptaš sovražnika, ki je brez moči. Če želiš imeti podobo prihodnosti, si predstavljaj škorenj, ki tepta človeški obraz — za zmeraj.«

Premolknil je, kot bi pričakoval, da bo Winston kaj rekel. Winston pa se je spet poskušal še bolj prilepiti k postelji. Nič ni mogel reči. Zdelo se mu je, da mu je zmrznilo srce. O’Brien je nadaljeval:

»In pomni, da je to za zmeraj. Zmeraj bomo imeli obraz, ki ga bomo teptali. Krivoverec, sovražnik ljudstva, bo vedno tu, da ga bomo lahko premagali in spet in spet ponižali. Vse, kar si prestal ti, odkar si v naših rokah — vse to se bo nadaljevalo in še huje bo. Vohunjenje, izdajstva, aretacije, mučenja, usmrtitve, izginotja se ne bodo nikdar nehala. To bo svet groze, tako kot zmagoslavja. Močnejša ko bo Partija, manj bo strpna; slabša ko bo opozicija, trši bo despotizem. Goldstein in njegova krivoverstva bodo živela večno. Vsak dan, vsak hip jih bomo premagovali, diskreditirali, zasmehovali, pljuvali nanje — pa vendar bodo zmeraj preživela. Dramo, ki sem jo igral s teboj teh sedem let, bodo igrali vedno znova, iz generacije v generacijo, na čedalje tankoumnejši način. Vedno bomo imeli tu krivoverca, izročenega nam na milost in nemilost, ki bo zlomljen in preziran tulil od bolečine — na koncu pa bo popolnoma spokorjen, osvobojen samega sebe in se nam bo sam od sebe plazil pred nogami. Tak je svet, ki ga pripravljamo, Winston. Svet zmage za zmago, zmagoslavja za zmagoslavjem: neskončnega pritiskanja, pritiskanja, pritiskanja na živec oblasti. Kot vidim, se ti začenja svitati, kakšen bo ta svet. A na koncu ga boš več kot razumel. Privolil boš vanj, mu izrekel dobrodošlico, postal njegov del.«

Winston si je dovolj opomogel, da je lahko spregovoril. »Ne morete!« je šibko dejal.

»Kaj misliš s to pripombo, Winston?«

»Ne morete ustvariti takega sveta, kot ste ga ravnokar opisali. To so sanje. To ni mogoče.«

»Zakaj?«

»Ni mogoče zasnovati civilizacije na strahu, sovraštvu in krutosti. Nikdar se ne bi ohranila.«

»Zakaj ne?«

»Ne bi imela življenjske moči. Razkrojila bi se. Naredila bi samomor.«

»Neumnost. Ti si pod vtisom, da je sovraštvo bolj utrudljivo kot ljubezen. Zakaj naj bi bilo? In tudi če bi bilo, kaj potem? Denimo, da se nam zahoče, da se hitreje izrabimo. Denimo, da povečamo hitrost človeškega življenja, tako da bo človek pri tridesetih letih senilen. In kaj potem? Kaj ne moreš razumeti, da posameznikova smrt ni smrt? Partija je nesmrtna.«

Kot ponavadi je ta glas potolkel Winstona v nebogljenost. Še bolj pa ga je bilo groza, da bi O’Brien, če bi on vztrajal pri svojem, spet potegnil vzvod. In vendar ni mogel molčati. Slabotno, brez argumentov, brez nečesa, kar bi ga bilo podpiralo, razen neme groze nad tem, kar mu je pravil O’Brien, se je vrnil v napad.

»Ne vem — ni mi mar. Nekako vam bo spodletelo. Nekaj vas bo premagalo. Življenje vas bo premagalo.«

»Mi nadzorujemo življenje, Winston, na vseh njegovih stopnjah. Ti si domišljaš, da obstaja nekaj, kar se imenuje človeška narava, ki se bo zgrozila nad našim početjem in se nam postavila po robu. Ampak mi ustvarjamo človeško naravo. Človek je iz snovi, ki jo lahko po mili volji oblikuješ. Ali pa si se morda vrnil k svoji stari misli, da bodo raja in sužnji vstali in nas vrgli? Izbij si to iz glave. Oni so nemočni kot živali. Partija je človeštvo. Drugi so zunaj — nepomembni.«

»Nič zato. Na koncu vas bodo potolkli. Slej ko prej vas bodo videli take, kot ste, in vas bodo raztrgali na kosce.«

»Ali vidiš kakšen dokaz, da se to dogaja? Ali pa kakšen razlog, zakaj naj bi se?«

»Ne. Verujem v to. Vem, da vam bo spodletelo. Nekaj je v svetu — ne vem, kaj, nekakšen duh, nekakšno načelo — ki ga ne boste nikoli premagali.«

»Ali verjameš v boga, Winston?«

»Ne.«

»Kaj pa je potem to načelo, ki nas bo porazilo?«

»Ne vem. Človeški duh.«

»Pa se imaš ti za človeka?«

»Da.«

»Če si ti človek, Winston, si poslednji. Tvoja vrsta izumira; mi smo nasledniki. Ali razumeš, da si sam? Zunaj zgodovine si, ne bivaš.« Njegovo vedenje se je spremenilo in postalo ostrejše: »In ti se imaš za moralno boljšega od nas, z našimi lažmi in krutostjo?«

»Da, imam se za boljšega.«

O’Brien ni nič rekel. Dva druga glasova sta spregovorila. Čez hip je Winston enega od njiju prepoznal za svojega. To je bil zvočni posnetek pogovora, ki ga je imel z O’Brienom tiste noči, ko se je včlanil v Bratovščino. Slišal se je obljubljati, da bo lagal, kradel, ponarejal, moril, spodbujal jemanje mamil in prostitucijo, razširjal spolne bolezni, metal vitriol v otroške obraze. O’Brien je napravil majhno nepotrpežljivo kretnjo, kot bi hotel reči, da je bilo to demonstracijo komaj vredno opraviti. Potem je obrnil gumb in glasova sta utihnila.

»Vstani iz postelje,« je rekel.

Vezi so se zrahljale. Winston se je spustil na tla in negotovo vstal.

»Ti si poslednji človek,« je rekel O’Brien. »Ti si čuvar človeškega duha. Videl se boš takega, kot si. Sleci si obleko.«

Winston je razvezal kos vrvi, ki mu je držal skupaj kombinezon. Zadrga se mu je že davno odtrgala z njega. Ni se mogel spomniti, ali si je kdaj, odkar so ga zaprli, slekel vso obleko hkrati. Pod kombinezonom so se mu okoli telesa ovijale umazane zelenkaste cape, ki jih je bilo komaj moč prepoznati za ostanke perila. Ko jih je spustil na tla, je opazil, da je na nasprotnem koncu sobe trodelno ogledalo. Približal se mu je in nato obstal. Izvil se mu je nehoten krik.

»Naprej,«je rekel O’Brien. »Stopi med krila ogledala. Tudi pogled od strani moraš videti.«

Obstal je, ker se je bal. Upognjena, sivkasta, okostnjaku podobna stvar mu je prihajala naproti. Že sama njena zunanjost je bila grozljiva, ne le to, da je vedel, da je to on sam. Pomaknil se je bliže ogledala. Zaradi sklonjene drže je bilo videti, da obraz tega stvora štrli naprej. Beden obraz večnega jetnika, z visokim čelom, ki se je podaljševalo v plešasto lobanjo, zlomljen nos in ličnice, ki so bile videti razbite, in nad njimi divje in budne oči. Lica so bila razorana in usta so bila videti zožena. To je bil gotovo njegov obraz, a zdelo se mu je, da se je bolj spremenil kot njegova notranjost. Čustva, ki bi jih kazal, bi bila drugačna od tistih, ki jih je čutil. Postal je deloma plešast. Prvi hip je mislil, da je tudi osivel, pa je bila siva le koža na lobanji. Razen rok in obraza je bilo vse telo čez in čez sivo od stare, zažrte umazanije. Tu pa tam so bile pod umazanijo rdeče brazgotine od ran in krčni tvor blizu gležnja je bil vneta kepa, s katere so se lupile kožne luskine. A resnično grozljiva je bila mršavost telesa. Prsni koš je bil ozek kot pri okostnjaku, noge so se mu tako posušile, da so bila kolena širša od stegen. Zdaj je videl, kaj je O’Brien mislil s pogledom od strani. Ukrivljenost hrbtenice je bila osupljiva. Suha ramena so bila zgrbljena, tako da so delala nad prsmi votlino, tenki vrat je bil videti, ko da se dvojno krivi pod težo lobanje. Ko bi ugibal, bi rekel, da je to telo šestdesetletnika, ki trpi za neozdravljivo boleznijo.

»Nekoč si mislil,« je rekel O’Brien, »da je moj obraz — obraz člana Ožje partije — videti star in utrujen. Kaj pa misliš o lastnem obrazu?«

Prijel je Winstona za rame in ga zavrtel, tako da je bil obrnjen proti njemu.

»Poglej se, kakšen si!« je rekel. »Poglej to gnusno umazanijo po vsem svojem telesu! Poglej umazanijo med prsti na nogah. Poglej to ogabno večno rano na nogi. Mar veš, da smrdiš kot dihur? Verjetno si to nehal zaznavati. Poglej svojo mršavost. Vidiš? S palcem in kazalcem ti lahko objamem biceps. Lahko bi ti zlomil vrat kot koren. Ali veš, da si izgubil petindvajset kilogramov, odkar si v naših rokah? Celo lasje ti v kosmih izpadajo. Glej!« Segel je k Winstonovi glavi in mu izpulil šop las. »Odpri usta! Devet, deset, enajst zob ti je še ostalo. Koliko si jih imel, ko si prišel k nam? In tistih nekaj, kar jih imaš, ti izpada iz ust. Glej sem!«

Zgrabil je enega od preostalih zob med svoj močni palec in kazalec. Boleč zbodljaj je šinil skozi Winstonovo čeljust. O’Brien je iztrgal zrahljani zob s korenino vred. Zalučal ga je po celici.

»Gniješ,« je rekel. »Razpadaš na kose. Kaj pa si? Vreča nesnage. Zdaj pa se obrni in se spet poglej v tisto ogledalo. Vidiš to prikazen, ki ti stoji nasproti? To je poslednji človek. Če si ti človek, potem je to človečnost. Zdaj pa se obleci.

Winston se je začel oblačiti s počasnimi, togimi gibi. Zdelo se je, da še zdaj ni opazil, kako je suh in šibak. Samo ena misel se mu je motala po glavi: da mora biti tu že dalj časa, kot je mislil. Potem pa ga je nenadoma, ko je oblačil svoje bedne cunje, premagalo čustvo usmiljenja do lastnega propadlega telesa. Preden se je zavedel, kaj počne, se je zrušil na majhno pručko, ki je stala poleg postelje, in oblile so ga solze. Zavedal se je svoje grdote, neprivlačnosti, svežnja kosti in umazanega perila, ki sedi in joče v ostri beli svetlobi, a ni se mogel ustaviti. O’Brien mu je skoraj prijazno položil roko na ramo.

»To ne bo trajalo večno,« je rekel. »Temu lahko ubežiš, kadar hočeš. Vse je odvisno od tebe.«

»Vi ste to napravili,« je smrkal Winston. »Vi ste me spravili v to stanje.«

»Ne, Winston. Ti sam si to napravil. To je tisto, v kar si privolil, ko si se postavil Partiji po robu. Vse to je bilo zaobsežno že v prvem dejanju. Nič se ti ni zgodilo, česar ne bi bil sam predvidel.« Premolknil je in nato nadaljeval:

»Premagali smo te, Winston. Zlomili smo te. Videl si, kakšno je tvoje telo. Tvoj duh je v istem stanju. Ne verjamem, da je v tebi ostalo veliko ponosa. Bil si obrcan, prebičan in opsovan, tulil si od bolečin, valjal si se po tleh v lastni krvi in bruhanju. Cvilil si za milost, izdal si vsakogar in vse. Ali se lahko domisliš enega samega ponižanja, ki bi se ti ne bilo zgodilo?«

Winston je nehal jokati, čeprav so mu iz oči še tekle solze. Ozrl se je navzgor k O’Brienu.

»Julije nisem izdal,« je rekel.

O’Brien ga je zamišljeno pogledal. »Ne,« je rekel, »ne, to drži. Julije nisi izdal.«

Čudno spoštovanje do O’Briena, ki ga očitno nič ni moglo uničiti, je znova zalilo Winstonovo srce. Kako inteligenten, je pomislil, kako inteligenten je! O’Brienu se je vedno posrečilo razumeti, kar si mu povedal. Vsak drug človek na svetu bi bil nemudoma odgovoril, da je izdal Julijo. Kajti česa pa niso izvlekli med mučenjem iz njega? Povedal jim je vse, kar je vedel o njej — njene navade, njen značaj, njeno preteklost, do najbolj trivialnih podrobnosti je izpovedal vse, kar se je zgodilo na njunih srečanjih, vse, kar ji je rekel on ali ona njemu, njune črnoborzijanske obede, njuno prešuštvovanje, njuna nejasna zarotništva proti Partiji — vse. Pa vendar v smislu, v katerem je uporabil besedo — je ni izdal. Ni je nehal ljubiti; njegovo čustvo do nje je ostalo isto. O’Brien je videl, kaj misli, ne da bi bil potreboval pojasnilo.

»Povejte mi,« je rekel, »kako kmalu me bodo ustrelili?«

»Morda čez dolgo časa,« je rekel O’Brien. »Težak primer si. Pa ne obupaj. Vsakogar prej ali slej ozdravimo. Na koncu te bomo ustrelili!«

IV

Bilo mu je veliko bolje. Z vsakim dnem je postajal debelejši in močnejši, če je bilo primerno govoriti o dnevih.

Bela svetloba in brneči zvok sta bila taka kot vedno, toda celica je bila malo udobnejša kot druge, v katerih je bil. Na lesenem pogradu je bila blazina in žimnica ter pručka za sedenje. Okopal se je in dovolili so mu, da se je kar pogosto umival v pločevinastem umivalniku. Dali so mu celo toplo vodo za umivanje. Dali so mu novo perilo in čist kombinezon. Namazali so mu krčni tvor z blažilnim mazilom. Izpulili so mu ostanke zob in mu dali novo zobno protezo.

Gotovo je minilo že več tednov ali mesecev. Zdaj bi bilo mogoče preštevati minevanje časa, ko bi bil čutil potrebo po tem, kajti hranili so ga, kot je bilo videti, na redne presledke. Dobival je, kakor je sodil, tri obroke na štiründvajset ur; včasih se je megleno spraševal, ali jih dobiva podnevi ali ponoči. Hrana je bila presenetljivo dobra, z mesom pri vsakem tretjem obroku. Enkrat je dobil celo zavojček cigaret. Ni imel vžigalic, a nikdar govoreči stražar, ki mu je prinašal hrano, mu je dal ogenj. Ko je prvikrat poskusil kaditi, mu je postalo slabo, toda prihranil je zavojček in ga dolgo čuval, kadeč le pol cigarete po vsakem obroku.

Dali so mu belo skrilasto tablico in košček svinčnika, ki je bil pritrjen na vogal. Sprva ga sploh ni uporabljal. Celo kadar je bil buden, je bil popolnoma apatičen. Pogosto je skoraj negibno ležal od enega obroka do naslednjega, včasih spal, včasih bedel v nejasnih sanjarijah, v katerih je bilo preveč nadlog, da bi bil odprl oči. Že davno se je navadil spati z močno svetlobo na obrazu. Zdelo se mu je, da ni v tem nobene razlike, le sanje so bile bolj strnjene. Veliko je sanjal ves ta čas in sanje so bile zmeraj srečne. Bil je v Zlati deželi ali pa je sedel med velikanskimi, veličastnimi, od sonca obsijanimi ruševinami, z materjo, z Julijo, z O Brienom — ne da bi karkoli počel, pač pa je le sedel na soncu in se pogovarjal o miroljubnih stvareh. Če je, kadar je bil buden, mislil, je mislil večinoma o sanjah. Zdelo se mu je, da je izgubil moč intelektualnega napora, zdaj, ko ga k temu ni več priganjala bolečina. Ni se dolgočasil, ni čutil želje po pogovoru ali razvedrilu. Da je bil le sam, da ga le niso tepli ali zasliševali, da je le imel dovolj jesti in da je bil povsod snažen, mu je popolnoma zadostovalo.

Postopoma je začel manj časa prebijati v spanju, a še vedno ni čutil nagiba, da bi vstal iz postelje. Bilo mu je mar samo to, da leži pri miru in da čuti, kako se mu moč nabira v telesu. Tu pa tam se je potipal in se skušal prepričati, ali ni le iluzija, da postajajo njegove mišice z vsakim dnem bolj okrogle in koža bolj napeta. Končno ni bilo več nobenega dvoma, da se je zredil. Njegova stegna so bila zdaj vsekakor širša od kolen. Zatem, sprva nerad, je začel redno telovaditi. V kratkem je lahko prehodil tri kilometre, ki jih je odmeril s korakanjem po celici in njegova sključena ramena so postajala bolj vzravnana. Lotil se je težjih vaj in že je bil presenečen in ponižan, ko je odkril, kakšnih stvari ne more narediti. Lahko je le hodil, ni mogel držati pručke v iztegnjeni roki, ni mogel stati na eni nogi, ne da bi se bil prevrnil. Počepnil je na pete in odkril, da se lahko le s smrtnimi bolečinami v stegnih in mečih dvigne v stoječ položaj. Plosko se je ulegel na trebuh in skušal dvigniti svojo težo z rokami. Bilo je brezupno, niti za centimeter se ni mogel dvigniti. A že čez nekaj kratkih dni — še nekaj več obrokov — je opravil tudi to junaško dejanje. Prišel je čas, ko je to lahko naredil šestkrat zapovrstjo. Postajal je kar ponosen na svoje telo in začel je gojiti trdno vero, da tudi obraz postaja normalen. Šele ko je po naključju položil roko na plešasto glavo, se je spomnil razbrazdanega, razdejanega obraza, ki ga je gledal iz ogledala.

Njegov razum je postal dejavnejši. Sedel je na pograd, s hrbtom proti steni in tablico na kolenih, ter začel premišljeno opravljati nalogo lastne prevzgoje.

Kapituliral je; s tem se je strinjal. V resnici, je videl zdaj, je bil pripravljen kapitulirati zdavnaj pred tem, ko se je za to odločil. Od trenutka, ko je bil v Ministrstvu ljubezni — da, celo v tistih minutah, ko sta z Julijo brez moči stala, medtem ko jima je glas s telekrana govoril, kaj naj storita — je dojel puhlost svojega poskusa, da bi se uprl oblasti Partije. Zdaj je vedel, da ga je Miselna policija sedem let opazovala kot hrošča pod povečevalnim steklom. Ni bilo ne dejanja ne glasno izgovorjene besede, ki je ne bi bili opazili, ne toka misli, ki ga ne bi bili mogli domnevati. Celo drobec belkastega prahu na platnicah njegovega dnevnika so znova skrbno namestili. Vrteli so mu zvočne posnetke, mu kazali fotografije. Nekatere med njimi so bile fotografije Julije in njega. Da, celo ... Ni se mogel več bojevati proti Partiji. Poleg tega pa ima Partija prav. Tako mora biti: kako bi se lahko nesmrtni kolektivni možgani motili? S kakšnim zunanjim merilom bi lahko preveril njihove sodbe? Duševno zdravje se določa s statistično metodo. Šlo je le za vprašanje, kako se naučiti misliti, kot mislijo oni. Samo — Svinčnik med prsti se mu je zdel debel in okoren. Začel je zapisovati misli, ki so mu prihajale na pamet. Najprej je z velikimi, nerodnimi tiskanimi črkami napisal:

SVOBODA JE SUŽENJSTVO

Potem je pod to skoraj brez odloga napisal:

DVE IN DVE JE PET

Toda potem ga je nekaj zadržalo. Zdelo se mu je, da se njegove misli ne morejo osredotočiti, kot bi se pred nečim skrivale. Vedel je, da ve, kaj pride za tem, a za hip se ni mogel domisliti. Ko se je domislil, je bilo to le po zavestnem premisleku, kaj mora biti; ni mu prišlo samo od sebe. Napisal je:

BOG JE OBLAST

Privolil je v vse. Preteklost je spremenljiva. Preteklost ni bila nikoli spremenjena. Oceanija je v vojni z Eastazijo. Oceanija je bila vedno v vojni z Eastazijo. Jones, Aaronson in Rutherford so bili krivi zločinov, katerih so bili obtoženi. Nikdar ni videl fotografije, ki bi spodbijala njihovo krivdo. Nikdar ni obstajala, on si jo je izmislil. Spominjal se je, da se je spominjal nasprotnih stvari, a to so bili napačni spomini, proizvodi samoprevare. Kako lahko je bilo vse! Samo predati si se moral in vse drugo je sledilo. Bilo je, kot bi plaval proti toku, ki te meče nazaj, če se še tako trdo boriš, pa se nato odločiš, da se obrneš in plavaš s tokom, namesto da bi mu nasprotoval. Nič se ni spremenilo razen tvojega stališča; vnaprej odločena stvar se v vsakem primeru zgodi. Komaj je še vedel, zakaj se je kdaj upiral. Vse je bilo tako lahko, razen —!

Vse je lahko res. Tako imenovani zakoni narave so neumnost. Zakon gravitacije je neumnost. »Če bi želel,« je rekel O’Brien, »bi splaval s tal kot milni mehurček.« Winston je to predelal. »Če on misli, da leti s tal, in če jaz sočasno mislim, da to vidim, potem se je stvar zgodila.« Nenadoma, kot kos potopljene razbitine, ki predre vodno gladino, mu je vdrla v glavo misel: »To se v resnici ne zgodi. Predstavljamo si. To je halucinacija.« Takoj jo je potlačil. Zmota je bila očitna. Dopuščala je, da je nekje, zunaj človeka, »resnični« svet, kjer se dogajajo »resnične« stvari. Toda kako bi lahko bil tak svet? Kako moremo karkoli vedeti, razen po tistem, kar je v zavesti? Vse se dogaja v zavesti. Kar se zgodi v vseh zavestih, pa se resnično zgodi.

Ni mu bilo težko znebiti se zmote in ni bil v nevarnosti, da ji podleže. Vendar je kljub temu vedel, da mu ne bi bila nikdar smela priti na misel. V razumu mora nastati slepa pega, kadarkoli se približaš nevarni misli. Proces mora biti avtomatičen, nagonski. Kriminalstop so ga imenovali v Novoreku.

Lotil se je vežbanja v kriminalstopu. Zastavljal si je naloge — Partija pravi, da je zemlja ploskev. Partija pravi, da je led težji od vode — in se nato vadil tako, da ni zapažal in ni razumel dokazov, ki so temu nasprotovali. To ni bilo lahko. Potrebne so bile velike zmožnosti za sklepanje in improvizacijo. Aritmetičnih problemov, ki jih je na primer povzročala trditev kot »dve in dve je pet«, z razumom nikakor ni mogel dojeti. Za kaj takega si moral imeti tudi nekaj športno razvitega duha, zmožnosti najprej najbolj tankoumno rabiti logiko, nato pa se ne zavedati najbolj grobih logičnih pomot. Neumnost je bila prav tako potrebna kot inteligenca in prav tako težko si jo je bilo pridobiti.

Ves ta čas pa se je z enim delom možganov spraševal, kako kmalu ga bodo ustrelili. »Vse je odvisno od tebe,« mu je rekel O’Brien; vedel pa je, da ni zavestnega dejanja, s katerim bi si smrt lahko približal. Utegne ga doleteti čez deset minut ali čez deset let. Lahko ga držijo leta in leta v samici; lahko ga pošljejo v taborišče za prisilno delo; lahko ga za nekaj časa izpustijo, kot so včasih naredili. Vendar je bilo tudi čisto mogoče, da se bo pred ustrelitvijo vsa drama z aretacijo in zasliševanjem ponovila. Gotovo je bilo samo to, da ni smrt nikdar prišla v pričakovanem trenutku. Tradicija — nikdar izgovorjena tradicija — nekako si to vedel, čeprav nisi nikdar slišal govoriti o tem — je hotela, da te ustrelijo od zadaj, zmeraj v tilnik, brez opozorila, medtem ko korakaš po hodniku iz ene celice v drugo.

Nekega dne — pa »nekega dne« ni bil pravi izraz, ravno tako mogoče je bilo, da sredi noči; nekoč — se je potopil v čudno, blaženo sanjarjenje. Hodil je po hodniku in čakal na kroglo. Vedel je, da bo prišla naslednji trenutek. Vse je bilo urejeno, poravnano, pomirjeno. Nič več ni bilo dvomov, nič več dokazovanja, nič več bolečin, nič več strahu, Njegovo telo je bilo zdravo in krepko. Hodil je z lahkoto, z veseljem do gibanja in z občutkom, da hodi po soncu. Ni bil več v ozkih, belih hodnikih Ministrstva ljubezni; bil je na velikanski sončni cesti, kilometre široki, in zdelo se je, da po njej hodi v delirij, ki ga povzročijo mamila. Bil je v Zlati deželi in je ubiral pot čez stari, od zajcev popaseni travnik. Lahko je čutil nizko pomladansko rušo pod nogami in milo sonce na obrazu. Na robu polja so bili bresti, ki so lahno valovali, in nekje zadaj je bil potok, kjer so v zelenih tolmunih pod vrbami ležale race.

Nenadoma se je zdrznil, tako ga je pretresla groza. Znoj mu je udaril iz hrbtenice. Zaslišal se je glasno kričati:

»Julija! Julija! Julija, ljubezen moja! Julija!«

Za hip ga je popolnoma prevzel privid njene navzočnosti. Zdelo se mu je, da ni le poleg njega, temveč v njem samem. Bilo je, kot bi prodrla skozi tkivo njegove kože. V tem trenutku jo je ljubil veliko bolj, kot jo je ljubil kdaj prej, ko sta bila še skupaj in svobodna. Vedel je tudi, da nekje še vedno živi in da potrebuje njegovo pomoč.

Legel je nazaj na posteljo in se skušal pomiriti. Kaj je storil? Koliko let je navrgel k svojemu suženjstvu s tem trenutkom slabosti?

Naslednji hip bo zaslišal topot škornjev zunaj. Takega izbruha ne morejo pustiti nekaznovanega. Zdaj bodo vedeli, če niso vedeli že prej, da je prelomil dogovor, ki ga je naredil z njimi. Pokoraval se je Partiji, a sovražil jo je še vedno. V prejšnjih časih je skril svojega krivoverskega duha za videz konformizma. Zdaj se je umaknil korak dalje: v duhu se je vdal, a upal si je obdržati notranjost srca nedotaknjeno. Vedel je, da nima prav, in ljubše mu je bilo, da nima prav. Oni bodo to razumeli, O’Brien bo to razumel. Vse to je izpovedal s tem edinim, neumnim krikom.

Moral bo znova začeti. To bo morda trajalo leta. Z roko si je šel čez obraz in je poskušal spoznati njegovo novo podobo. Na licih so bile globoke brazde, ličnice so bile čutiti ostre, nos sploščen. Poleg tega so mu, odkar se je zadnjič videl v ogledalu, dali nov niz zob. Ni bilo lahko ostati nedoumljiv, če nisi vedel, kakšen je videti tvoj obraz. Vsekakor pa ni bilo dovolj, da si imel oblast nad potezami. Prvikrat je spoznal, da moraš skrivnost, če jo želiš ohraniti zase, skriti tudi pred samim seboj. Ves čas moraš vedeti, da je tu, toda dokler ni potrebno, ne smeš nikdar dovoliti, da ti vznikne v zavest v kakršnikoli obliki, ki jo je moč imenovati. Od zdaj naprej mora ne le misliti pravilno; čutiti mora pravilno, sanjati pravilno. In ves čas mora svoje sovraštvo držati zaklenjeno v notranjosti, kakor gnojno bulo, ki je del njega, pa vendar ni povezana z drugim njegovim bistvom, kot nekakšna cista.

Nekega dne se bodo odločili, da ga ustrelijo. Nisi mogel povedati, kdaj se bo to zgodilo, toda nekaj sekund prej boš lahko uganil. Zmeraj je bilo od zadaj, med hojo po hodniku. Deset sekund bo dovolj. V tem času se bo svet v njem obrnil. Nenadoma pa — ne da bi bila izgovorjena beseda, ne da bi se ustavil v koraku, ne da bi se mu spremenila poteza na obrazu — nenadoma bo skrivanja konec in penk! se bodo sprožile baterije njegovega sovraštva. Sovraštvo ga bo napolnilo kot velikanski rjoveč plamen. In skoraj hkrati penk! bo prišla krogla, prepozno ali pa prezgodaj. Razstrelili mu bodo možgane na koščke, preden jih bodo lahko ukrotili. Krivoverska misel bo nekaznovana, neskesana, za zmeraj jim bo nedosegljiva. Ustrelili bodo luknjo v lastno popolnost. Umreti v sovraštvu do njih, to je svoboda.

Zaprl je oči. To je bilo teže kot privoliti v razumsko discipliniranost. To je bilo vprašanje degradiranja, pohabljenja samega sebe. Moral se je potopiti v najbolj umazano umazanijo. Kaj je najstrahotnejša, najbolj ogabna stvar od vsega? Pomislil je na Velikega brata. Zdelo se je, da je velikanski obraz (ker ga je neprestano videval na plakatih, si ga je vedno predstavljal meter velikega) s težkimi črnimi brki in z očmi, ki so ti sledile sem ter tja, sam od sebe priplaval v njegove misli. Kakšna so njegova prava čustva do Velikega brata?

Na hodniku so težko zatopotali škornji. Jeklena vrata so se s treskom odprla. O’Brien je stopil v celico. Za njim so bili častnik z voščenim obrazom in črno uniformirani stražniki.

»Vstani,« je rekel O’Brien. »Pridi sem.«

Winston je stopil predenj. O’Brien je vzel Winstonova ramena med svoje močne roke in ga od blizu pogledal.

»Mislil si me prevarati,« je rekel. »To je bilo neumno. Stoj bolj vzravnano. Glej me v obraz.«

Premolknil je in nadaljeval z milejšim glasom:

»Napreduješ. Razumsko je s teboj zelo malo narobe. Edino čustveno ti ni uspelo napredovati. Povej mi, Winston — in pomni, nobenih laži; saj veš, da znam vedno odkriti laž — povej mi, kakšna so tvoja resnična čustva do Velikega brata?«

»Sovražim ga.«

»Sovražiš ga. Dobro. Potem je prišel čas, da napraviš zadnji korak. Ljubiti moraš Velikega brata. Ni dovolj, da se mu pokoriš; ljubiti ga moraš.«

Izpustil je Winstona z lahnim sunkom proti stražarjem.

»Soba 101,« je rekel.

IV

Na vsaki stopnji svojega jetništva je vedel, ali se mu je vsaj zdelo, da ve, kje v poslopju brez oken se nahaja. Verjetno je bilo občutiti rahle razlike v zračnem pritisku. Celice, kjer so ga stražniki pretepali, so bile pod zemljo. Soba, kjer ga je zasliševal O’Brien, je bila nekje visoko blizu strehe. Ta prostor pa je bil mnogo metrov pod zemljo, tako globoko, kot je mogoče iti.

Bila je večja kot večina celic, v katerih je bil. Toda okolico je komaj opažal. Videl je le dve mizici naravnost pred njim, obe pokriti z zelenim suknom. Ena je bila le meter ali dva od njega; druga je bila bolj daleč, blizu vrat. Bil je z jermeni privezan na stol, tako trdno, da ni mogel ničesar premikati, niti glave ne. Nekakšen primež mu je oklepal glavo in ga silil, da je gledal naravnost predse.

Za trenutek je bil sam, potem pa so se vrata odprla in vstopil je O’Brien.

»Nekoč si me vprašal,« je rekel O’Brien, »kaj je v Sobi 101. Rekel sem ti, da odgovor že poznaš. Vsakdo ga pozna. Tisto, kar je v Sobi 101, je najhujša stvar na svetu.«

Vrata so se spet odprla. Vstopil je stražnik, ki je nosil predmet iz žice, škatlo ali nekakšno košaro. Položil ga je na bolj oddaljeno mizo. Zaradi položaja, v katerem je stal O’Brien, Winston ni mogel videti, kaj je tista reč.

»Najhujša stvar na svetu,« je rekel O’Brien, »je za vsakega posameznika malo drugačna. Lahko je to pokop pri živem telesu ali smrt v ognju, smrt z utopitvijo, smrt, ki jo izkusiš, če te nataknejo na kol, ali petdeset drugih smrti. So primeri, ko je to čisto nepomembna stvar, še usodna ne.«

Premaknil se je nekoliko v stran, tako da je Winston bolje videl tisto reč na mizi. Bila je pravokotna žičnata kletka z ročajem za prenašanje na vrhu. Spredaj je bilo pritrjeno nekaj, kar je bilo videti kot maska za sabljanje, z navzven vzboklo stranjo. Čeprav je bila tri ali štiri metre oddaljena od njega, je lahko videl, da je kletka razdeljena po dolgem na dva oddelka in da je v vsakem nekakšna žival. Bile so podgane.

»V tvojem primeru,« je rekel O’Brien, »so slučajno najhujša stvar na svetu podgane.«

Nekakšna svarilna groza, strah pred kdove čim, je spreletela Winstona, brž ko je zagledal kletko. Ta hip pa je nenadoma doumel pomen maski podobne priprave na njeni prednji strani. Zdelo se mu je, da mu drobovje vodeni.

»Tega ne morete storiti!« je kriknil z visokim, počenim glasom. »Ne bi mogli! Ne bi mogli! To je nemogoče!«

»Še spomniš,« je rekel O’Brien, »trenutka panike, ki te je navadno obhajala v sanjah? Pred teboj je bil zid teme, v tvojih ušesih pa rjoveč zvok. Nekaj strahotnega je bilo na drugi strani zidu. Vedel si, da veš, kaj je tisto, pa si nisi upal privleči na dan. Tisto na drugi strani zidu so bile podgane.«

»O’Brien!« je rekel Winston, prizadevajoč si obvladati glas. »Vi veste, da to ni potrebno. Kaj želite, da storim?«

O’Brien ni dal neposrednega odgovora. Ko je spregovoril, je bilo to na tisti šomoštrski način, ki ga je včasih spakljivo posnemal. Zamišljeno je zrl v daljavo, kot bi se obračal na poslušalstvo nekje za Winstonovim hrbtom.

»Bolečina sama po sebi,« je rekel, »ni zmeraj dovolj. So priložnosti, ko se človek postavi bolečini po robu, celo do meje smrti. Toda za vsakogar je nekaj neznosnega — nekaj, na kar niti pomisliti ne more. Pri tem ne gre za pogum in strahopetnost. Če padaš z višine, ni strahopetno zagrabiti za vrv. Če vznikaš iz globoke vode, ni strahopetno napolniti si pljuča z zrakom. To je le nagon, ki se mu je nemogoče upreti. Prav tako je s podganami. Tebi so podgane neznosne. So oblika pritiska, ki se mu ne moreš upirati, tudi ko bi hotel. Napravil boš, kar bo zahtevano od tebe.«

»Ampak kaj je to? Kako naj napravim, če pa ne vem, kaj je?«

O’Brien je dvignil kletko in jo prinesel na bližjo mizo. Pazljivo jo je postavil na zeleno sukno. Winston je lahko slišal, kako mu šumi kri v ušesih. Imel je občutek, da sedi v popolni samoti. Bil je na sredi velike prazne ravnine, ravne puščave, preplavljene s soncem, čez katero so prihajali do njega vsi glasovi iz neznanske daljave. Pa vendar kletka ni bila niti dva metra od njega. Podgani sta bili ogromni. Dosegli sta tisto starost, ko postane podganji gobec top in divji, dlaka pa rjava namesto sive.

»Podgana,« je rekel O’Brien, še vedno obrnjen k nevidnemu poslušalstvu, »sodi sicer h glodalcem, a je mesojeda žival. Ti se zavedaš tega. Slišal si o stvareh, ki se dogajajo v revnih četrteh tega mesta. V nekaterih ulicah si ženske niti za pet minut ne upajo pustiti otroka samega v hiši. Podgane jih gotovo napadejo. V prav kratkem času jih oberejo do kosti. Napadajo tudi bolne in umirajoče ljudi. Z osupljivo inteligenco spoznavajo, kdaj je človeško bitje nebogljeno.«

Iz kletke se je zaslišalo cviljenje. Winstonu se je zdelo, da ga dosega iz velike daljave. Podgani sta se bojevali; skušali sta priti druga k drugi skozi pregrado. Slišal je tudi globok vzdih obupa. Tudi za tega se mu je zdelo, da prihaja od zunaj.

O’Brien je dvignil kletko in pritisnil na nekaj v njej. Ostro je klenknilo. Winston se je besno poskušal odtrgati s stola. Bilo je brezupno: vsak del telesa, celo glavo, mu je negibno držalo. O’Brien je pomaknil kletko bliže. Bila je manj kot meter od Winstonovega obraza.

»Pritisnil sem na prvi vzvod,« je rekel O’Brien. »Saj razumeš konstrukcijo kletke. Maska se bo prilegla tvoji glavi, ne da bi pustila kjerkoli režo za izhod. Ko bom pritisnil na drugi vzvod, bodo vratca kletke zdrsnila navzgor. Sestradani zverini se bosta pognali ven kot krogli. Si kdaj videl podgano, kako se požene skozi zrak? Skočili ti bosta v obraz in se zažrli naravnost vanj. Včasih napadejo najprej oči. Včasih se prekopljejo skozi lica in požrejo jezik.«

Kletka je bila bliže; pomikala se je čedalje bliže. Winston je slišal vrsto predirljivih krikov in dozdevalo se mu je, da prihajajo iz zraka nad njegovo glavo. Toda besno se je bojeval proti paniki. Misliti, misliti, tudi če je ostala le še kratka sekunda — misliti, to je bilo edino upanje. Nenadoma mu je udaril v nosnice smrdljiv, zatohli vonj pošasti. Vsa notranjost se mu je divje skrčila od gnusa in skoraj bi bil izgubil zavest. Vse je postalo črno. Za trenutek je bil blazna, vreščeča žival. Vendar se je vrnil iz črnine, oklepajoč se misli. Bila je ena in samo ena pot, da se reši. Postaviti mora drugega človeka, telo drugega človeka, med sebe in podgane.

Oval maske mu je bil zdaj dovolj blizu, da je vse drugo izključil. Žična vratca so bila dve pedi od njegovega obraza. Podgani sta vedeli, kaj pride zdaj. Ena od njiju je poskakovala gor in dol; druga, stara, oguljena veteranka iz kanalov, pa je stala pokonci, z rožnatimi tacami ob zapahu, in divje ovohavala zrak. Winston je lahko videl njene brke in rumene zobe. Znova ga je pograbila črna panika. Bil je slep, nebogljen, nezavesten.

»To je bila običajna kazen v kitajskem imperiju,« je rekel O’Brien tako didaktično kot prej.

Maska se mu je zapirala na obraz. Žica mu je ogrebla lica. In potem — ne, to ni bilo olajšanje, samo upanje, neznaten drobec upanja. Prepozno, morda prepozno. Toda nenadoma je razumel, da je na vsem svetu le en človek, na katerega lahko prenese kazen — eno telo, ki ga lahko porine medse in podgane. In poblaznelo je tulil, spet in spet: »Naredite to Juliji! Naredite to Juliji! Ne meni! Juliji! Ne briga me, kaj ji naredite! Raztrgajte ji obraz, oberite jo do kosti! Ne mene! Julijo! Ne mene!«

Padal je nazaj, v velikanske globine, proč od podgane. Še je bil z jermeni privezan na stol, a padal je skozi tla, skozi zidove poslopja, skozi oceane, skozi atmosfere, v onstranski svet, v prepade med zvezdami — vedno proč, proč, proč od podgan. Bil je svetlobna leta daleč, a O’Brien mu je še vedno stal ob strani. Še vedno je čutil mrzli dotik žice ob licu. A skozi temo, ki ga je obdajala, je zaslišal neki drug kovinski žvenket in vedel, da so se vratca kletke žvenketaje zaprla, ne pa odprla.

VI

Pod kostanjem je bilo skoraj prazno. Sončni žarek je sijal skozi okno in rumeno padal na prašne mizne plošče. Bila je samotna petnajsta ura. Pločevinasta glasba je cingljala s telekranov.

Winston je sedel v svojem običajnem kotu in strmel v prazni kozarec. Kdaj pa kdaj se je ozrl navzgor in ošinil velikanski obraz, ki ga je gledal z nasprotne stene. VELIKI BRAT TE GLEDA, je pravil napis. Natakar je brez naročila prišel in napolnil prazni kozarec z ginom Zmaga ter prilil vanj nekaj kapelj iz druge steklenice s cevko sredi zamaška. To je bil saharin, odišavljen z nageljnovimi žbicami, specialiteta kavarne.

Winston je poslušal telekran. Trenutno je prihajala iz njega samo glasba, bilo pa je mogoče, da se bo zdaj zdaj oglasilo posebno poročilo iz Ministrstva miru. Novice z afriške fronte so bile izjemno vznemirljive. Tu pa tam ga je to po ves dan skrbelo. Evrazijska vojska (Oceanija je v vojni z Evrazijo; Oceanija je bila vedno v vojni z Evrazijo) se je pomikala proti jugu z grozljivo naglico. Opoldanska poročila še niso navajala, kje točno so boji, bilo pa je verjetno, da je fronta segla že do ustja Konga. Brazzaville in Leopoldville sta bila v nevarnosti. Ni ti bilo treba pogledati na zemljevid, da si videl, kaj to pomeni. Ni šlo le za vprašanje izgube Centralne Afrike; prvikrat v vsej vojni je bil ogrožen sam teritorij Oceanije.

Divje čustvo, pravzaprav ne strah, temveč nekakšno nejasno vznemirjenje, je vzkipelo v njem in nato uplahnilo. Nehal je razmišljati o vojni. Tiste dne ni mogel nikdar zadržati misli pri eni stvari za več kot nekaj trenutkov hkrati. Dvignil je kozarec in ga na dušek izpraznil. Kot ponavadi se je po njem stresel in celo malo zagoltnilo se mu je. Nageljnove žbice in saharin, kar je bilo že samo po sebi dovolj priskutno, niso mogli prikriti medlega oljnatega vonja, najhujše pa je bilo to, da je bil vonj po ginu, ki je živel z njim noč in dan, v njegovem spominu zamotano povezan z vonjem po tistih — Nikoli jih ni imenoval, niti v mislih ne, in kolikor je bilo mogoče, si jih ni nikdar naslikal v duhu. Bile so nekaj, česar se je le na pol zavedal, kar mu je lebdelo blizu obraza, vonj, ki mu je visel ob nosnicah. Ko se je gin v njem dvignil, je rignil skozi škrlatno rdeča usta. Zredil se je, odkar so ga izpustili, in si pridobil nekdanjo barvo — pravzaprav več kot pridobil. Poteze na obrazu je imel bolj debele, koža na nosu in ličnicah je bila grobo rdeča, celo plešasta lobanja je bila temno rožnata. Natakar, ki ga spet ni bilo treba poklicati, je prinesel šahovnico in zadnjo izdajo Časnika, zganjeno na stran s šahovskim problemom. Potem ko je opazil, da je Winstonov kozarec prazen, je prinesel steklenico gina in ga napolnil. Ni mu bilo treba naročati. Poznali so njegove navade. Šahovnica ga je zmeraj čakala, miza v kotu je bila vedno prihranjena; celo kadar je bil lokal poln, jo je imel zase, ker ni bilo nikomur do tega, da bi ga videli sedeti preveč blizu njega. Tudi s štetjem kozarcev si ni delal preglavic. V nerednih presledkih so ga seznanili z umazanim kosom papirja, ki je bil, so rekli, račun, a imel je vtis, da so mu zmeraj premalo zaračunali. Pa bi ne bilo nobene razlike, tudi ko bi bilo narobe. Zdaj je imel zmeraj veliko denarja. Imel je celo službo, sinekuro, bolje plačano, kot je bila njegova prejšnja služba.

Glasba na telekranu je utihnila in zamenjal jo je glas. Winston je dvignil glavo, da bi poslušal. Vendar niso bila poročila s fronte. Bilo je le kratko obvestilo iz Ministrstva obilja. V preteklem četrtletju je bila v desetem triletnem planu kvota za vezalke očitno presežena za osemindevetdeset odstotkov.

Preučeval je šahovski problem in razpostavil figure. Končnica je bila zamotana in jo je bilo treba rešiti z dvema tekačema. »Beli na potezi in mat v dveh potezah«. Winston je pogledal portret Velikega brata. Beli vedno matira, je pomislil z nekakšnim motnim mističnim občutjem. Vedno, brez izjeme, je urejeno tako. V nobenem šahovskem problemu, od začetka sveta, ni nikdar zmagal črni. Ali to ne simbolizira večne, nespremenljive zmage Dobrega nad Zlim? Velikanski obraz mu je vračal pogled, poln mirne moči. Beli vedno matira.

Glas s telekrana je premolknil in dodal z drugačnim, veliko resnejšim prizvokom: »Opozarjamo vas, da počakate na važno obvestilo ob petnajstih trideset. Petnajst trideset! To so novice izjemnega pomena. Pazite, da jih ne zamudite. Petnajst trideset!« Spet se je oglasila cingljajoča glasba.

Winstonu se je zganilo pri srcu. To so poročila s fronte; nagon mu je pravil, da so novice slabe. Ves dan mu je z manjšimi sunki vznemirjenja misel o uničujočem porazu v Afriki prihajala in uhajala iz zavesti. Zdelo se mu je, da res vidi evrazijsko armado, ki gomazi čez nikdar prebito mejo in se kot kolona mravelj preliva v konico Afrike. Zakaj jih ni bilo mogoče kako zavrniti? Obris zahodnoafriške obale mu je ostro izstopal v spominu. Dvignil je belega tekača in ga premaknil čez šahovsko desko. Tam je bilo pravo mesto. Celo medtem, ko je videl črno hordo, ki drvi proti jugu, je videl drugo, tajno zbrano silo, ki se nenadoma pojavi ob njihovi zaščitni četi in jim pretrga zveze na morju in kopnem. Čutil je, da s hotenjem ustvarja to silo. A treba je bilo delovati hitro. Če dobijo oblast nad vso Afriko, če zasedejo zračne in podmorniške baze na Rtu, bo to presekalo Oceanijo na dvoje. To bi lahko pomenilo vse: poraz, zlom, vnovično delitev sveta, razpad Partije! Globoko je vzdihnil. Nenavadna mešanica občutkov — pravzaprav to ni bila mešanica; prej zaporedje plasti občutkov, kjer ne moreš povedati, katera plast je na dnu — se je borila v njem.

Krč je minil. Položil je belega tekača na svoje mesto, a za hip se ni mogel posvetiti resnemu preučevanju šahovskega problema. Misli so mu spet zablodile. Skoraj nezavedno je s prstom napisal po prahu na mizi:

2 + 2 = 5

»Ne morejo prodreti vate,« je rekla. Pa lahko prodrejo vate. »Kar se zgodi tu, je za zmeraj,« je rekel O’Brien. To je bila prava beseda. So stvari, tvoja lastna dejanja, po katerih si nikdar ne opomoreš. Nekaj v tvojih prsih je ubito, izžgano, izjedkano.

Videl jo je; celo govoril je z njo. Nobene nevarnosti ni bilo v tem. Kakor po instinktu je vedel, da jih njegovo početje nič ne zanima. Lahko bi se domenil za ponovno srečanje z njo, ko bi bil kateri od njiju to hotel. Pravzaprav sta se srečala po naključju. Bilo je v Parku, nekega zoprnega, mrzlega dne v marcu, ko je bila zemlja kot železo in se je vsa trava zdela mrtva in ni bilo nikjer nobenega popka, razen nekaj pomladanskih žafranov, ki so se prerinili skozi zemljo in jih je bril veter. Hitel je z zmrzlimi rokami in zasolzenimi očmi, ko jo je zagledal slabih deset metrov od sebe. Takoj ga je prešinila misel, da se je na neki težko opredeljivi način spremenila. Skoraj sta šla drug mimo drugega brez pozdrava; potem se je obrnil in ji sledil, ne prav vneto. Vedel je, da ni nevarnosti, nikogar ne bosta zanimala. Ni spregovorila. Zavila je vstran čez travo, kot bi se ga skušala znebiti, potem pa se je zdelo, da se je vdala v to, da ga ima ob strani. Zdaj sta bila sredi skupine oguljenega grmovja brez listja, ki je bilo nekoristno, ker ju ni moglo ne skriti ne zavarovati pred vetrom. Ustavila sta se. Bilo je zoprno mraz. Veter je žvižgal skozi veje in trgal redke žafrane, ki so bili videti umazani. Položil ji je roko okoli pasu.

Ni bilo telekrana, morali pa so biti skriti mikrofoni; poleg tega ju je bilo moč videti. To ni bilo važno, nič ni bilo važno. Lahko bi se ulegla na tla in počela tisto, če bi hotela. Meso mu je zmrzovalo od groze ob misli na to. Z ničimer se ni odzvala objemu njegove roke; še izviti se ni skušala. Njen obraz je bil bolj bled in dolga brazgotina, deloma zakrita z lasmi, se ji je vlekla čez čelo in sence; a to ni bila tista sprememba. Sprememba je bila v tem, da je bil njen pas širši in nekam čudno odrevenel. Spomnil se je, kako je nekoč po eksploziji raketne bombe pomagal izvleči truplo iz nekih ruševin in ga je osupnila ne le njegova teža, ampak tudi togost in okornost, ki ga je delala bolj podobno kamnu kot mesu. Takšno je bilo občutiti njeno telo.

Prišlo mu je na misel, da bi bilo tkivo njene kože čisto drugačno, kot je bilo nekoč.

Ni je poskušal poljubiti, niti nista govorila. Ko sta šla nazaj skozi vrata, ga je prvikrat naravnost pogledala. Bil je bežen pogled, poln prezira in odpora. Spraševal se je, ali prihaja ta odpor zgolj iz preteklosti ali pa ji ga navdihuje njegov zabuhli obraz in solze, ki mu jih je veter neprestano iztiskal iz oči. Sedla sta na železna stola, drug ob drugem, a ne preblizu skupaj. Videl je, da bo spregovorila. Premaknila je svoj okorni čevelj za nekaj centimetrov in premišljeno zdrobila vejico. Zdi se, da so tudi njene noge postale širše, je opazil.

»Izdala sem te,« je odkrito rekla.

»Izdal sem te,« je rekel.

Oplazila ga je z novim bežnim pogledom, polnim odpora.

»Včasih,« je rekla, »ti grozijo z nečim — nečim, česar ne moreš prenesti, na kar niti pomisliti ne moreš. In potem rečeš. ,Ne napravite tega meni, napravite to nekomu drugemu, napravite temu in temu.‘ In morda se lahko kasneje pretvarjaš, da je bila to le ukana in da si to rekel samo zato, da bi jih ustavil, in da nisi mislil zares. Pa to ni res. Takrat, ko se to dogaja, misliš zares. Misliš, da ni druge poti, da se rešiš, in si čisto pripravljen, da se rešiš tako. Želiš, da se to zgodi tistemu drugemu človeku. Prekleto malo te briga, kaj trpijo drugi. Edino, kar te briga, si ti sam.«

»Edino, kar te briga, si ti sam,« je odmeval.

»In po tistem ne čutiš več istega do drugega človeka.«

»Ne,« je rekel, »ne čutiš več istega.«

Zdelo se je, da ni več kaj reči. Veter jima je lepil tenka kombinezona ob telo. Skoraj takoj jima je postalo nadlež

no sedeti tam molče; poleg tega je bilo premrzlo, da bi bila lahko ostala pri miru. Rekla je nekaj o vlaku, ki ga mora ujeti, in vstala, da bi šla.

»Morava se še kdaj srečati,« je rekel.

»Da,« je rekla, »morava se še kdaj srečati.«

Neodločno ji je nekaj časa sledil, pol koraka za njo. Nista več govorila. Ni se ga pravzaprav poskušala otresti, a hodila je ravno dovolj hitro, da je preprečila, da bi bil ostal vštric nje. Odločil se je, da jo pospremi vse do postaje podzemske železnice, nenadoma pa se mu je to zasledovanje v mrazu zazdelo nesmiselno in neznosno. Vsega ga je prevzela želja, ne toliko, da bi izginil od Julije, pač pa da bi se vrnil v kavarno Pod kostanjem, ki se mu ni še nikdar zdela tako privlačna kot tisti trenutek. Koprneč si je predstavljal svojo mizo v kotu, s časopisom in šahovnico ter večno tekočim ginom. Predvsem pa bo tam toplo. V naslednjem trenutku je, ne popolnoma slučajno, pustil, da ju je ločila majhna gruča ljudi. Mlačno jo je poskusil ujeti, potem pa je zastal, se obrnil in odšel v nasprotno smer. Ko je prehodil petdeset metrov, se je ozrl. Cesta ni bila polna, pa je že ni mogel več razločiti. Katerakoli od ducata hitečih postav bi bila lahko njena. Morda njeno zrejeno in otrdelo telo od zadaj ni bilo več razpoznavno.

»Takrat, ko se to dogaja,« je bila rekla, »misliš zares.« On je mislil zares. Ni samo rekel, želel je. Želel je, da naj njo in ne njega izročijo tistim —

Nekaj se je spremenilo v glasbi, ki je žvenketala s telekrana. Počena in posmehljiva nota, rumena nota, je udrla vanjo. In nato — morda se to ni zgodilo, morda je bil le spomin, ki ga je priklicala podobnost zvoka — je neki glas pel:

Tam pod kostanjevim drevesom izdala si me, izdal sem te, ne da bi trenila z očesom.

Solze so mu privrele v oči. Mimoidoči natakar je opazil, da je njegov kozarec prazen, in se je vrnil s steklenico gina.

Dvignil je kozarec in ga povohal. Tekočina je postajala ne manj, temveč bolj strašna z vsakim požirkom, ki ga je popil. Toda to je postala prvina, v katero je zaplaval. To je bilo njegovo življenje, njegova smrt in njegovo vstajenje. Prav gin ga je z vsakim večerom potopil v omamljenost, in gin ga je oživil z vsakim jutrom. Ko se je zbudil, redkokdaj pred enajsto, z zlepljenimi vekami in z žgočimi usti ter s hrbtom, ki se mu je zdel ves polomljen, bi mu bilo nemogoče celo vstati iz vodoravne lege, če bi ne bilo steklenice gina in skodelice, ki ju je za čez noč postavil poleg postelje. Opoldanske ure je presedel z osteklenelim obrazom, s steklenico pri roki in poslušal telekran. Od petnajstih do ure, ko so zapirali, je bil inventar kavarne Pod kostanjem. Nihče se ni več menil za to, kaj počne, noben žvižg ga ni budil, telekran ga ni več opominjal. Priložnostno, morda dvakrat tedensko, je šel v zaprašen, izgubljen urad na Ministrstvu resnice ter opravil malo dela, ali tisto, kar se je imenovalo delo. Bil je dodeljen pododboru pododbora, vzbrstelem iz enega od nešteto odborov, ki so se ukvarjali z manjšimi težavami, nastajajočimi pri sestavljanju Enajste izdaje slovarja Novoreka. Ukvarjali so se z izdelavo nečesa, kar se je imenovalo Začasno poročilo, a kaj je bilo tisto, o čemer so poročali, ni nikdar dokončno odkril. Nekaj je imelo opraviti z vprašanjem, ali je treba vejico postavljati zunaj ali znotraj oklepaja. V komiteju so bili še štirje drugi, njemu podobni ljudje. Bili so dnevi, ko so se sešli in nato takoj spet razšli, odkrito priznavajoč drug drugemu, da nimajo kaj delati. A bili so drugi dnevi, ko so se skoraj zagnano lotili dela, uprizarjajoč veličastno predstavo o izkoriščanju vsake minute, ko so snovali dolge zapiske, ki niso bili nikdar končani — ko je dokazno gradivo, katerega so domnevno pretresali, postalo izjemno zapleteno in temačno, ko so cepili dlake pri definicijah, se spuščali v velike odmike od snovi in prepire — celo grožnje je bilo slišati o prizivu na višjo avtoriteto. In nato jih je življenje nenadoma zapustilo in sede okoli mize so z ugaslimi očmi strmeli drug v drugega, kot duhovi, ki umrejo ob petelinjem petju.

Telekran je za trenutek utihnil. Winston je spet dvignil glavo. Poročilo! A ne, samo glasbo so menjavali. Za vekami je imel zemljevid Afrike. Gibanja armad je kazal diagram: črna puščica je parala kontinent navpično proti jugu, bela puščica pa vodoravno proti vzhodu, čez rep črne. Kot za pomiritev je pogledal nedoumljivi obraz na portretu. Si je moč predstavljati, da druge puščice sploh ni?

Njegovo zanimanje je spet splahnelo. Popil je še en požirek gina, dvignil belega tekača in napravil poskusno potezo. Šah. Toda to očitno ni bila prava poteza, ker — Nepoklican spomin je zaplaval v njegove misli. Videl je s svečo razsvetljeno sobo z razsežno belo pogrnjeno posteljo in sebe, dečka devetih ali desetih let, ki sedi na tleh in se vzradoščeno smeje ter stresa škatlo s kockami. Njegova mati mu sedi nasproti in se tudi smeje.

To je moralo biti mesec dni pred tem, ko je izginila. Bil je trenutek sprave, ko je bila nadležna lakota v trebuhu pozabljena in so njegova poprejšnja čustva do nje začasno oživela. Dobro se je spominjal tistega dne, dež se je ulival in vse preplavljal, voda je tekla po okenskih šipah in svetloba znotraj je bila premedla, da bi se bilo dalo brati. Dolgčas dveh otrok v temni, utesnjeni sobi je postal neznosen. Winston se je cmeril in kujal, zaman zahteval hrano, pohajal po sobi, raznašal vse stvari z njihovih mest in brcal v opaž, dokler niso sosedi pobutali ob steno, medtem ko je mlajši otrok brez prestanka jokal. Na koncu mu je mati rekla: »Zdaj pa bodi priden in kupila ti bom igračo. Lepo igračo — všeč ti bo.« In potem je odšla ven v dež, v majhno bližnjo trgovino z mešanim blagom, ki je bila poredkoma še odprta, in se vrnila s kartonsko škatlo, v kateri je bila oprema za igro Kače in lestvice. Še vedno se je spominjal vonja po mokri lepenki. Oprema je bila bedna. Plošča je bila počena in majhne lesene kocke so bile tako slabo izrezljane, da so komaj stale na stranicah. Winston je stvar pogledal čemerno in brez zanimanja. Toda potem je mati prižgala košček sveče in sedli so na tla, da bi se igrali. Kmalu je bil zelo dobre volje in je vriskal od smeha, ko so se gumbi obetajoče vzpenjali po lestvicah in potem spet spolzeli nazaj po kačah, skoraj do izhodiščne točke. Igrala sta osem iger, vsak je po štirikrat zmagal. Njegova sestrica, premlada, da bi razumela, za kaj gre pri igri, je sedela, oprta na blazino, in se smejala, ker so se smejali drugi. Celo popoldne so bili spet skupaj srečni, kot v njegovem ranem otroštvu.

Odrinil je podobo iz spomina. Bil je napačen spomin. Priložnostno so ga mučili napačni spomini. Pa niso bili pomembni, dokler si vedel, kaj so. Nekatere stvari so se zgodile, druge se niso. Obrnil se je nazaj k šahovnici in spet dvignil belega tekača. Skoraj v istem trenutku je s truščem padel na desko. Zdrznil se je, kot bi se vanj zarila igla.

Rezek klic trobente je preparal zrak. To je bilo poročilo! Zmaga! Zmeraj je pomenilo zmago, kadar je za uvod k poročilu zagrmel glas trobente. Nekakšna naelektrena zona je preletela vso kavarno. Celo natakarji so obstali in napeli ušesa.

Glas trobente je sprostil neznanski hrup. Že je s telekrana zakrakal razburjen glas, a ni še dobro začel, ko ga je preplavilo rjoveče vpitje od zunaj. Novica se je širila po cestah kot čarovnija. Slišal je lahko ravno dovolj tistega, kar je oddajal telekran, da je spoznal, da se je vse zgodilo tako, kot je predvideval; velikanska, iz morja vstala armada se je skrivoma zbrala, nenaden udarec sovražniku v hrbet, bela puščica, ki teče čez rep prve. Odlomki zmagoslavnih fraz so se prebili skozi trušč: »Obsežen strateški manever — popolna koordinacija — skrajna zmeda — pol milijona ujetnikov — popolna demoralizacija — oblast nad vso Afriko — to bo privedlo vojno v doglednem času do konca — zmaga — največja zmaga v človeški zgodovini — zmaga, zmaga, zmaga!«

Winstonove noge so se pod mizo krčevito premikale. Ni se ganil s sedeža, a v duhu je tekel, hitro tekel, bil je z množico zunaj in vpil do oglušelosti. Znova je pogledal portret Velikega brata. Kolos, ki je zajahal svet! Skala, ob katero so se azijske horde zaman zaganjale! Pomislil je, kako je še pred desetimi minutami — da, pred komaj desetimi minutami — glodal v njegovem srcu dvom, ko se je spraševal, ali bodo novice s fronte govorile o zmagi ali porazu. Oh, ni bila premagana samo evrazijska armada! Mnogo se je spremenilo v njem od tistega prvega dne v Ministrstvu ljubezni, a dokončna, nepogrešljiva, zdravilna sprememba se ni zgodila v njem vse do tega trenutka.

Glas s telekrana je še vedno stresal zgodbe o ujetnikih, plenu in pokolu, vpitje zunaj pa je malo zamrlo. Natakarji so se vračali k delu. Eden se je približal s steklenico gina. Winston, ki je sedel v blaženih sanjah, mu ni posvetil nobene pozornosti, ko je napolnil kozarec. Ni več ne tekel ne vzklikal. Bil je spet v Ministrstvu ljubezni, vse je bilo odpuščeno, njegova duša bela kot sneg. Bil je na javni zatožni klopi, priznaval je vse in zapletal vsakogar. Hodil je po belo obloženem hodniku z občutkom, da hodi po soncu, in z oboroženim stražnikom za seboj. Krogla, po kateri je dolgo koprnel, mu je stopala v možgane.

Zastrmel se je v velikanski obraz. Štirideset let je trajalo, da je spoznal, kakšen nasmeh se skriva za temnimi brki.

O kruti, nepotrebni nesporazum! O trma, zaradi katere je bil po lastni krivdi izgnan z ljubečih prsi! Dve z ginom prepojeni solzi sta mu kanili vzdolž nosu. Toda bilo je prav, vse je bilo prav, boj je bil končan. Izbojeval je bitko nad samim seboj. Ljubil je Velikega brata.

DODATEK

Načela Novoreka

Novorek je bil uradni jezik Oceanije in so ga izumil zato, da bi izpolnjeval ideološke potrebe Angsoca ozirom; Angleškega socializma. Leta 1984 ni bilo še nikogar, ki b Novorek rabil kot edino komunikacijsko sredstvo v govo ru ali pri pisanju. Vodilni članki v Časniku so bili napisan v njem, toda to je bil tour de force, ki so ga lahko izvedi samo specialisti. Pričakovati je bilo, da bo Novorek dokonč no spodrinil Starorek (ali standardno angleščino, kot bi m rekli) do približno leta 2050. Medtem pa se je stalno kre pil in člani Partije so težili k vse večji rabi besed in slovnič nih konstrukcij iz Novoreka v vsakdanjem govoru. Verzija ki je bila v rabi leta 1984 in ki sta jo utelešali Deveta ü Deseta izdaja slovarja Novoreka, je bila zgolj provizorična saj je vsebovala še mnogo nepotrebnih besed in arhaični! oblik, ki so jih nameravali pozneje zatreti. Tu nas bo zani mala končna, izpopolnjena verzija, kot jo je zajemala Enaj sta izdaja slovarja.

Namen Novoreka ni bil samo ta, da oskrbi sredstvo z; izražanje svetovnega nazora in mentalnih navad, ki so jil imeli privrženci Angsoca, temveč da onemogoči vse drugi načine mišljenja. Ko naj bi bil Novorek enkrat za vsele osvojen, naj bi si heretične misli — to je misli, ki se razlikuj* od načel Angsoca — dobesedno ne bilo moč zamisliti, vsa ne v taki meri, kolikor je misel odvisna od besed. Njegov slovar je bil zgrajen tako, da je dajal točen in često zelo tankoumen izraz vsakemu pomenu, ki bi ga član Partije želel primerno izraziti, medtem ko je izključeval vse druge pomene pa tudi možnost, da bi se do njih prišlo po posredni metodi. To so dosegli delno z iznajdbo novih besed, večidel pa z ukinjanjem nezaželenih besed, pri tistih, ki so ostale, pa s črtanjem nepravovernih pomenov, in, kolikor le mogoče, vseh drugotnih pomenov sploh. Vzemimo en sam primer. Besedo svoboden so v Novoreku še imeli, toda uporabljati jo je bilo mogoče samo v trditvah kot »vezalke lahko dobiš na svobodnem trgu«, ni pa je bilo mogoče rabiti v starem pomenu »politične svobode« ali »intelektualne svobode«, kajti politična in intelektualna svoboda ni obstajala več niti kot pojem in je bila torej nujno brezimna. Ni pa šlo samo za to, da se odpravijo izrazito krivoverske besede; redukcija besednjaka je bila sama sebi namen, in nobeni besedi, ki jo je bilo mogoče pogrešiti, ni bilo dovoljeno preživeti. Novorek namreč ni bil namenjen razširjanju, temveč zoževanju miselnega razpona in temu namenu so posredno stregli, ko so izbor besed krčili na minimum.

Novorek je temeljil na angleškem jeziku, kot ga poznamo danes, vendar bi angleško govoreč človek naših dni težko razumel mnoge novoreške stavke, tudi če ne bi vsebovali na novo ustvarjenih besed. Besednjak Novoreka se je delil na tri jasno ločene razrede, znane kot slovar A, slovar B (imenovan tudi sestavljenke) in slovar C. Preprosteje bo obravnavati vsak razred ločeno, vendar o slovničnih posebnostih tega jezika lahko spregovorimo že v delu, ki je posvečen slovarju A, saj so ista pravila veljala za vse tri kategorije.

Slovar A. Slovar A so sestavljale besede, ki rabijo za potrebe vsakdanjega življenja — za take stvari kot jesti, piti, delati, oblačiti se, vzpenjati in spuščati se po stopnicah, voziti se, vrtnariti, kuhati in podobno. V njem so bile skoraj samo takšne besede, ki jih poznamo tudi mi — besede kot udariti, teči, pes, drevo, sladkor, hiša, polje — toda v primerjavi z današnjim slovarjem angleškega jezika je bilo njihovo število izredno majhno, njihov pomen pa dosti strožje določen. Vse dvoumnosti in vsi pomenski odtenki so bili odpravljeni. Kolikor je to mogoče, so bile besede iz tega razreda Novoreka le odsekan zvok, ki izraža en sam jasno razumljen pojem. Popolnoma nemogoče bi bilo slovar A uporabljati za literarne namene ali za politično ali filozofsko razpravljanje. Namenjen je bil le izražanju preprostih, namenskih misli, ki ponavadi ubesedujejo konkretne predmete ali fizične dejavnosti.

Slovnica Novoreka je imela dve izraziti posebnosti. Prva je bila skoraj popolna izmenljivost med besednimi vrstami. Vsako besedo v jeziku je bilo moč uporabiti za tvorbo glagola, samostalnika, pridevnika ali prislova (načelno se to nanaša tudi na čisto abstraktne besede kot če ali ko). Kadar sta imela glagol ali samostalnik isti koren, ni bilo med njima nobenih razlik, in to pravilo je omogočilo, da so uničili mnogo arhaičnih oblik. Besede razumeti, na primer, v Novoreku ni bilo. Njeno mesto je zasedel glagol razumiti, speljan iz samostalnika razum. Pri tem se niso držali etimoloških načel: v nekaterih primerih se je obdržal samostalnik, v drugih pa glagol. Tudi tedaj, kadar samostalnik in glagol, ki sta imela soroden pomen, nista bila etimološko povezana, je bil eden ali drugi pogosto zatrt. Ni bilo, na primer, take besede, kot je rezati, kajti njen pomen je zadovoljivo krila beseda nožiti. Pridevnike so tvorili z dodajanjem priponeni na samostalnik, prislove pa z dodajanjem priponeno. Tako je, na primer, hitrostni pomenilo »nagel«, hitrostno pa »urno«. Nekateri današnji pridevniki so se obdržali, tako dober, močan, velik, črn, mehak, vendar je bilo njihovo celotno število zelo skromno. Nobene posebne potrebe ni bilo po njih, kajti skoraj vsak pridevniški pomen je bilo mogoče izpeljati z dodajanjem pripone -ni na samostalnik. Ohranil pa se ni nobeden od sedanjih prislovov, z izjemo tistih, ki se končujejo na -no, kajti to pripono je bilo mogoče uporabiti povsod.

Poleg tega je bilo mogoče — načelno se tudi to nanaša na vsako besedo v jeziku — vsak izraz zanikati s dodajanjem prepozicije -ne, ali pa okrepiti z dodajanjem plus- ali, za še večji poudarek, z dvoplus. Tako je, na primer, nemrzel pomenilo »topel«, medtem ko je plusmrzel in dvoplusmrzel pomenilo »zelo mrzel« oziroma »izredno mrzel«. Mogoče je bilo tudi, tako kot v današnjem jeziku, spreminjati pomen skoraj vsake besede s predponami kot pred, po, nad, pod- in podobno. S takimi metodami je bilo mogoče neznansko skrčiti besednjak. Če je bila, recimo, na voljo beseda dober, ni bilo potrebe po izrazu slab, saj je zahtevani pomen skoraj enako dobro — pravzaprav bolje — izražala beseda nedober. Vsaj tam, kjer sta dve besedi sestavljali naraven par izrazov z nasprotnim pomenom, se je bilo treba samo odločiti, katero zatreti. Izraz temen je, na primer, lahko nadomestil nesvetel ali pa izraz svetel netemen, odvisno od tega, kateremu je bila dana prednost.

Drugi izraziti znak novoreške slovnice je bila njena pravilnost. Razen nekaj spodaj omenjenih izjem so vse sklanjatve, spregatve in stopnjevanja sledili istim pravilom. Tudi nepravilni glagoli so se spregali tako kot pravilni; tako se je glagol iti spregal idem, ideš, ide, idemo, idete, idejo, vse nepravilne oblike in izjeme pa so bile ukinjene. Vse množinske oblike so se tvorile z dodajanjem obrazila -i. Množine besed človek, otrok, dan so bile človeki, otroki, dani. Vsa  stopnjevanja pridevnikov so se ravnala po pravilih stopnjevanja z obrazili (na primer, dober, dobrejši, najdobrejši), medtem ko je bilo nepravilno stopnjevanje s prislovom bolj, najbolj odpravljeno.

Edine besedne vrste, kjer so bile še dovoljene nepravilnosti, so bile zaimki, oziralni zaimki, pomožni glagoli in podobno. Vse te besedne vrste so se ravnale po starodavni rabi, le da so bile nekatere ukinjene kot nepotrebne, druge pa prekrojene v skladu z zahtevami po večji jasnosti; tako je bil prihodnjik glagola biti okrepljen v bom bil. Tudi pri kovanju novih besed je bilo nekaj nepravilnosti, ki so izhajale iz potreb po hitrem in lahkem govoru. Beseda, ki jo je bilo težko izgovoriti ali jo je bilo moči netočno slišati, je ipso facto veljala za slabo besedo; priložnostno so bile torej, zavoljo blagoglasja, vstavljene v besede izredne črke ali pa se je obdržala arhaična oblika. Toda to potrebo je bilo čutiti predvsem v slovarju B. Zakaj je bil lahkoti izgovarjave pripisan tako velik pomen, pa bo pojasnjeno kasneje v tem eseju.

Slovar B. Slovar B so sestavljale besede, ki so bile premišljeno skonstruirane v politične namene: besede torej, ki so imele v vsakem primeru politične implikacije, za nameček pa je bil njihov namen vzpostaviti zaželene miselne naravnanosti pri ljudeh, ki so jih uporabljali. Brez popolnega razumevanja načel Angsoca je bilo te besede težko pravilno rabiti. V nekaterih primerih bi jih bilo mogoče prevesti

v Starorek ali celo v besede, vzete iz slovarja A, toda to bi zahtevalo dolge opise, zmeraj pa bi pomenilo tudi izgubo nekaterih podtonov. Besede B so bile nekakšen verbalni stenogram, ki je često zmašil celo vrsto idej v nekaj zlogov, hkrati pa je bil natančnejši in nasilnejši kot običajni jezik. Besede B so bile v vseh primerih sestavljenke. Seveda je bilo sestavljenke, tako kot narekovalnik, najti tudi v slovarju A, toda te niso imele posebne ideološke barve. Izrazi iz slovarja B so bili iz dveh ali več besed ali delov besed, zvarjenih v lahko izgovorljivo obliko. Tako dobljeni amalgam se je lahko rabil kot samostalnik ali glagol in se je pregibal v skladu z običajnimi pravili. Vzemimo en sam primer: beseda pravmisliti, kar v grobem pomeni »ortodoksno misliti«. Njene oblike so bile: samostalnik pravomislec, deležnik pravomisleč, pridevnik pravomiseln, prislov pravomiselno.

Izrazi B niso bili skonstruirani po etimoloških načelih. Besede, iz katerih so bili sestavljeni, so bile lahko kakršnekoli besedne vrste, postavljene v poljubnem vrstnem redu in okrnjene na kakršenkoli način, ki je olajšal izgovarjavo, pa obenem nakazoval izpeljavo. V besedi zlomisel(zločinska misel) je bila, denimo, beseda misel na drugem mestu, medtem ko je v izrazu miselpol (miselna policija) stala na prvem mestu, beseda policija pa je izgubila zadnja dva zloga. Zaradi večjih težav pri zagotavljanju blagoglasja so bile nepravilne oblike v slovarju B bolj pogoste kot v slovarju A. Na primer: pridevniške oblike izrazov Minimir, MiniIjub, Minires so bile minimirni, miniljubni, vendar pa minireški, ker bi miniresni utegnilo navesti na misel, da gre za nekaj manj resnega. Načelno pa je bilo mogoče vse besede B pregibati in vse so pregibali natanko enako.

Nekatere besede B so imele nadvse tankoumne pomene, ki so bili človeku, če jezika ni obvladal v celoti, komaj razumljivi. Pomislimo, na primer, na tak značilen stavek iz vodilnega članka v Časniku, kot je tale: Starmisleci neveročutijo Angsoc. Najkrajši možen prenos v Starorek bi bil tak: »Tisti, katerih nazori so se izoblikovali pred Revolucijo, ne E . morejo polno čustveno dojeti načel Angleškega socializma.« Toda to ni enakovreden prevod. Najprej bi moral človek, ki bi hotel dojeti polni pomen zgoraj navedenega stavka v Novoreku, imeti jasno predstavo, kaj je mišljeno z Angsocom. In dalje, samo tisti, ki je temeljito podkovan v Angsocu, lahko preceni vso moč glagola veročutiti, zajemajočega slepo, navdušeno pristajanje, ki si ga je danes težko predstavljati; ali pa besedo starmisliti, ki je bila neločljivo povezana s predstavo zlohotnosti in dekadence. Toda posebna funkcija nekaterih novoreških besed, in staromisliti sodi mednje, ni bila toliko izraziti določen pomen kot uničiti pomene. Te nujno maloštevilne besede so svoj pomen raztezale, dokler ni en sam izraz zajel cele množice besed, ki jih je bilo, ker jih je zdaj zadovoljivo kril en sam jedrnat izraz, mogoče črtati in pozabiti. Največ težav sestavljavci novoreškega slovarja niso imeli z izumljanjem novih besed, temveč s tem, da so se, potem ko so jih izumili, prepričali, kaj pomenijo; se pravi, da so preverili, kolikšen obseg izrazov so s svojim obstojem razveljavile.

Kakor smo videli pri primeru besede svoboden, so besede, ki so imele nekoč krivoverski pomen, sem in tja obdržali zavoljo prikladnosti, vendar tako, da so bile očiščene vseh nezaželenih pomenov! Nešteto drugih besed, kot so čast, pravica, morala, internacionalizem, demokracija, znanost in religija, je kratko malo prenehalo obstajati. Zamenjalo jih je nekaj fasadnih besed in s tem, ko so jih zamenjale, so jih tudi ukinile. Vse besede, ki so zbrane, na primer, okrog pojmov svobode in enakosti, so bile zajete v enem samem izrazu zlomisel, medtem ko so bile vse besede, ki so zbrane okoli pojmov objektivnosti in racionalizma, zajete v eni sami besedi starmisel. Večja preciznost bi bila nevarna. Od člana Partije so zahtevali podobno obzorje kot od starega Hebrejca, ki je vedel, da vsi drugi narodi razen njegovega častijo »napačne« bogove, ne da bi mu bilo znano kaj več. Ni mu bilo treba vedeti, da se ti bogovi imenujejo Baal, Oziris, Moloh, Aštarot in podobno; verjetno je bilo za njegovo pravovernost tem bolje, čim manj je vedel o njih. Poznal je Jehovo in njegove zapovedi; vedel je torej, da so vsi bogovi z drugimi imeni ali drugimi lastnostmi napačni bogovi. Na nekako podoben način je član Partije vedel, kaj sestavlja pravo vedenje, in v hudo nejasnih in splošnih obrisih je tudi vedel, kakšni odkloni od njega so možni. Njegovo seksualno življenje, na primer, sta uravnavali dve besedi iz Novoreka: sekskriminal (spolna nenravnost) in pravseks (krepost). Izraz sekskriminal je zajemal vse spolne pregrehe. Zajemal je nečistovanje, prešuštvo, homoseksualnost in druge perverznosti ter nadalje tudi spolno razmerje, ki je samo sebi namen. Ni jih bilo treba posamič naštevati, kajti vse so bile enako pregrešne in načelno kaznive s smrtjo. V slovarju C, ki je zajemal znanstvene in tehnične besede, bi bilo mogoče dati specializirana imena določenim spolnim odklonom, toda običajni državljan jih ni potreboval. Vedel je, kaj je mišljeno z izrazom pravseks — se pravi, normalni spolni stik med možem in ženo, katerega edini namen je zaploditev otroka, pa brez spolnega užitka s strani ženske. Vse drugo je bil sekskriminal. V Novoreku je bilo redkokdaj mogoče slediti krivoverski misli kaj dlje kot do ugo

tovitve, da je krivoverska. Onstran te točke ni bilo potrebnih besed.

Nobena beseda v slovarju B ni bila ideološko nevtralna.

'Zelo veliko je bilo evfemizmov. Besede kot na primer veseljakamp (taborišče za prisilno delo) in Minimir (ministrstvo miru, to je ministrstvo vojne) so pomenile skoraj natančno nasprotje tega, kar se je zdelo, da pomenijo. Po drugi strani pa so nekatere besede kazale odkrito in zaničevalno razumevanje prave narave oceanijske družbe. Primer za to je rajakrma, kar pomeni ničvredno zabavo in ponarejanje vesti, ki jih je Partija posredovala množicam. Spet druge besede so bile dvoumne in so imele hkrati pomen »dobrega«, kadar so se nanašale na Partijo, in »slabega«, kadar so se nanašale na sovražnika. Bilo pa je tudi veliko besed, ki so se na prvi pogled zdele okrajšave in ki so svojo ideološko barvo črpale iz strukture, ne pa iz pomena.

Kolikor je bilo to mogoče doseči, je vse, kar je imelo ali bi utegnilo imeti politični značaj kakršnekoli vrste, našlo svoje mesto v slovarju B. Ime vsake organizacije, združenja, doktrine, države, ustanove ali javnega poslopja je bilo brez izjeme prikrojeno v domačo obliko; se pravi, strnjeno v eno samo, lahko izgovorljivo besedo s kar najmanjšim številom zlogov, ki je ohranjala originalno izpeljavo. V Ministrstvu resnice se je, na primer, Oddelek za dokumentacijo, v katerem je bil zaposlen Winston Smith, imenoval Dokod, Oddelek za fikcijo se je imenoval Knjižod, Telegramski oddelek Teleod in tako dalje. Cilj tega ni bil le prihranek pri času. Že v zgodnjih desetletjih dvajsetega stoletja so bile telegrafske besede in fraze ena od značilnih potez političnega jezika; in zapaženo je bilo, da so k rabi okrajšav te vrste najbolj težili v totalitarnih državah in totalitarnih organizacijah. Primeri za to so besede kot nacizem, gestapo, kominterna, inprecorr, agitprop. Na začetku je bila ta praksa uvedena skoraj nagonsko, v Novoreku pa so jo uporabljali z zavestnim namenom. Opaženo je bilo, da se v takih okrajšavah ime zoži in tankoumno spremeni svoj pomen, saj odreže večino asociacij, ki bi se ga sicer držale. Besedi Komunistična internacionala, na primer, prikličeta sestavljeno podobo univerzalnega človeškega bratstva, rdečih zastav, barikad, Karla Marxa in Pariške komune. Beseda kominterna pa sugerira le nepredušno spleteno organizacijo in trdno določeno doktrino. Nanaša se na nekaj malone tako zlahka prepoznavnega in na nekaj s tako omejenim namenom kot stol ali miza. Kominterna je beseda, ki jo je moč izreči skoraj brez misli, medtem ko je komunistična internacionala sintagma, pri kateri se je človek prisiljen pomuditi vsaj za kratek hip. Na isti način so asociacije, ki jih prikliče beseda kot Minires, manj številne in bolj obvladljive od onih, ki bi jih priklicalo Ministrstvo resnice. S tem se je ujemala tudi navada krajšanja, kjerkoli je bilo mogoče, in za nameček skoraj pretirana skrb za lajšanje izgovarjave pri vsaki besedi.

V Novoreku je blagoglasje prevladovalo nad vsemi oziri, če izvzamemo točnost pomena. Slovnično pravilnost so mu žrtvovali, kadarkoli se je zdelo potrebno. In prav je bilo tako, kajti zlasti za politične namene so bile potrebne odsekane besede nespornih pomenov, ki jih je bilo mogoče hitro izgovoriti in ki so v mislih govornika zbudile kar najmanj odmevov. Besede iz slovarja B so celo pridobile moč s tem, da so si bile skoraj vse silno podobne. Skoraj brez izjeme so bile te besede — pravmislec, minimir, rajakrma, sekskriminal, Angsoc, veročut, miselpol in nešteto drugih — sestavljene le iz nekaj zlogov in poudarek je bil enakovredno porazdeljen na prvi in zadnji zlog. Raba takšnih besed je podžigala blebetav stil govora, ki je bil obenem odsekan in monoton. In prav to je bil cilj. Namen je bil napraviti jezik, zlasti kadar predmet govora ni bil ideološko nevtralen, kolikor mogoče neodvisen od zavesti. Za namene vsakdanjega življenja je bilo nedvomno potrebno, ali vsaj včasih potrebno, pomisliti, preden je človek spregovoril, toda član Partije, ki je bil poklican izreči politično ali etično sodbo, je moral biti zmožen izstreliti pravilna mnenja tako avtomatično, kot brzostrelka izstreli krogle. Na to ga je pripravil trening, v jeziku je imel skoraj otročje lahek instrument in struktura besed z njihovimi ostrimi zvoki in neko hoteno grdoto, ki je bila skladna z duhom Angsoca, je k procesu še pripomogla.

Enak učinek je imelo tudi to, da je bil besedni zaklad skromen. Čeprav je bil slovar Novoreka soroden našemu, je bil vendarle zelo droben, in stalno so si izmišljali nove načine, da bi ga skrčili. Dejansko se je Novorek od drugih jezikov razlikoval po tem, da je njegov besednjak postajal z vsakim letom manjši in ne večji. Vsaka redukcija je bila dosežek, zakaj manjši ko je bil izbor, manjša je bila skušnjava mišljenja. Končno naj bi bilo možno, da bi artikuliran govor prihajal iz glasilk, ne da bi pri tem sploh sodelovali višji možganski centri. Ta cilj je bil odkrito priznan v novoreški besedi gosgovor, kar pomeni »gagati kot gos«. Tako ju kot razne druge besede v slovarju B, je bil tudi izraz gosgovor dvoumen. Če so bila gagana mnenja pravoverna, je pomenil zgolj hvalo. In kadar je Časnik označil kakšnega partijskega govornika kot dvoplusdobrega gosgovornika, mu je izrekel topel in cenjen poklon.

Slovar C. Slovar C je bil dopolnilo drugima dvema in so ga sestavljali v celoti le znanstveni in tehnični izrazi. Ti so spominjali na znanstvene izraze, ki so v rabi danes, in so bili skonstruirani iz istih korenov; vendar je bilo kot ponavadi poskrbljeno, da so bili strogo definirani in očiščeni vseh nezaželenih pomenov. Ravnali so se po istih slovničnih pravilih kot besede iz drugih dveh slovarjev. Prav malo besed C so uporabljali v vsakdanjem govoru ali v političnih govorih. Vsak znanstveni delavec ali tehnik je lahko našel vse ’ potrebne besede na seznamu, posvečenem njegovi stroki, prav malo pa jih je bilo na drugih seznamih. Le peščica besed se je pojavljala na vseh seznamih in ni bilo slovarja, ki bi izražal funkcijo znanosti kot duhovne navade ali metode mišljenja, ne ozirajoč se na posamezne panoge. Pravzaprav sploh ni bilo besede za »znanost«, saj je vsak pomen, ki bi ga lahko zajemala, zadostno izražala beseda Angsoc.

Iz nadaljnje razlage bo razvidno, da v Novoreku izražanje nepravovernih mnenj, razen na prav nizki ravni, tako rekoč ni bilo mogoče. Bilo je seveda mogoče izrekati krivoverstva zelo surove vrste, prava bogokletstva. Bilo bi mogoče reči, na primer, Veliki brat je nedober. Toda te trditve, ki je pravovernemu ušesu sporočala le samoumevno absurdnost, ni mogel podpreti razumen argument, ker za kaj takega ni bilo na voljo potrebnih besed. O idejah, ki so bile Angsocu sovražne, je bilo mogoče razmišljati le v nejasni, brezbesedni obliki, in poimenovali so jih lahko le zelo grobi izrazi, ki so povezovali in obsojali cele skupine krivoverstev, ne da bi jih pri tem definirali. Pravzaprav bi človek lahko rabil Novorek za nepravoverne namene samo tedaj, ko bi protizakonito prevedel nekatere besede nazaj v Starorek. Na primer: Vsi človeki so enaki bi bilo v Novoreku možen stavek, toda samo v takem pomenu, kot je v Staroreku možen stavek Vsi ljudje so rdečelasi. V njem ni bilo slovnične napake, vendar je izražal očitno neresnico, to je, da so vsi ljudje enako veliki, težki ali močni. Pojma politične enakosti ni bilo več in drugotni pomen je bil v skladu s tem očiščen iz besede enak. Leta 1984, ko je bil Starorek še vedno običajno sredstvo sporazumevanja, je teoretično obstajala možnost, da bi se človek pri rabi novoreških besed spomnil njihovih prvotnih pomenov; v praksi pa se vsakomur, ki je bil dobro podkovan v dvomišljenju, temu ni bilo težko izogniti, v nekaj generacijah pa naj bi se zgubila celo sama možnost takega spodrsljaja. Človek, ki bi rasel ob Novoreku kot edinem jeziku, ne bi več vedel, da je beseda enak nekoč imela drugoten pomen »politične enakosti«, ali da je beseda svoboden nekdaj pomenila »intelektualno svoboden«, tako kot bi se denimo človek, ki ni nikdar slišal za šah, ne zavedal dodatnega pomena, ki ga imata besedi kraljica in trdnjava. Mnogo bi bilo zločinov in prestopkov, ki jih sploh ne bi mogel zagrešiti, preprosto zato, ker bi bili brezimni in torej nepredstavljivi. In predvideno je bilo, da naj bi sčasoma te izrazite značilnosti Novoreka postale bolj in bolj poudarjene — kajti besed naj bi bilo vse manj in manj, njihov pomen naj bi bil vse bolj strog, možnost rabe za neustrezne namene pa vedno manjša.

Ko naj bi bil Starorek enkrat za vselej presežen, bi bila pretrgana zadnja vez s preteklostjo. Zgodovino so sicer na novo pisali, toda odlomki iz literature so tu pa tam preživeli, nepopolno cenzurirani, in vse dokler je človek ohranil znanje Staroreka, jih je lahko bral. V prihodnosti naj bi bili takšni odlomki, tudi ko bi se po naključju še ohranili, nerazumljivi in neprevedljivi. Nemogoče je bilo prevesti ka kršenkoli odlomek iz Staroreka v Novorek, razen če se je nanašal na tehnični postopek ali zelo preprosto vsakdanjo dejavnost, ali pa je bil že pravoverne tendence (pravmiselni, bi bil izraz v Novoreku). V praksi je to pomenilo, da ni bilo mogoče v celoti prevesti nobene knjige, ki je nastala pred približno letom 1960. Predrevolucijska literatura je bila lahko le predmet ideološkega prevoda — se pravi, spreminjanja tako v pomenskem kot jezikovnem pogledu. Vzemimo za primer znani odlomek iz Deklaracije neodvisnosti:

Sodimo, da so te resnice samoumevne: da so vsi ljudje ustvarjeni enaki, da jim je njihov Stvarnik podaril nekatere neodtujljive pravice, med njimi pravico do življenja, svobode ter težnje po sreči. Da so med ljudmi vladavine ustanovljene le z namenom, da bi zagotavljale te pravice. Da črpajo vladavine oblast le iz soglasja tistih, katerim vladajo. Da ima vsako ljudstvo, če postane kakršnakoli oblika vladavine škodljiva za uresničevanje teh ciljev, pravico jo spremeniti ali odpraviti in ustanoviti novo vladavino ...

Popolnoma nemogoče bi bilo to prenesti v Novorek in se hkrati držati smisla, ki ga ima izvirnik. Še najbliže temu bi bilo, da bi človek kratko malo pogoltnil ves odstavek v eno samo besedo zlomisel. Popoln prevod bi bil lahko le ideološki prevod, s tem pa bi se Jeffersonove besede spremenile v hvalnico absolutnemu vladanju.

Pravzaprav je bil velik del literature iz preteklosti že tako preoblikovan. Iz prestižnih razlogov je bilo zaželeno ohraniti spomin na nekatere zgodovinske osebnosti, obenem pa njihove dosežke uskladiti s filozofsko linijo Angsoca. Razne pisatelje, tako Shakespeara, Miltona, Swifta, Byrona, Dickensa in nekatere druge, so potemtakem že prevajali. Po opravljenem delu naj bi izvirno pisanje, z vsem drugim, kar je ostalo od literature iz preteklosti, uničili. To prevajanje je bilo počasna in težavna zadeva in ni bilo pričakovati, da bi ga mogli končati pred prvim ali drugim desetletjem enaindvajsetega stoletja. Potem je bila tu še velika množina uporabne literature — nepogrešljivi tehnični priročniki in podobno — ki jo je bilo treba enako obravnavati. Večidel zato, da bi utegnili temeljito opraviti predhodna dela, potrebna za prevajanje, so torej rok za dokončno uveljavitev Novoreka postavili šele v leto 2050.

ORWELLOVE IGRE MOČI IN SVOBODE

Nikolai Jeffs

V poznih sedemdesetih in zgodnjih osemdesetih letih dvajsetega stoletja je britanska pankovska založba Crass Records številčila plošče v katalogu svojih izdaj tako, da je kot svojevrstno svarilo odštevala, koliko let še manjka do leta 1984. V tistem času je bil Orwell del uradnega učnega programa v angleških srednjih šolah, snov, s katero vzgajajo bodoče pokorne državljane. Ko je dejansko nastopilo odločilno 1984, se je sprožil plaz medijskih ugibanj, kaj je in česa Orwell ni predvidel. Kulturni in akademski krogi so pridno sledili tej svojevrstni obletnici. Dandanes pa je »Veliki brat« formula komercialnih televizijskih oddaj t. i. reality showov, ki so narejene tako, da kamera 24 ur na dan beleži življenje skupine bolj ali manj naključno izbranih prostovoljcev, ki živijo pod isto streho. Veliko ljudi si želi nastopati v tovrstnih oddajah, ki so zelo priljubljene tako med občinstvom kot med producenti in oglaševalci, saj prinašajo precej dobička.

Te primere navajamo zato, da bi lažje razumeli vpliv, zapletenost in protislovnost, ki je povezana z Onvellovim pisateljevanjem nasploh in še posebej z romanom 1984. Navkljub njihovim diametralno nasprotnim ciljem je roman postal neodtujljivi del tako anarhistične subkulture, konservativnega in laburističnega državnega šolskega aparata

kot tudi dobičkonosno usmerjene popularne kulture. Povrh tega pa gre opozoriti tudi na to, da so nekatere jezikovne prvine in teme romana prešle v vsakdanjo rabo (npr. Veliki brat, Novorek), medtem ko sam pojem »onvellovski« pogosto rabimo kot pridevnik, ki označuje totalitarno družbo. Vendar bi bilo lahko tudi obratno, kot opozarja Tina Mahkota, saj bi bilo mogoče isto besedo »uporabljati sledeč Orwellovemu zavzemanju za svobodo drugega, da pove svojo resnico, in strpnosti do njega, a ne zato, ker bi ti do nje ne bilo mar, temveč iz načelnosti, zato ker ga jemlješ resno ...«

1984 pomeni dovršitev Orvvellove pisateljske kariere. To je mogoče jemati dobesedno — napor, ki ga je zelo bolehni Orwell vložil v pisanje tega svojega zadnjega dela in predelavo rokopisa, ga je po vsej verjetnosti stal življenja. Toda bolj pomembna so druga dejstva. Tako roman kot njegov avtor imata zelo pomembno mesto v britanski kulturi. Orwell slovi kot izjemen stilist. Ta njegova odlika sicer ne tiči toliko v visoko individualiziranih slogovnih in drugih manirizmih (način, s katerim pogosto — in žal precej enostransko — razumemo stil), temveč bolj v sposobnosti, da je znal kompleksne ideje ter misli predstaviti na dojemljiv in jasen način. Zanj je bila takšna raba jezika vprašanje dostojanstva, svobode ter osnovne etike, kot je zapisal v svojem eseju Preprečevanje literature: »Politično pisanje v našem času skoraj v celoti sestoji iz vnaprej izdelanih fraz, ki jih pisatelj sestavlja kot lego kocke. To je neogiben rezultat samocenzure. Če hoče človek pisati v enostavnem, živem jeziku, mora razmišljati brez strahu, če pa razmišlja brez strahu, ne more biti politično pravoveren.«

V slovitem spisu Politika in angleški jezik Orwell pravi takole: »Politični jezik — kljub razlikam to velja za vse politične stranke od konservativcev do anarhistov — je oblikovan tako, da se laži zdijo resnične, umor spoštovanja vreden, praznini pa je pridan videz polnosti. Ta trenutek vsega tega ni mogoče spremeniti, toda vsak lahko spremeni vsaj svoje navade in kdaj pa kdaj, če je dovolj glasen v svojem zasmehovanju, pošlje kakšno obrabljeno in neuporabno frazo ... v smetnjak, kamor tudi sodi.«

Ob političnem odnosu do jezika je Orwell izbiral tudi politične teme. Poleg svojih vzornikov, Jonathana Swifta in H. G. Wellsa, je eden najreprezentativnejših predstavnikov političnega pisateljevanja v angleški literaturi. Pri tem 1984 ni samo najodmevnejši antiutopični roman dvajsetega stoletja, temveč ima poleg zgodovinskih ter političnih kvalitet tudi izjemne literarne odlike. Njegov pomen ni samo lokalen in ni zamejen v časovni kontekst, v katerem je pisan. Mirno lahko trdimo, da najbrž ni disidenta z območja nekdanjega sovjetskega bloka in bivše Jugoslavije, ki svojega mišljenja ne bi oblikoval s takšnim ali drugačnim soočenjem s 1984. V tem smislu je ta roman tudi pomemben in neodtujljivi del slovenske politične in kulturne dediščine. Zaradi prikazovanja nekaterih osebnih in etičnih dilem na eni strani ter razvojnih možnosti družbe in celega človeštva na drugi pa 1984 ostaja globoko aktualno in relevantno delo, ki je tudi danes vredno ponovnega prebiranja.

Roman in njegov avtor sta zelo kontroverzna. Onvell se je imel za levičarskega pisatelja. Kot pravi v spisu Zakaj pišem, naj bi bilo vse, kar je napisal po letu 1936, usmerjeno »proti totalitarizmu in za demokratični Socializem«. Toda prav iz vrst neortodoksne marksistične ter socialistične levice prihajajo nekateri najbolj ostri in odklonilni Orwellovi kritiki. Za literarnega teoretika Raymonda Williamsa ali pa pisatelja Salmana Rushdieja je Orwell aroganten, pesimističen in defetističen avtor. Da bi bila zmeda še večja, je Orwell v nekaterih krogih literarne in politične desnice izjemen heroj. Denimo, avtor še ene ključne antiutopije dvajsetega stoletja, Peklenske pomaranče, in svojevrstnega post scriptuma k Onvellu (romana 1985) Anthony Burgess, ter nekdanji britanski konservativni premier John Major slavita Orwellovo kritiko socializma ali pa uporabljata njegovo podobo angleškosti kot sredstvo, s katerim utrjujeta svojo lastno literarno in politično dejavnost. Tako rekoč edini blok, ki Orwella sprejema brez preračunljivosti, je anarhističen. George Woodcock zaznava protislovja pri Orwellu, a ga vseeno sprejema kot zelo pomembnega sopotnika, ko zapiše, da je bil »pravi konflikt v Onvellu vedno tisti med napol konservativnim in napol socialističnim dobrim državljanom in anarhistom, ki stalno sumi, da ga bo dobri državljan poskušal prinesti okoli«.

Lahko bi citirali še mnogo drugih teoretikov, pisateljev in politikov, ki so vse prej kot ravnodušni do Orwella, toda nič ne povzema nasprotja njegovega slovesa bolje kot usoda njegovih del v Vzhodni Evropi: prve ukrajinske prevode Živalske farme, izjemne satire na zgodovino in življenje Sovjetske zveze, je zaplenila vojska ZDA in jih predala Rdeči armadi. Ta jih je, ker je vendarle šlo za protidržavno oziroma subverzivno literaturo, uničila. Razumljivo, v tistem času je bila zmaga nad nacizmom še relativno mlada in Američani niso želeli izgubiti naklonjenosti svojih takratnih zaveznikov.

Vendar je ta anekdota pomembna še z enega vidika. Tisti trenutek, ko je ameriška vojska zaplenila in predala izvode Živalske farme, se je potrdilo, da je roman v marsičem subverziven tudi v razmerju do takratnih ameriških interesov. In da bi bila ironija popolna, sta kmalu zatem Živalska farma in 1984postala primerno orožje hladne vojne — obe deli sta demokratičnemu Zahodu pogosto služili kot literarni prispodobi prave narave življenja na komunističnem Vzhodu.

Tudi v Sloveniji je bilo 1984sredstvo zelo različnih ciljev, namenov ter interpretacij. Kot poroča Alenka Puhar, so se s knjigo najprej intenzivno ukvarjali represivni aparati povojne socialistične oblasti. 1984 je bila »neka tuja knjiga, ki je tako huda, da se gre zaradi nje v zapor«, zavoljo katere je »Onvell dolgo pomenil samo nekaj sovražnega, kriminalnega, prepovedanega«. Stanje se je korenito obrnilo, ko je leta 1967 izšel prvi slovenski prevod 1984, tri leta kasneje pa še Živalska farma. Da sta bili obe deli po dolgih letih preganjanja le prevedeni in natisnjeni, govori tako o pogumu tistih, ki so se tega dela lotili, kot o samozavesti ter preračunljivosti takratnega političnega sistema. Ta se je vendarle moral soočiti z dejstvom, da je Onvell publiki znan, njegova dela pa so ji bila dostopna preko angleških originalov in tujih prevodov, ki so prihajali čez mejo. Toda če sta bila slovenska prevoda Živalske farme in 1984prva uradna oziroma legalna prevoda, ki sta izšla v Vzhodni Evropi oziroma v socialističnem svetu, potem sta bila posredno tudi sredstvo, s katerim se je lahko tukajšnji samoupravni sistem opravičil pred sabo, svojimi podaniki ter svetom, da je relativno odprt in odločno zaznamovan s korenitim prelomom s stalinizmom kot tistim dejanskim totalitarnim sistemom, ki ga je Orwell parodiral. Čeprav je na uradni strani 1984 pospremila na pot tišina (»nobene tiskovne konference, nobenega opozorila na pomen dela ...«), je bilo delo med bralstvom zelo odmevno. Prva izdaja je bila sorazmerno hitro razprodana, kot kultno delo pa se je pogosto pridružilo prebiranju drugih dveh velikih literarnih antiutopij dvajsetega stoletja, ki sta sicer tudi neposredno vplivali na nastanek 1984 — Zamjatinov Mi in Krasni novi svet Aldousa Huxleyja — in ki sta tvorili pomembno bralno vajo v takratni literarni in politični (pre)vzgoji iz poslušnega v kritičnega državljana.

Že samo Onvellovo življenje ponuja dovolj snovi za različna protislovja, reinvencije in reinterpretacije. Leta 1927 se je kolonialni policist v Burmi Eric Blair vrnil v Veliko Britanijo, odpovedal službo, se odločil, da bo pisatelj, in prevzel psevdonim George Orwell. Njegov prvi roman, Burmanski dnevi, je napadel prav tisto kolonialno družbo, katere del je bil nekdanji Blair. Vendar se tukaj podobnosti ne končajo. Opraviti imamo s tihim in zaprtim človekom, ki je bil kot avtor tudi izjemna javna in družbeno angažirana osebnost; z razrednim odpadnikom in revežem, ki je vseeno ljubil kulturno aristokracijo; z zagovornikom ustvarjalne svobode in neusmiljenim kritikom vseh, s katerimi se ni strinjal; z borcem in pacifistom. Goreč zagovornik svobode govora in delovanja je bil tudi potencialni ovaduh svojih političnih nasprotnikov. Kot internacionalist je bil angleški patriot ter ateist, ki so ga na njegovo željo cerkveno pokopali ...

Glede na to, kako zlahka je prehajal iz ene družbene identitete v drugo, je bil izrazito (post)moderna osebnost. Njegova svoboda in samorealizacija sta prejkone izhajali bolj iz igre kakor iz pomiritve teh različnih identitet — to je razvidno tudi iz tega, da se je modernosti sami odpovedal,» češ da ne mara »velikih mest, avtomobilov, radia, hrane v konzervah, centralne kurjave in 'modernega pohištva’«.

Tudi če odmislimo vsa nasprotja njegovega življenja, je znotraj Orwellovega pisanja kljub vsemu mogoče zaznati neko nelagodje neusklajenih možnosti in želja. To prejkone izhaja iz iste tesnobe, kot jo je v svojem delu zaznal italijanski teoretik in revolucionar Antonio Gramsci. Na tem mestu si bomo njegove besede sposodili prav zato, ker zelo dobro upodabljajo dilemo, ki je temeljna tudi pri Orwellu: »Kolikokrat sem se zamislil, ali je res mogoče ustvariti povezave z ljudskimi množicami, če sam še nikoli nisi imel nikakršnih močnih čustev do nikogar, niti do lastnih staršev ne; ali je mogoče pripadati kolektivu, če sam še nisi bil ljubljen od drugih človeških bitij? Ali ni to vplivalo na moje življenje aktivista — ali me to ni naredilo sterilnega in zmanjšalo mojo sposobnost kot revolucionarja, saj je zaradi tega vse postalo le stvar čistega razuma, čiste matematične preračunljivosti?«

Dodaten zaplet v Onvellovem življenju pomeni dejstvo, da se je imel za levičarja, vendar je bil njegov vsakodnevni odnos do levice bolj kot ne problematičen. Orvvell ni kazal nobenega navdušenja nad nekaterimi organiziranimi oblikami politične levice — sindikati, laburistično stranko in komunistično partijo Velike Britanije. Pisal je o deklasirancih in delavcih (dokumentarni deli Na dnu in na robu v Parizu in Londonu, Pot v Wigan Pier). Morebitna libertinska revolucionarnost prvih in organizirane oblike slednjih ga niti niso toliko zanimale. O meščanskih levičarjih pa je imel Orwell največkrat zaničevalno mnenje. Takole piše v Poti v Wigan Pier: »Včasih dobiš občutek, da že sami besedi socializem’ in 'komunizem’ z magnetno silo privlačita vsakega pivca sadnih sokov, nudista, nosilca sandalov, seksualnega maniaka, kvekerja, mazača, verujočega v 'naravno zdravilstvo’, pacifista in feministko v Angliji.«

Orwellova kontroverznost pa se ne ustavlja samo pri tem. Zaradi njegovih kritik stalinizma in totalitarizma nasploh ter simpatij do anarhizma ga lahko imamo za pomembnega predhodnika tako »nove levice«, ki je pomembno zaznamovala šestdeseta leta dvajsetega stoletja, kot tudi današnjega antiglobalističnega gibanja.

V tem kontekstu je Onvell toliko bolj pomemben, ker je bil eden redkih na takratni evropski levici, ki je bil dosleden v svoji kritiki rasizma in kolonializma. Nasprotno pa je bila »uradna« levica od laburistov do komunistične internacionale pogostokrat »barvno slepa«. Praviloma je ignorirala problem rasizma; do koloniziranih in kolonij pa je bila marsikdaj pokroviteljska, češ da je treba domačine bodisi najprej dobro naučiti omike, da bodo sposobni sami vladati, ali pa njihova hotenja po osamosvojitvi podrediti zahtevi, da se korenite družbene spremembe najprej izvedejo v matični državi.

Če protirasistični in protümperialni boj pomembno zaznamuje tako nekdanjo novo levico kakor današnje antiglobaliste, potem je v Orwellovi skepsi do trditev, da je proletariat absolutno in edino pravi revolucionarni razred, mogoče najti še eno stično točko. Toda Onvell sam pri sebi ni dokončno odpravil vprašanja razrednosti v procesih družbenih sprememb, saj je zagovarjal mnenje, da mora v njih odigrati ključno vlogo nižji srednji sloj. Hkrati pa se je vračal tudi k proletariatu kot edini pravi sili družbene odrešitve.

Tovrstno razcepljenost vidimo v 1984, kjer glavni junak in pripadnik srednjega sloja Winston Smith prezira pro letariat in lumpenproletariat oziroma rajo, hkrati pa upa, da se bo vendarle prebudila iz letargije in nekega dne osvobodila sebe in druge. Tej dvojnosti sledi tudi način pripovedi romana: delo je osredotočeno na Winstona, ki ga spoznavamo kot posameznika v vsej njegovi psihološki in družbeni širini. Pravzaprav roman Winstona učlovečuje, saj tega izmišljenega literarnega junaka naredi izjemno prepričljivega. 1984 na rajo gleda »od zunaj«, njeni pripadniki in pripadnice pa so potisnjeni ob rob osrednjega dogajanja. Obenem delo poudarja, da je raja edina družbena skupina, ki je ohranila svojo človečnost in ki je zmožna preseči vse nasilje in oblast Angsoc oziroma angleškega socializma, s katerima je zaznamovana oceanijska družba. Pri tem je dokaj simptomatično, da Winston razume človeškost in morebitno osvoboditveno moč raje, medtem ko raja te svoje lastnosti ne sprevidi.

Enako dvoumen je bil Orwell do žensk in feminizma — kar je spet eno od odločilnih vprašanj nove in antiglobalistične levice. V 1984je lik ženske skonstruiran skozi različne patriarhalne stereotipe (svete) matere, frigidnice (Winstonova odtujena žena Katarina), strastne sovražnice in/ali goreče ljubimke (Julija), prostitutke. Ta struktura pomaga moški želji določiti in obvladati žensko in njeno potencialno avtonomijo, saj je ženska razumljena predvsem skozi prizmo spolnega odnosa z moškim. Ko se Winston denimo prepusti fantazijam nasilja nad Julijo, tega ne stori samo zato, ker misli, da je kot morebitna članica miselne policije Julija njegova sovražnica, temveč tudi zato, ker ve, da si je ne more spolno podrediti. Zato jo mora »kaznovati«.

Ob vsem tem se 1984 igra tudi s pričakovanji, povezanimi s patriarhalno ter heteroseksistično ideologijo. Vsakršen seksualni in ljubezenski odnos (ne glede na to ali hetero- ali pa homoseksualen), ki ni vezan na biološko reprodukcijo, je namreč v oceanijski družbi globoko subverziven spolni zločin. Poleg tega roman tudi preobrača tiste kulturne oziroma zgodovinsko pogojene (in zato ideološke) predpostavke, ki tvorijo pravo »naravo« moškega in ženske. Winston je res bolj intelektualen od čustvene Julije, a ta je bolj javna in praktična osebnost kot njen vase zaprti ljubimec. V nasprotju s partijsko doktrino o oblačenju v brezspolne kombinezone Julija svojo pravo ženskost išče v svoji mladostni svežini, ličilih in oblekah, Winston pa spozna, da so prav take predpostavke o ženskosti in ženski lepoti ne samo relativne, temveč posledica povsem zgrešenega pogleda na svet. Nekoč, ko skozi okno opazuje ostarelo perico, ga prešine naslednja misel: »Ko je gledal žensko v njeni značilni drži, z debelimi rokami, ki segajo k vrvi, s štrlečo mogočno zadnjico kobile, ga je prvikrat obšlo, da je lepa. Nikdar mu še ni prišlo na misel, da bi bila petdesetletna ženska, napihnjena v pošastno razsežnost od porodov, potem okorela in posurovela od dela, dokler ni bila do zadnjega vlakna raskava kot prezrela repa, lahko lepa. Toda bilo je tako in navsezadnje, je pomislil, zakaj pa ne? Trdno, brezoblično telo, podobno bloku granita, in raskava rdeča koža je bilo v takem sorodstvu z dekletovim telesom kot šipek z vrtnico. Zakaj bi moral plod veljati za nekaj manj vrednega od cveta?«

Ne glede na to, kako se je Onvell opredelil do razrednih, spolnih in drugih vprašanj, je bil pogosto osamljen in »težak« sopotnik večinski levici svojega časa. Zaradi nekaterih dvoumnosti, ki so zaznamovale njegovo misel, pa ni tudi kot predhodnik in prednik današnjih novih družbenih in antiglobalističnih gibanj prav nič manj problematičen.

Španska državljanska vojna (1936—1939) je ključno vplivala na Orwella, hkrati pa je tudi zgodovinsko dejstvo, ki združuje avtorja in nova družbena ter antiglobalistična gibanja. Orwell se je želel pridružiti anarhistični milici, toda preko svojih zvez je pristal v vrstah trockistične POUM (Partido Obrero de Unificacion Marxista — Združena marksistična delavska stranka). Orwell se je udeležil bojev na fronti, v Barceloni pa je po lastnih pričevanjih izkusil način življenja, ki je bil še najbližji tisti svobodni družbi, kot si jo je sam predstavljal in želel — to je bilo življenje, kjer bi bili odpravljeni izkoriščanje, privatna lastnina ter razredne razlike.

Toda Orwell je bil priča tudi grenki izdaji teh idealov in se je neposredno udeležil državljanske vojne znotraj državljanske vojne, ki je izbruhnila v zaledju, ko so se v pouličnih bojih v Barceloni spopadli komunisti s trockisti in anarhisti. Razlogov za medsebojne napetosti je bilo več. Šlo je tako za osebne obračune, večje, a še vedno »notranje« politične interese, kot tudi za širše in predvsem »zunanje« geopolitične želje Sovjetske zveze, ki je preko Komunistične partije Španije uveljavljala svoje interese v državi.

Ena izmed glavnih ločnic znotraj republike je bilo vprašanje razmerja med revolucijo in državljansko vojno. Trockisti oziroma nestalinistični komunisti ter anarhisti so zagovarjali in udejanjali tezo sočasnosti revolucije in vojne. Nasprotno pa so člani Komunistične partije Španije, socialisti in deli meščanstva zagovarjali tezo, da je zmaga nad fašističnimi silami generala Franca prednostna naloga republike. Njej bi moral biti podrejen ves notranji ustroj družbe kakor tudi zunanja politika Španije. Če ta želi zmagati, potem se politično nikakor ne bi smela oddaljiti od meščanskih demokracij, kot so bile Francija, Velika Britanija in ZDA. Prav zato naj bi bilo treba »derevolucionirati« republiko.

V    praksi je to pomenilo (včasih tudi zelo nasilno) odpravo vseh tistih družbenih, političnih, ekonomskih in vojaških sprememb, ki so se takrat dogajale v Španiji. Odpravili so spontane kolektivizacije obdelovalne zemlje, tovarniških in drugih obratov, ustroj vojske je bil poenoten in centraliziran, preostali pridih leve revolucionarnosti, ki je zaznamoval prve mesece državljanske vojne, pa je bil močno okrnjen. Te »korake nazaj« je podpirala tudi Sovjetska zveza.

Protislovja španske države so prerasla v državljansko vojno znotraj državljanske vojne. To je bil tisti dodatni izgovor, ki je republiki omogočil, da je še bolj odločno izvedla konservativni obrat, ki sta ga spremljala izjemno žolčno propagandno opravljanje ter krvava politična čistka nasprotnikov. Ta obračun sicer nikoli ni mogel resneje ogroziti anarhistov, saj so bili premočna družbena in politična sila, za maloštevilne trockiste oziroma neortodoksne komuniste, zbrane okoli POUM, pa je bil usoden, saj jih je zbrisal z obličja republikanske Španije. Orvvell je tej usodi ušel, saj je pravočasno zbežal čez mejo.

V    delu Poklon Kataloniji j c Orvvell poudaril, da se je šel v Španijo borit in ne pisat. Ost tega argumenta je uperil tako proti tistim, ki poslanstvo pisatelja pogojujejo z umikom iz vsakdanjega življenja, kot proti tistim, ki zagovarjajo družbeno delitev dela, po kateri je umetniška dejavnost najvišji možni način soočenja in ukvarjanja s svetom. Orvvell

je poudaril svojo prvotno namero tudi zato, da bi izpostavil, kaj so bile takratne prioritetne naloge vsakega razmišljajočega človeka. S tem si je posredno privoščil tudi tiste neetične pisatelje in pesnike (kot denimo W. H. Audna), ki so vojno v Španiji izkoristili za svoj poetični turizem. Motiv vojne jim je služil kot sredstvo, s katerim so lahko okrepili svoje kariere (češ da so angažirani), obenem pa so lahko zelo lagodno zagovarjali načela, ki jim jih ni bilo treba nikoli dejansko preizkusiti v praksi oziroma v neposredni surovosti vojne. S svojim poetičnim turizmom niso niti malo tvegali svojih življenj.

Osrednji del Poklona uvede nov element v Orwellovem pisanju — izjemno ostro kritiko uradne komunistične oziroma stalinistične levice ter njenih terenskih in propagandnih metod. Delo izpostavlja Orvvellovo izostreno razredno zavest: »Do idealiziranega 'delavca’, kot se pojavlja v glavah meščanskih komunistov, ne čutim nobene posebne ljubezni, toda ko vidim pravega delavca iz mesa in krvi v spopadu s svojim naravnim sovražnikom, policistom, se mi ni treba vprašati, na kateri strani sem.« Poklon pa se zaključi s precej tipičnim napadom na meščansko levico in liberalce, ki jim prav gotovost njihovega levičarstva ponuja varljivo podobo varnega ter predvsem lažnega vsakdanjika.

Če v nekaj mislih strnemo Orvvellovo pisateljsko pot do konca tridesetih let, potem bi lahko rekli, da dokumentarna dela, kot so Poklon Kataloniji ali Na dnu in na robu v Parizu in Londonu in Pot v Wigan Pier, odlikujejo samoozaveščeni trenutki dramatizacije, po katerih se približujejo tistemu, kar tudi v bolj tradicionalnem smislu razumemo kot literarnoumetniško pisanje. Drugi Orwellovi romani iz tistega obdobja (Burmanski dnevi, Pastorjeva hči, Naj uspeva aspidistra in Zajemanje sape) pa so praviloma tako prežeti z njegovimi osebnimi izkušnjami, da imajo precejšno dokumentarno in biografsko vrednost.

Lahko bi rekli, da je Orwell za gradivo jemal svoje neposredne izkušnje, ki so bile že pred predelavo v prozno delo precej strukturirane, avtor jih je samo še malo bolj oblikoval in pogladil. Razlogi, ki motivirajo tovrstno strategijo pisanja, niso samo estetske, temveč tudi bolj neposredno materialne narave. Orwell, ki se je preživljal izključno z objavljanjem, je bil (tudi takrat je bilo pisanje izjemno slabo plačano delo, ki je prinašalo zelo negotov način življenja) prisiljen v visoko storilnost. Če je bilo treba, je lahko napisal po eno daljše delo na leto, vzporedno s tem pa je stalno objavljal še knjižne recenzije, članke ter daljše eseje; vmes je kdaj pa kdaj pisal tudi (dokaj neposrečeno) poezijo. Zato ni čudno, da se je rajši loteval že bolj strukturiranega materiala in ga predeloval v reportaže in romane, ki niso zahtevali ne prevelikega napora ne veliko časa za osmislitev.

Z leti pa je prišlo do pomembnih sprememb v Orwellvih pisateljskih strategijah. Živalska farma in 1984sta deli, ki ne odslikavata, temveč na modernističen način potvarjata svoj pravi zgodovinski, družbeni in biografski predmet. Razvoj, ki ga je do konca tridesetih let naredil Orwell kot pisatelj, mu je odprl možnosti ter omogočil, da piše z večjo gotovostjo, izbiro in premišljenostjo. Tako postavi na glavo svojo dotedanjo strategijo pisanja: neposredna izkušnja ni več surovina oziroma infrastruktura, iz katere nato raste idejna nadstavba njegovih del. Prav nasprotno, Onvell svojo politično, filozofsko in estetsko misel uporabi kot primarno vodilo, ki strukturira material oziroma zgodbo, temo, karakterizacijo in umestitev svojih dveh naslednjih del — Živalske farme in 1984.

Navkljub mnogim upravičenim pomislekom, ki jih lahko imamo o Orwell, pa nam pogled na njegov celotni opus razkriva neko globoko literarno in politično etičnost. Ta po eni strani izhaja iz zavrnitve družbene delitve dela, ki bi hierarhizirala estetsko nad praktičnim delom in obratno. Po drugi strani pa tudi znotraj samega Orwellovega pisateljskega opusa težko govorimo o hierarhiji: različni stili, žanri in pristopi so med seboj enakovredni, nobeden ni izpostavljen, kot da bi bil sam po sebi zmožen »globljega« odnosa do resničnosti.

Res je, da zgodnji Orwell poudarja svojo ljubezen do starejših realističnih avtorjev, medtem ko kasnejši izpostavlja sodobnejše ter modernistične pisce, kot so James Joyce, T.

S. Eliot in D. H. Lawrence. Toda kasnejši Orwell ne zavrne dokončno bolj realističnih strategij pisanja, temveč prinaša spoznanja o apriorni pluralnosti in o pomembnosti vsakokratnega strateškega načina estetske refleksije sveta. Rečeno drugače — po presoji, da je primerno predmetu, okoliščinam in namenu pisanja, se je bil Orvvell zmožen, kljub svojemu modernističnemu prelomu, mirno vrniti k dokumentaristiki in realizmu ter se napotiti v svet memoaristike ter kratke zgodbe (esej Takšne so bile radosti, osnutek Zgodbe iz kadilnice).

Da bi se zavedali pomena tovrstnega, stalno spremenljivega odnosa do pisanja, si velja priklicati v spomin kontekst nekaterih predvsem zahodnih literarnih debat, ki so potekale v času, ko je Orvvell pisal 1984 in nekaj let po objavi tega romana. To je bilo obdobje takoj po vojni, ko je pisatelj JeanPaul Sartre razglasil, da je proza edina resnično angažirana zvrst; filozof in sociolog kulture T. W. Adorno pa je menil, da je po Auschwitzu pisanje poezije barbarsko dejanje. Adorno je v spopadih z literarnim teoretikom Georgom Lukacsem menil, da je modernizem bolj etičen od realizma. Ne glede na nepremostljive razlike med njimi pa je vsem tem mislecem vendarle skupno mnenje, da je literatura nasploh, znotraj nje pa roman, ne samo najbolj dovršena oblika umetniške dejavnosti, temveč tudi soočenja s svetom in tvornega delovanja v njem.

Toda če nam že sama žanrska raznolikost Orwellove pisateljske in življenjske poti nakazuje, da to sploh ne drži, potem nas tudi različne družbene in politične okoliščine, v katere je vpeto vsakokratno ustvarjanje, učijo, da prav v imenu odgovornosti, angažiranosti in etičnosti ne moremo in ne smemo privilegirati enih kulturnih ali literarnih oblik nad drugimi.

Za ponazoritev tega si lahko pomagamo z drobno anekdoto o usodi tistih pisateljev v Sovjetski zvezi, ki so se v istem času, ko so svoje povedali Sartre, Adorno, Lukacs in drugi, zavestno odločili pisati drugače, kot je velevala takratna politična korektnost. Proti njim je ostro nastopil tudi sovjetski kulturni ideolog Andrej Zdanov. Njegove argumente v svojih spominih jedrnato povzema skladatelj Dmitrij Šostakovič: »Ždanov je dokazoval takole: sovjetska vojska je bila zmagovita, prodiramo v Evropo in sovjetska književnost nam mora biti pri tem v pomoč, napadati mora buržoazno kulturo, ki je v stanju zmede in razkroja. Ali Ahmatova in Zoščenko kaj napadata? Ahmatova piše liriko, Zoščenko po zasmehljivo prozo.«

V očeh Zdanova sta pesnica Anna Ahmatova in satirik ter dramatik Mihail Zoščenko opravljala nedopustno barbarstvo lirizma in humorja. Tako kot mnogi drugi sta postala žrtvi stalinizma. Toda če sta bila neposredni žrtvi stalinističnega sistema, potem sta bila posredno tudi žrtvi tistega nevarno preozkega gledanja na prozno ustvarjanje, literarno dejavnost nasploh in družbeno angažiranost, kot so ga zagovarjali Sartre, Adorno, Lukacs in kot ga je sicer odklanjal Orwell.

Onvell je dokaj pronicljivo odgovoril na vprašanje, ki sicer že od vsega začetka muči razne teorije umetnosti in kulture — do kolikšne mere je mogoče ločiti estetsko dovršenost od drugih bolj praktičnih lastnosti in posledic nekega dela? Pišoč o razliki med izjemnim tehničnim znanjem slikarja Salvadorja Dalija in njegovimi temami, ki so bile za Orvvella sicer neokusne, je razvil naslednjo misel: »Prva stvar, ki jo zahtevamo od zidu, je, da stoji. Če stoji, potem je to dober zid in od tega dejstva je mogoče ločiti vprašanje, čemu sam zid služi. Namreč, še najboljši zid na svetu si zasluži, da ga porušimo, če obdaja koncentracijsko taborišče.«

S tem Onvell ni želel reči, da mora biti estetska narava dela podrejena svoji strogi pragmatični plati ali obratno; hotel je samo opozoriti, da ne moremo odmisliti ne ene ne druge plati iste medalje. V svojem eseju, kjer je branil Shakespearja pred Tolstojevimi očitki, da je slab pisatelj, pa je Onvell poudaril, da je pravzaprav nemogoče dokazati, da je neki avtor »dober« ali »slab«, ker so predpostavke, na katerih temeljijo tovrstne sodbe, preveč individualno, kulturno ali pa zgodovinsko pogojene, da bi lahko imele kakršnokoli objektivno vrednost. Zanj torej neko stališče ali literarno delo dobi pomen šele znotraj vsakokratnega konteksta, v katerega je umeščeno; pomen sklene in določi bralstvo. Pri tem pa Orvvell ni bil zagovornik političnega ali kulturnega relativizma, le nasprotnik mnenja, da je mogoče predpostavljati neko absolutno in avtonomno resnico določenega literarnega ali drugega dela.

Dodaten element Orvvellove etičnosti je mogoče iskati tudi v dejstvu, da je uspešna pisateljska kariera odvisna od širše družbene potrditve (najprej založnika, potem kritikov ter bralstva), in v tem, da je bil Orvvell življenjsko odvisen od svojega pisateljevanja. Orvvell ni živel samo zelo skromno, temveč tudi precej rizično življenje. Svojih mnenj ali pisateljskih metod ni spreminjal, da bi še bolj ugajal kot sicer. Prav nasprotno. Zato in v kontekstu uradne levičarske in s strani komunistov zaznamovane publicistike ni bilo predočenje Poklona nič manj tvegano dejanje kot morebitni poskus, da bi se prebil v meščanski tisk.

Orvvellova doslednost ter vztrajanje, da predstavi tudi politično nevšečna mnenja, sta prišla še bolj do izraza pri Živalski farmi. S tem delom si je Orvvell bolj kot sicer odtujil mnogo svojih sopotnikov. Vendar se tega ni ustrašil. Nasprotno, napisal je tisto, kar je mislil, da mora v tistem trenutku popisati brez vsakršnih kompromisov, četudi bi to pomenilo morebitni konec njegove pisateljske kariere.

S 1984 pa so se nasprotja in protislovja večala tudi zato, ker je Orwell s tem delom samo stopnjeval svoje literarno in politično prepričanje. Zavedati se namreč moramo, da je Orvvell v 1984 še zaostril že tako ali tako jedek pogled, ki ga najdemo v Živalski farmi. Struktura in realni predmet politične alegorije Živalske farme sta bolj ali manj jasna in se navezujeta predvsem na nekatere voditelje in zgodovino Sovjetske zveze. Takole to stanje povzema Tina Mahkota:

»Kmet Jones predstavlja osovraženi razred kapitalistov.

Govor starega Majorja je alegorija prenosa marksističnih idej v Rusijo in Leninovih prizadevanj, da bi ljudstvo podučil o načelih komunizma in ga poenotil. Upor na farmi je oktobrska revolucija leta 1917, v kateri so boljševiki pod Leninovim vodstvom in v imenu ljudstva prevzeli oblast in ustoličili diktaturo proletariata po načelih animalizma (komunizma). Po uporu, s katerim naj bi se živali otresle zatiranja, se med Debelinkom (to je Trockim) in Napoleonom (Stalinom) začne boj za prevzem novega režima. Prašiči tvorijo politbiro, ki postopoma prireja načela animalizma in popravlja začetne ideje. Celo sama doktrina je podvržena spremembam.«

Torej, če Živalska farma da je neko pozitivno možnost in možnost uresničenja izvornih ter nepotvorjenih načel »animalizma« (komunizma) Debelinku (Trockemu), potem v 1984te možnosti ni. Noben voditelj ali uradna ideologija ne moreta udejanjiti svobode in enakosti. To velja tudi za trockizem, ki je v 1984 vzpostavljen prek Goldsteina in njegovih naukov. Še več, ta je prikazan kot proizvod samega sistema. Tako kot je dvominutno sovraštvo psihološko sredstvo, s katerim je mogoče proizvesti, usmeriti in izprazniti nevarna čustva, ki bi sicer lahko bila usmerjena v spodkopavanje sistema, so Goldstein, njegova knjiga in Bratovščina političen mehanizem, s katerim lahko partija ustvari, identificira, nadzira, zaobjame ter navsezadnje tudi nevtralizira potencialno subverzijo, ki je usmerjena proti njej sami.

Ko se Winston in Julija ujameta v nastavljeno past, to sprva potrjuje mnenje, da je 1984 pesimistično in defetistično delo. Od tod naprej ni več nobene nepotvorjene zgodovine, ideologije ali vodilne skupine, h kateri bi se bilo mogoče vrniti. Tudi sicer so v 1984 spremembe na videz nemogoče. Posameznik se lahko upre bodisi tako, da se zateče v skorajda popolno emocialno in družbeno izolacijo, za zidove skromne intime »nekaj kubičnih centimetrov znotraj lobanje«, bodisi da se (kot to počne Julija) drži malih pravil, da lahko krši velika. V prvem primeru ostaja posameznik izoliran, nezmožen povezati se v večjo in bolj odločno skupnost, v drugem pa je v užitkarstvu zaobjeto samo še eno sredstvo potencialne subverzije: posameznik živi v prepričanju, da je z vsakim novim dnem ponovno ugnal sistem, toda v resnici se predaja maškaradi, da zakrije svoje sledi. S svojim vsakdanjim življenjem pomaga vzdrževati sistem; skromne nagrade, ki jih te strategije upora prinašajo, pa zahtevajo toliko napora, časa in premišljenosti, da so možnosti tvornega preseganja sistema pravzaprav povsem izpraznjene.

Sistema ni mogoče preseči tudi zaradi pomanjkanja etičnih razlogov. Winston in Julija sta v imenu boja proti vladavini partije pripravljena ubijati nedolžne ljudi, lagati, kvariti otroke, spodbujati odvisnost od drog, širiti spolne bolezni itd. Oba se zatekata v enak machiavellizem ciljev, ki posvečujejo sredstva, in sebično samozainteresiranost, ki zaznamuje same oblastnike. Res je, da sta Winston in Julija pripravljena žrtvovati svoji življenji v boju proti partiji, toda to samo pod pogojem, da ne bosta nikoli ločena drug od drugega. Njun odnos je torej bolj pomemben od vsake tvorne družbene spremembe in nalog, ki jih ta zahteva.

Če je v Živalski farmi še obstajalo neko upanje, potem je v 1984 Orwellova vizija videti dokončno in vseobsegajoče tragična, kajti še zadnjo možnost odrešitve razkriva kot zgolj cinično, skrajno individualistično, če ne solipsistično igro, saj se je edinole Orvvell kot pisatelj zmožen s svojim delom

dvigniti nad pokvarjenost človekove narave, nad družbene razmere, v katerih posameznik živi, ter spregledati njihovo pravo bistvo.

Prav na tej točki je mogoče poiskati politično in psihološko srž tako Orwellovih levih kritikov kot tudi desnih privržencev. Za prve sta individualistična vehemenca ter aroganca, s katero je delo pisano, povsem nesprejemljivi, ker onemogočata vsakršno tvorno in kolektivno preseganje globoko razdeljene družbe, v kateri živimo. Za druge pa individualizem Orwellove geste opravičuje njihovo lastno »voljo do moči« nad ostalo družbo ter posredno potrjuje dejstvo, da vseeno živimo v najboljšem od vseh možnih svetov, ki ga prav zaradi tega ne smemo nič spreminjati.

Toda ali je res tako? Pomembna razlika med Živalsko farmo in 1984je namreč v tem, da je v slednjem Orvvell še bolj dosledno kot prej izpostavil svojo kritiko odnosov moči. V 1984 je zanj svoboda možna šele onkraj, nikakor pa ne znotraj oblasti, in to ne glede na njeno specifično barvo oziroma ideološki predznak.

To stanje pa ni samo posledica neke zavestne politične odločitve, temveč izhaja tudi iz značilnosti, ki jih ima roman kot literarni tekst. Tako kot vsak drug roman tudi 1984 združuje mnoge različne jezike, diskurze, stile in celo žanre. Že samo zaradi tega je romanu težko pripisati enoten in vseobsegajoč pogled na svet. Pomen je dialoški, zmuzljiv, ustvarjen iz igre razlik. Kot vsak nagovor tudi to delo vsebuje mešanico odnosov moči in svobode, ideoloških ter tudi bolj utopičnih elementov. Poleg tega je 1984 tudi pisan na način, da se zelo subtilno in uspešno poigrava s pričakovanji ter občutki bralstva. Roman je zasnovan tako, da dopušča možnost, da je pomen sklenjen šele v okviru širših geografskih ali zgodovinskih okoliščin, v katerih se bo delo pač znašlo in bralo. Tako kot Winston, ki piše svoj dnevnik in naslavlja prihodnost, ne ve pa, kaj bo ta prihodnost prinesla, se tudi roman odpoveduje temu, da bi dokončno predvidel ali pa določil vse usode, ki ga čakajo potem, ko bo objavljen. Drugače povedano — Onvell se odreka temu, da bi kot avtor 1984 predstavljal tudi vseobsegajočo avtoriteto, ki določa dokončni pomen svojega dela.

Ker je zgornje trditve vredno malo bolj poglobljeno utemeljiti, si za začetek poglejmo vprašanje različnosti jezikov oziroma mnogozvočja v 1984. Kot bi dejal ruski literarni teoretik Mihail Bahtin, je roman sorazmerno mlada literarna zvrst. Zato se mora boriti za svoje priznanje in obstoj s starejšimi zvrstmi, kot sta dramatika in poezija. Eden izmed načinov, kako to doseči, je, da druge zvrsti in stile vgradimo v roman in jih s tem pravzaprav presežemo.

Kako to deluje v tem romanu? Po eni strani je vprašanje mnogozvočja v 1984 povezano z ožjim vprašanjem žanra tega dela. Namreč, če želi antiutopični roman delovati kot roman v pravem smislu te besede in ne kot politični ali antropološki traktat, mora zgraditi prepričljiv svet. Zato se pod okriljem modernistične alegorije, s katero je roman zaznamovan, skrivajo tudi realistični pripovedni prijemi. Ti pomagajo ustvariti videz dela kot preprostega ter prozornega odseva resničnega, že prej obstoječega sveta. Takšni prijemi se lahko pripišejo tudi naturalizmu (npr. uvodna opazka, da so ure bile trinajst; podroben opis blokov Zmage, Winstonovo zdravstveno stanje, umestitev v prepoznavno urbano pokrajino Londona). Kajti svet, ki ga ustvari Onvell, je lahko prepričljiv samo, če so takšne njegove podrobnosti. Roman ima tudi nekatere impresionistične oziroma simholistične nastavke (spomini na mater ter otroštvo, premišljevanja o Zlati deželi, pomen steklene krogle kot metafore preteklosti ...) Vse to dodaja družbeni širini romana izrazito osebno noto, zaradi katere je Winston še bolj prepričljiva oseba, kot bi bil sicer.

Čeprav roman res lahko definiramo kot antiutopijo, se moramo kljub vsemu zavedati, da je ta krovni žanr, ko v njem nastopi osnovni zaplet, prepleten še z ljubezensko zgodbo, političnim trilerjem ter razvojnim romanom. S tem so povezana tudi pričakovanja bralstva: metaforični plod odnosa med Winstonom in Julijo in srečni konec romana bi bila lahko nova in bolj svobodna družba; erotika bi lahko rodila novo kulturno in politično etiko ter zrelost. In ker 1984sprva da je vtis, da je odnos med Winstonom in Julijo trden, prijateljstvo z O’Brienom iskreno, Goldsteinova bratovščina pa realna podzemna sila, je splošna izdaja, s katero je zaznamovan tretji del romana, toliko bolj boleča. Ne samo da je O’Brien pravzaprav zvest steber partije in goldsteinizem njeno delo, temveč sta tudi Winston in Julija pod pritiskom mučenja izdala drug drugega, čeprav sta si obljubila, da tega ne bosta nikoli storila.

Literarnim odlikam mnogozvočnosti 1984 lahko sledimo še naprej. Obstoji še en razlog (na katerega Bahtin sicer ni bil pozoren, ga pa velja tu omeniti), zaradi katerega je roman kot literarna vrsta prisiljen, da se bori za svoj obstoj in priznanje. V trenutku, ko roman doseže svoje priznanje kot umetniška oblika, ki ima najbolj dovršen odnos do družbene realnosti, njegovo mesto začnejo ogrožati drugi tiskani mediji (množični časopisi in revije; ceneni romani, stripi in druga trivialna literatura). Kasneje pa svoje pridajo še film, radio, TV in popularna glasba.

Pionirski sociologi kulture kot Q. D. Leavis, T. W. Adorno in Richard Hoggart niso bili nič kaj navdušeni nad spreminjajočo se bralno kulturo, bralno javnostjo in kulturno ter politično identiteto, kar vse je razvoj prinesel. Enako je menil Orvvell, ki je v eseju Preprečevanje literature dejal, da so »v Angliji neposredni sovražniki resnicoljubnosti in s tem torej svobode misli časopisni mogotci, filmski magnati in birokrati ...«.

Vdor televizije in drugih množičnih medijev ni spremenil samo dotedanjih načinov komunikacije, družabnosti ter politike, temveč je tudi zelo resno ogrozil mesto, ki ga je v družbi dotlej imel roman. Ta se lahko odzove tako, da vse te novosti preprosto vgradi ter jih s tem asimilira, parodira, tudi preseže ali pa (še bolj kot sicer) začne poudarjati svojo literarnost.

To značilnost ima tudi 1984, in da bi si lažje predstavljali, za kaj pravzaprav gre, se velja spomniti prizora, v katerem se Winston skrije pred telekranom, da bi pisal svoj dnevnik. V brk neosebnemu elektronskemu mediju pa tudi politiki in načinu življenja, ki ga ti mediji posredujejo in ustvarjajo, se Winston zateče v svoj enkratni, intimni, lastni, toda zelo otipljivi in po svoje tudi javni svet. Način, kako se Winston loteva pisanja, je celovit, saj ga spremljajo določena premišljenost, dramaturgija, zavedanje vse kompleksnosti in posledic tega dejanja, vključno z njegovo golo fizično platjo. Poleg osebnih in političnih razlogov so prisotna tudi občutja navdušenja nad samim ustrojem papirja, na katerega piše, nad premikanjem peresa po njem — gre za izrazito individualno, umetniško, celo rokodelsko občutenje pisanja; gre za tisti občutek bogastva v dojemanju sveta, ki naj bi ga izničili množični elektronski in drugi

mediji. Ni naključje, da Winston v svojem dnevniku najprej hvali tehnično dovršenost vojnega filma, ki si ga je nedavno ogledal, potem pa popisuje tiste negativne občutke sovraštva in nasilja, ki ga ta dovršenost omogoča.

Ob mešanju stilov, žanrov in medijskih govorov ter raznih drugih oblik medbesedilnosti pa ima Orwell (tako kot njegova zgodnja vzornika Charles Dickens in Rudyard Kipling) zelo tenkočuten smisel za ustvarjanje pestre palete različnih načinov, v katerih poteka vsakdanji govor, ki mu odlično služi tako pri karakterizaciji kot tudi pri ustvarjanju vzdušja. Ne samo da se različne osebe 1984 razlikujejo po rabi jezika, posamezna oseba tudi uporablja različne jezike oziroma registre, pač glede na različne situacije in čustvena stanja, v katerih se znajde.

Tudi s tem 1984utrdi občutek psihološke globine, medtem ko sam videz družbene širine ustvari preko dveh osi. Po navpični osi sta usoda Winstona in dogajanje romana usmerjena tako, da povezujeta najnižje predstavnike raje oziroma proletariata in lumpenproletariata z najvišjimi možmi, člani ožje partije; na vodoravni pa je karakterizacija odsev multietničnosti oceanijske družbe: Winston in Julija sta angleškega rodu, O’Brien irskega, Goldstein judovskega itd.

1984 svojo mnogozvočnost še stopnjuje z organskim prepletanjem drugih jezikov v romanu, v katerem se pod okriljem romaneskne proze v strogem pomenu besede skriva tudi diskurz Smithovega intimnega dnevnika, jezik množičnih medijev oziroma delci filmske in časopisne govorice, političnih nagovorov, zgodovinskega učbenika, filozofske razprave, popularne glasbe, ljudske pesmi in znanstvene oziroma filološkokulturološke razprave (Dodatek: Načela Novo reka).

Vsi ti različni načini jezikovne rabe opravljajo več funkcij hkrati. Primeri Novoreka denimo poudarjajo instrumentaliziranje jezika in s tem osiromašenje jezika in kulture nasploh, saj na ta način partija oži možnosti subverzivnega mišljenja in delovanja. Seveda pa ta negativna uporaba jezika blagodejno poudarja bogastvo svojega nasprotja: literarnega jezika, ki zavestno gradi na mnogopomenskosti in mnogozvočju.

Nič ne ilustrira tega boja med različnimi jeziki in mediji bolje kot nostalgija za književnostjo, s katero je prežeto 1984, obžalovanje, da bo Novorek nekoč uničil Chaucerja, Shakespearja, Miltona, Byrona in druge; da romane in drugo književnost sedaj pišejo stroji in da je njihov namen omogočiti ceneno zabavo, s katero partija zadovolji rajo in jo obdrži tam, kjer je.

Drugi mediji, žanri in načini rabe jezika je tudi ne odnesejo najbolje. Časopisni odlomki in zgodovinski učbenik so sredstvo, ki kaže na to, kako partija potvarja sedanjost in zgodovino, medtem ko je Goldsteinova knjiga način, s katerim se opiše dejanski tok zgodovine do nastopa oceanijske družbe, njene strukture in delovanj partije.

Nadalje, razprava med Smithom in O’Brienom, ki poteka v celicah Ministrstva ljubezni, razpira nekatere temelje ideologije Partije, toda hkrati se navezuje na razmerja med družbeno normalnim in patološkim (Kaj je razum? Kaj je norost? Kdo ju določa?) ter na stara filozofska vprašanja oziroma na spore med idealizmom in materializmom, med fenomenologijo in empirizmom.

Tu 1984 zagovarja mnenje, da vendarle obstajata neka resnica ter resničnost, ki sta neodvisni od diskurzov in odnosov oblasti, ki to resničnost na videz proizvajajo (v realnem svetu dve in dve ne bo nikoli pet, ne glede na to, kaj bo o tem rekla partija). S tem pa se roman kot posebna jezikovna oblika s svojevrstno estetsko ter etično avtoriteto posredno odpoveduje ambicijam tistih (neo)aristoteljanskih in romantičnih ideologij, ki literaturo vidijo kot najvišjo obliko resničnosti same.

Še en jedrnat primer mnogozvočja v 1984, ki nas pripelje do razmerja med odnosi moči in svobode v tem delu. Spomnimo se, kako Winston opazuje starejšo žensko, ki si prepeva, medtem ko obeša perilo. Glede na mehanizme, s katerimi roman ustvarja videz družbene širine, so v tem prizoru povezani trije politični razredi: raja, Winston kot pripadnik srednjega sloja ter kulturni proizvod vladajočih. Pesem je namreč delo Ministrstva resnice, s katerim ta zadovoljuje potrebe raje po zabavi in jih s tem odvrača od upora. Pa vendar — ta izrazito ideološki proizvod sistema, ki je povrh vsega le delo stroja oziroma verzifikatorja, je kljub vsemu utopično subverziven: s petjem da je ženska pesmi osebno noto, lahko bi celo rekli človečnost, s tem pa nov pomen:

Bila je le brezupna domišljija, prešla je kot aprilski dan, toda pogled, besede, sanje je zbudila, ki so ukradli mi srce.

Pravijo, da čas vse rane celi, pravijo, da vse lahko pozabiš, a še čez leta solze in nasmehi mi mučijo srce.

Res je, da lahko pesem beremo kot prazno ljubezensko puhlico. Lahko pa jo razumemo tudi kot pravcato malo alegorijo revolucije ter političnih sprememb nasploh, ki so pripeljale do vzpostavitve oceanijske družbe in vladavine partije. Ali pa si jo razlagamo kot prispodobo Winstonovega vsakdanjega življenja, saj doživi korenit obrat prav aprila, ko Winston začne pisati svoj dnevnik in spozna Julijo.

Mogoče je res neumno pričakovati, da je v svetu izkoriščanja in nasilja sploh možno boljše življenje, sreča in sprava. Toda kljub vsemu je bilo mogoče v to verjeti in to v nekem skromnem, sorazmerno kratkem trenutku tudi doživeti. Potem pa je vedrina politične pomladi prešla in revolucija se je izjalovila. Vsa pričakovanja v zvezi z njo so bila uničena. Drugi so jih uporabili kot sredstvo, s katerim so se dokopali do oblasti. Še več, prav v imenu nekdanjih pričakovanj sedaj vladajo. Kljub vsemu pa koprnenje po boljšem življenju ostaja, tudi zato, ker bolečine same ni mogoče pozabiti. Z njo ostaja tudi upanje, da se lahko nekega dne sprememba celo v resnici udejanji.

V romantičnih, nacionalističnih in nekaterih levičarskih ideologijah se na popularno kulturo pogosto gleda kot nekaj a priori demokratičnega, celo utopičnega, saj naj bi projicirala vrednote idealne skupnosti brez notranje razdeljenosti ali zunanje nadvlade. V romanu je resda mogoče zaslediti neko nacionalistično nostalgijo v načinu, kako je podan spoj kulturnih in političnih sprememb oziroma kako sta bila z vladavino partije uvedena nov metrični sistem in valuta: milje, pinte in funte so zamenjali kilometri, litri in dolarji. Prav tako je v romanu mogoče zaslediti nekaj subtilne pikrosti na račun domnevnih domačih izdajalcev in da je sistem, ki vlada nekdanji Veliki Britaniji, kljub vsemu

Angsoc oziroma angleški socializem, sam otok pa je le majhen del večje tako rekoč imperialne oceanijske superdržave.

Kljub vsemu pa roman ni nacionalističen v klasičnem pomenu besede: tvorne družbene spremembe so bodoča naloga nekega razreda (npr. raje), ne pa določene etnične skupine ali naroda. Roman je celo kritično naravnan do tistih večjih ideologij in praks, ki rastejo iz nacionalizma: do rasizma in ksenofobije, s katerima se sovraštvo in strah uspešno usmerjata navzven v tujce, domačinom pa je lažje vladati nad svojimi sonarodnjaki; do kolonializma oziroma imperializma, ki je prebivalstvo območij, za katera se borijo Oceanija, Evrazija in Eastazija, spremenil v sužnje države, ki ima trenutno v rokah njihovo ozemlje. Orwell nam da je jasno vedeti, do kolikšne mere je njegova kritika totalitarizma uperjena tudi v nacizem, po katerem je Angsoc, »aluzija na nacionalni socializem, kot ga je uveljavil Hitler«.

Svojevrstna protiutež pomenu, ki ga ima petje perice, je pesmica »Oranže in limone, poje zvon pri Sv. Klementinu«. V svoji originalni obliki pesmica združuje simbolno geografijo londonskih katedral na eni in opravičevanje nasilja in nadvlade nad nemočnimi na drugi strani ter tako določa, kje je komu pravo mesto v družbi. Otroška igrica, povezana z njo, se sklene z izločitvijo soigralca z verzom: »Tukaj je sveča, da ti posveti spat, tu je sekira, da ti preseka vrat.«

Tako kot perica, ki prevzame uradno pesmico, jo izprazni njene posredne državotvornosti ter jo spremeni v alegorijo emancipacije, lahko tudi pesmico o sekanju glav vidimo kot metaforo nevarnosti naivne vere v nedolžno utopičnost popularne kulture. Tudi zato, ker lahko pesmico državni aparat zelo uspešno prevzame za svoje lastne potrebe. Vseh njenih verzov se Winston ne more spomniti, Julija jih deloma dopolni, še bolj pa O’Brien in agent miselne policije, ki je zamaskiran v prodajalca starin Charringtona. In slednja sta tudi tista, ki imata moč in lahko dejansko skleneta igro oziroma paru zares odsekata glavi. Vrednost nekega kulturnega pojava je torej vedno odvisna od tega, kdo ga uporablja in kakšni so pri tem njegovi nameni.

1984se igra s pričakovanji bralstva. Roman je postavljen v prihodnjo totalitarno družbo, toda pri tem, kot bi rekel ruski literarni teoretik Viktor Šklovski, tudi »defamiliarizira« oziroma »potujuje« pomemben del sedanjosti, v kateri je Orvvell pisal, saj jo prikazuje v tako presenetljivo nenavadni luči, da smo prisiljeni o njej ponovno premisliti.

Spomnimo se na primer, kako sta v obdobju med obema vojnama Sovjetska zveza in Komunistična internacionala stalno spreminjali svojo politiko do fašizma, dokler ni tako rekoč čez noč iz njunih agend izginil antifašistični boj, ko sta Hitler in Stalin sklenila pakt o nenapadanju. Ponovni presenetljivi obrat se je zgodil, ko je nacistična Nemčija napadla Sovjetsko zvezo. Ta, včerajšnja država izobčenka, je postala nova prijateljica zavezniških sil Velike Britanije, Francije in ZDA. Po zmagi nad nacizmom je nastopila hladna vojna in Sovjetska zveza je bila spet sovražnica.

Za bralca, ki se še spominja te zgodovine, hitro, sklepanj e novih zavezništev in pozabljanje starih, kar določa odnose med Oceanijo, Evrazijo in Eastazijo, od katerih sta dve izmed njih vedno v vojni z tretjo, ni prav nič nenavadnega. Toda način, kako je ta proces prikazan v 1984, meče novo luč na zgodovino stalnega retuširanja odnosov med državami, ki je ustvarjalo lažen vtis sprememb, zavoljo katerih je bilo mogoče zamegliti pomanjkanje bolj korenitih notranjih in mednarodnih reform.

Ko je Orwell pisal 1984, mu pri ustvarjanju okoliščin stalne vojne, morečega vzdušja vsakdanjega življenja v skorajda popolni nesvobodi, materialne bede in stanja izčrpanosti ni pomagalo samo znanje o življenju v Sovjetski zvezi ali vedenje o načinu delovanja raznih komunističnih strank ter neposredne izkušnje s stalinizmom, kot ga je doživel v Španiji med državljansko vojno. Sploh ne. Nekaj je črpal tudi iz lastnih izkušenj v totalnih institucijah, kot je bila privatna šola St. Cyprian’s, ki jo je obiskoval kot otrok, ali pa BBC, kjer je delal med vojno in ki je Orwellu služil kot model za Ministrstvo resnice. Mnogo elementov je vzel tudi iz življenja v povojni Veliki Britaniji, in to celo do te mere, da lahko, kot je poudaril Anthony Burgess, za osnovno temo romana vzamemo leto 1948 in ne neko antiutopično prihodnost, ki nas vse šele čaka.

To tezo lahko podkrepimo z opozorilom, da dvoličnosti machiavellističnih zavezništev Onvell ni zaznal samo s tem, da so se zahodne demokracije borile skupaj s sovjetskim totalitarizmom proti nacizmu, temveč da se zahodne demokracije pri tem sploh niso želele odpovedati tudi svojemu lastnemu izvornemu fašizmu, kot so ga na svoji koži vsak dan čutile manjvredne’ rase oziroma kolonialni podaniki v britanskem in francoskem imperiju.

Ključno je torej dejstvo, da je marsikatere elemente za 1984 Onvell vzel iz vsakdanjega ekonomskega in političnega življenja samooklicanih svobodnih družb. S tem je opravil dvojno delo: ob neposredni kritiki socialističnega (ali pa fašističnega oziroma nacističnega) totalitarizma nas roman opozarja tudi na latentne in povsem manifestne elemente totalitarizma, ki ga izkazujejo različne kapitalistične demokracije. Ne glede na nekatere pomembne razlike pa imajo seveda vse te oblike ekonomskega ter političnega življenja nekaj skupnega. To pa je prav tisto, zaradi česar so po Onvellu nevzdržne ter nevredne vseh zgodovinskih in razvojnih potencialov človeštva: slonijo na hierarhični razredni strukturi, ki jo organizirata pomanjkanje in nasilje nad velikansko večino prebivalstva.

Tudi na tej ravni posrednih strukturnih vzporednic med različnimi sodobnimi družbami se 1984 torej igra z razmerjem med močjo in svobodo. Življenje v Oceaniji je grozljivo. Toda način, kako je to življenje opisano, nam s pomočjo potujitve predoči nasilje, razlaščanje ter strah, ki vladajo v naših sicer demokratičnih družbah. Vendar razrešitev te bede ni možna z uvedbo nekega sprijenega socialističnega oziroma komunističnega sistema, saj bi to pripeljalo zgolj do družbe, ki bi bila bolj ali manj istovetna z oceanijsko. In obratno — načeloma naj bi roman deloval tudi na tiste, ki imajo bolj neposredne izkušnje s totalitarizmom, ker bi jim pomagal odvrniti se od misli, da so kapitalistične demokracije obljubljene in realne utopije enakosti, sreče in izobilja.

Ta dvojna igra potujitve je ključna raven romana, ki pa jo je, žal, mogoče zelo hitro spregledati. Namesto Scile in Karibde totalitarističnih ter liberalnih družb Onvell torej zagovarja dialektični presežek, hegeljanski Aufhebung, ki bo dokončno razrešil tisto zagonetko zgodovine, s katero se še najbolj neposredno spopadajo najnižji, večinski in potlačeni zgodovinski sloji: »Kako odstraniti vse razlike in ustvariti družbo, v kateri bodo vsi ljudje enaki ...?«

Mnogo odgovorov ponuja roman sam. Oblast partije je res videti vsemogočna in je — kot bi temu rekeLfrancoski zgodovinar idej Michel Foucault — panoptično zasnovana. Občutek stalnega nadzora ter grožnja s sankcijami sta pripeljala do ponotranjenja mehanizmov oblasti, zaradi katerega ni več treba posameznika niti stalno opazovati niti zares fizično tlačiti, kajti to odlično počne tako rekoč povsem sam od sebe. Oceanijska družba je velikanski zapor. In nasprotno — v zaporniških celicah Ministrstva ljubezni je zaobjeta skoraj vsa družba, kot nam jo je predstavil roman: ob Winstonovih znancih so tam še drugi člani partije, različni predstavniki raje in podobno.

Ta zapor si naprej zgradi vsak sam v svoji glavi. Ker ni zakonov, ni mogoče vedeti, kdaj se zakoni zares prekršijo. Stalno negotovost krepi dejstvo, da so lahko zelo majhni odkloni povod za težka sumničenja, kazni in likvidacije: napačna obrazna mimika, drobna nepremišljena opazka, nenavaden par čevljev, zamuda v občinskem domu, ljubezenski odnos, izlet po deželi, krivoversko postavljen verz, pisanje dnevnika in branje knjig, besede, izrečene med nočno moro, nezmotljiv spomin ...

Ob strahu, da bo posameznik storil prekršek in bo kaznovan, torej ob stalni pozornosti ter samonadzoru, ki je potreben, da se bodisi ne bi spozabil bodisi da bi se rešil tako, da ovadi druge, pa pridajo svoje tudi zgodovinsko in kulturno osiromašenje, skrb ter zgaranost: na videz ni prav nobenega časa, energije, samozavesti ter možnosti, da bi lahko morebitni posameznik samostojno razvil oblike kritičnega mišljenja in delovanja, kaj šele skupaj v kakšni večji družbgni skupini.

Vendar je ob vsem tem treba vedeti, koliko človečnosti ter utopičnega je zares ostalo v oceanijski družbi, kako malo je pravzaprav potrebno, da sistem zares pade, in pravzaprav kako zelo skromna (in zato še toliko bolj dosegljiva) so pričakovanja o tem, kakšno naj bi bilo dostojno in polno življenje.

Ljudje ne delajo samo zato, ker morajo preživeti. Tako Winston kot Julija uživata v delu in sta ponosna na svoje znanje in spretnosti. Pomanjkanje ni nujno tisto, kar ljudi navaja k delu. Razvojne možnosti človeštva se lahko oprejo prav na to neprisiljeno ljubezen do dela. Kreativnost živi naprej v načinih, kako ljudje z vsakodnevno izjemno materialno in psihološko iznajdljivostjo zaobidejo popoln nadzor nad svojimi življenji.

Čustvena in intelektualna samoobramba zahtevata, da posameznik živi osamljeno in izolirano življenje. Načela preživetja ga učijo, da tiho prenaša tegobe skrajnega individualizma in dejstvo, da lahko zaupa le sebi. Toda kljub temu neka globoka želja po življenju v širši skupnosti ter frustracija in jeza ostajajo stalnice vsakodnevnega bivanja v Oceaniji. Partija lahko te občutke preusmeri v ljubezen do Velikega brata in v sovraštvo do notranjih izdajalcev in zunanjih sovražnikov, ne more pa jih dokončno izničiti.

Vsemu tveganju navkljub še naprej obstaja tudi »vzajemna pomoč« med ljudmi. Sprva Winston čuti, da je Julija njegova sovražnica. Toda ko se srečata na hodniku Ministrstva resnice in ko se ona pred njim spotakne, ji kljub vsemu brez pomisleka priskoči na pomoč, Julija pa dobi priložnost, da Winstonu razkrije, da ga pravzaprav ljubi. Pripravljenost, da nesebično pomagamo bližnjemu, je ostala tako močna, da se udejanja navkljub izjemnim sankcijam in celo med ljudmi, ki se prvič srečajo: mož za zapahi Ministrstva ljubezni ve, da zaradi neposlušnosti tvega fizično kazen, toda sestradanemu zaporniku vseeno ponudi svoj košček kruha takoj, ko ta pride v celico.

Zahteve po boljšem življenju so pravzaprav izjemno skromne. Že zelo drobne spremembe imajo lahko velike posledice. Z ljubeznijo do Julije, dostopom do nekaj črnoborzijanske hrane ter varnostjo in zavetjem, ki ga da je soba nad Charringtonovo prodajalno starin, se Winstonovo zdravstveno stanje izboljša, pa tudi gina ne potrebuje več, da se prebije skozi življenje.

Navkljub uniformnosti, ki vlada v oceanijski družbi, navkljub dehumanizaciji, ki spremlja podobo raje, in navkljub demoniziranim notranjim ter zunanjim sovražnikom se posameznik upira temu, da bi soljudi videl kot enoznačne stroje ali živali. Winston kljub preziru in prepovedi partije išče stik z rajo. V nemih očeh vojnih ujetnikov, ki jih bodo usmrtili, Winston vseeno zazna neko človečnost. Ko pa O’Brien postane Winstonov mučitelj, je Winston pripravljen priznati nekatere njegove kvalitete in s tem tudi vso kompleksnost posameznika: »Stari občutek, da navsezadnje ni važno, ali je O’Brien prijatelj ali sovražnik, se je povrnil. O’Brien je bil zanj človek, s katerim je bilo mogoče govoriti. Morda si človek ne želi biti toliko ljubljen kot razumljen. O’Brien ga je mučil do roba blaznosti in prav kmalu, to je bilo gotovo, ga bo poslal v smrt. Pa to ni bilo važno. V nekem smislu je segalo to globlje od prijateljstva, bila sta zaupnika. Nekje, čeprav prave besede ne bodo nikdar izgovorjene, je kraj, kjer bi se lahko srečala in govorila.«

Ob zavesti, s katero posameznik premaguje način mišljenja in življenja, kot mu ga vsiljuje partija, obstaja še nagon. Kljub željam partije, da bi s kombinacijo vsiljenega celibata, občasne prostitucije ali pa preproste instrumen talizacije spolnosti za izključni cilj rojevanja otrok spolnost omejili, spolnega nagona samega ni mogoče povsem potlačiti. Ta je subverziven že sam po sebi in Orvvell bi se na tem mestu verjetno strinjal z besedami francoskega teoretika in revolucionarja Raoula Vaneigema, ki je takole kritiziral stališča uradne levice: »Ljudje, ki govorijo o revoluciji in razrednem boju, ne da bi se neposredno navezovali na vsakdanje življenje, ne da bi razumeli, kaj je subverzivnega v ljubezni ter kaj je pozitivnega v zavračanju vseh spon, taki ljudje imajo truplo v ustih.«

Ob vsej intelektualni akrobatiki dvomišljenja, spreminjanja preteklosti, relativnosti realnosti in priučitve Novoreka, ki jo partija zahteva od svojih podanikov, se misel tudi takrat, ko je razum videti že popolnoma podjarmljen, mora sprijazniti z delovanjem nezavednega. Iz njega prebija prav tisto, za kar je posameznik mislil, da je uspešno potlačil, ali pa nezavedno služi kot tisto zadnje zatočišče, v katero se je mogoče umakniti pred vsemogočnostjo partije.

Vsem tem utopičnim usedlinam družbenega in psihološkega vsakdanjika se pridružujejo tudi bolj konkretne prakse, ki v sebi skrivajo potencial prevratnosti. Ob navidezni vsemogočnosti partijske vladavine 1984 izpostavlja, kako malo je vendarle potrebno, da sistem pade. Winston je nekoč priča nemiru v mestu. Zdi se mu, kot da se je revolucija že začela. Pa se izkaže, da je šlo samo za množični prepir na ulici, kjer so prodajali kuhinjsko posodo, ki je ni bilo dovolj za vse povpraševalce. To je bil res lažni alarm, toda prav taki naključni in spontani izpadi, ki jih ni mogoče predvideti vnaprej, lahko nekoč vseeno postanejo tisti plamenček, ki je sposoben zanetiti ogenj bolj množičnega ter smiselnega upora.

Kakšna bo morebitna nova družba, ki jo bo ta upor prinesel? Tega ne vemo, vemo pa, da 1984kritizira nekatere predpostavke razsvetljenstva sedemnajstega in osemnajstega stoletja. Velike ideologije osvoboditve človeštva in njihove bolj sprijene oziroma totalitarne variante, ki so zaznamovale devetnajsto in dvajseto stoletje, so dedinje prav njegovih predpostavk. Pri tem Orwell pokaže, da je osnova razsvetljenskega programa (sekularni um, ki želi popolnoma obvladati zgodovino, družbo in naravo) prav tisto načelo, po katerem deluje partija in z njim opravičuje svojo oblast.

Kot nasprotje temu pa roman ne postavi nikakršnega teističnega, ludističnega ali pa primitivistično protirazsvetljenskega programa v obliki vrnitve k naravi, opustitve znanosti in tehnologije in podobno. Nasprotno, vizija premagovanja partijske oblasti, kot jo ponuja roman, je trdno zasidrana v samih razsvetljenskih predpostavkah: »Skrivno kopičenje znanja — postopno razširjanje prosvetljenosti — končni upor raje — prevrat v Partiji.«

To so pravzaprav zelo skromni in precej dosegljivi pogoji za družbene spremembe. In ne samo to, po svoje jih Winston in Julija deloma že uresničujeta, saj stalno poglabljata svoje znanje o sistemu. Poleg tega je za družbo, v kateri je Orvvell pisal, za današnjo dobo in tudi za prihodnost, v katero je postavljeno, značilno, da tehnološke možnosti, s katerimi bi bilo mogoče posamezne ljudi in družbe odrešiti pomanjkanja in neenakomernega razvoja, že obstajajo. Če bi sistem želel, bi lahko prehranil, obul in nastanil vse prebivalstvo, obenem pa bi mu ponudil toliko prostega časa, da bi se lahko človeštvo še bolj kot sicer posvetilo družabnosti, znanosti, umetnosti ter nadaljnjemu prosvetljevanju.

Za roman sta torej edino še nepremostljiva problema pomanjkanje množične prosvetljenosti in vprašanje, kako zagotoviti naslednji korak, ki bi vodil v upor in prevrat. Na znotrajliterarni ravni delo ne ponuja odgovorov, kako to dejansko izpeljati. Pravzaprav jih niti ne more, saj so nadaljnji koraki odvisni od tistih, ki se tega lotijo (oziroma tiste raje, ki je delo ne opisuje), in specifične situacije, v kateri se znajdejo. Zdi se, da tu nekakšen političen program v klasičnem pomenu besede ne more pripeljati k odločilnemu prevratu. Zanj je namreč potrebna tudi spontanost kot tista sila, ki preseže stari problem (ali je bila prej kura ali jajce?) revolucionarne zavesti in volje, ki jo v raji zaznava Winston: »Dokler se ne zavedo, se ne bodo nikdar uprli, in dokler se ne bodo uprli, se ne morejo zavedeti.«

Kot rečeno, 1984 se igra s pričakovanji svojega občinstva, vzpostavlja kulturne, zgodovinske, literarne in politične kode (v obliki raznih stereotipov, žanrov in ideologij) zato, da jih enkrat potrdi, drugič pa ovrže. Ta dvojnost je razvidna tudi iz načina, kako je delo pripovedovano. Roman je pisan v tretji osebi, toda vseeno predvsem z Winstonovega zornega kota. Natančneje to pomeni, da nam pripovedovalec da je vpogled samo v Winstonov notranji tok misli (ne pa drugih oseb v romanu) in da opisuje samo tisto dogajanje, ki se ga tudi Winston neposredno udeleži.

Toda če je Winstonova psihologija razcepljena med zavednim in nezavednim, je tudi neka nadaljnja »nezanesljivost« pripovedovanja vzpostavljena tako, da so Winstonove misli, pričakovanja in predpostavke pogosto predstavljene kot zgrešene in napačne. Komu potem pravzaprav verjeti — Winstonu, ki je nezanesljiv, ali pripovedovalcu, ki se igra s pričakovanji bralstva?

Ta razcepljenost tvori svojevrsten dramski lok in ritem, s katerima roman ohranja interes bralstva. Winston denimo misli, da se je obsodil na smrt že s svojim prvim miselnim zločinom in ne šele s spolnim zločinom. Vendar pripovedovalec zgodbo nastavi tudi tako, da lahko bralstvo pričakuje srečen razplet. Pa tudi če ga ne, je zanimanje bralstva uprto v vprašanje, kje in kako bo miselna policija oba ljubimca oziroma krivoverca ujela. Ko res nastopi ta trenutek presenečenja oziroma ko v sredo največje intimne idile, ki jo doživljata Winston in Julija, povsem nepričakovano vdre miselna policija, roman pač odpre nova vprašanja, okoli katerih je mogoče voditi radovednost bralstva: kaj se bo zgodilo v celicah Ministrstva ljubezni, ali bosta Winston in Julija vesta svoji obljubi, da se ne bosta izdala, in (vprašanje, ki muči tudi Winstona) kaj pravzaprav je v sobi 101?

Nekatere odgovore na ta vprašanja Winstonova podzavest že ve, kakor je že prej vedela, in to Winstonovim zavestnim pričakovanjem navkljub, da O’Brien ni njegov somišljenik in da se bosta srečala tam, kjer »ni teme«, v celicah Ministrstva ljubezni.

Pod pritiskom hudega mučenja se Winston ukloni partiji in se odloči, da se bo naučil misliti po njenih zapovedih. Sprva mu gre zelo dobro. Občutek imamo, da je Winston že povsem zlomljen: toda O’Briena in bralstvo preseneti, ko se nekega dne zbudi iz sanj in prizna svojo globoko, še vedno neuničljivo ljubezen do Julije.

Vsa Winstonova ubogljivost do tedaj je bila le maškarada. Vendar, če je po tem izpadu Winston zrel za sobo 101, se predtem vseeno odloči, da se bo še dodatno zavaroval pred O’Brienom in partijo. Zato svojo krivoversko misel in sovraštvo do partije potlači v največje globine svojega

nezavednega. Na dan bosta prišla, tik preden ga bodo ustrelili in ko bo skrivanja konec: »Razstrelili mu bodo možgane na koščke, preden jih bodo lahko ukrotili. Krivoverska misel bo nekaznovana, neskesana, za zmeraj jim bo nedosegljiva. Ustrelili bodo luknjo v lastno popolnost. Umreti v sovraštvu do njih, to je svoboda.«

Pri vsem tem ni neumestno opozoriti na to, da pripovedovalec zdaj skriva Winstonove najgloblje svobodnjaške misli tudi pred samim bralstvom. Res je, da je v sobi 101 Winston dokončno izdal Julijo, in res je, da je po izpustitvi in svoji navidezni rehabilitaciji tudi poln ljubezni do Velikega brata. Toda, ali je to vsa Winstonova zgodba in osebnost? Kaj se dogaja s tistim še avtonomnim delom njegovega krivoverstva, ki ga je Winston potlačil v svojo podzavest?

Četudi ne moremo vedeti dokončnega odgovora na to, ga lahko vseeno slutimo. Winstona še vedno mučijo »napačni spomini« ( npr. ljubezen do matere). Te mora stalno zavestno tlačiti. Vprašanje pa je, koliko časa lahko reformirani Winston to zdrži. Po svoje ga je na to nevarnost opozoril že O’Brien v celicah Ministrstva ljubezni, ko mu je zaupal, kako so partijski disidenti Jones, Aaronson in Rutherford prosili, »naj jih hitro ustrelimo, da bodo mogli umreti, dokler so njihovi možgani še čisti«.

Drugače rečeno, tudi po navidezno dokončnem izžganju vsega krivoverstva in popolni rehabilitaciji nekdanjega disidenta je vsakdanje življenje v Oceaniji tako, da nujno sili v krivoverstvo in upor oziroma v tiste geste, s katerimi posameznik vsakokrat znova dokazuje svojo človečnost. Pri tem pa se mora Winston bistveno bolj kot nekoč utapljati v ginu, da lahko ohrani čistost svojih misli in dejanj. Brez stalne omame mu to ne bi uspelo.

Sledi nekega drugega, bralcu zdaj bolj zakritega, vendar še vedno svobodnjaškega Winstona so prisotne tudi drugače. Srečanje z Julijo je res hladno. Res je tudi to, da sta se potem, ko sta bila privedena v Ministrstvo ljubezni, oba znašla v sobi 101. Tam sta pod izjemnim pritiskom drugega tudi zares (in ne samo deklarativno) izdala. Toda če v resnici ne bi prav nič več čutila drug do drugega in če ne bi nekje globoko v njuni zavesti ali pa v nezavednem obstajalo spoznanje, da je tisto, kar sta drug drugemu storila, grdo ter nevredno, potem se ne bi med svojim srečanjem drug drugemu opravičevala zaradi izdaje. Upanje torej ostaja še naprej.

Če bi lahko Winston svoje človeško dostojanstvo in svobodo doživel v kratkem trenutku pred svojo smrtjo, bi ju ohranil, s tem pa tudi naše lastno zaupanje vanj, vase in v svoje soljudi. Kljub temu pa ta Winstonova drža ne bi mogla pripeljati do kakšnih korenitih sprememb niti v njegovem niti v širšem družbenem življenju. Morda se zdi, da bi moral zato Winston kot junak vendar propasti in prepustiti zgodovinsko prizorišče drugim posameznikom in skupinam (raji) in morda uspešnejšim strategijam preseganja obstoječih družbenih spon. Tudi zato nadaljnje Winstonove usode ne izvemo; delo ostaja mnogopomensko in odprto.

V tem smislu se skuša 1984 odpovedati temu, da bi pojasnil vse in napovedal smer morebitnih družbenih sprememb, usmerjenih v resnično svobodo, enakost ter mir, ki jih bo prinesla neka prihodnost. Roman se temu niti ne more posvetiti, saj bi potem »padel« tisti del političnega programa, ki se ga delo vendarle oklepa in ki ga je možno polno uresničiti šele in samo takrat, ko so preseženi odnosi nasilja in oblasti med ljudmi, vključno s tistimi, ki se vzpostavljajo preko političnih programov od »zunaj« in od »zgoraj«.

Politična igra svobode, ki jo kljub prikazovanju odnosov moči 1984 vseeno nakazuje, temelji na literarnosti v strogem pomenu te besede. To pa je dejstvo, ki so ga mnogi njegovi bralci in kritiki spregledali. Kot izjemen roman je 1984tudi izjemno delo tiste kreativnosti in samorealizacije, ki se ne ustraši nobene osebne, družbene, politične in ekonomske okoliščine, ki ji stoji naproti. Prav zaradi svojih literarnih odlik roman še dandanes kroži po svetu in prosvetljuje svoje bralstvo. Pomen, ki ga ustvarja, je lokalen in odvisen od tistih geografskih in časovnih okoliščin, v katere je umeščen, pa tudi od trenutnih potreb beročih. Orwell ne vsiljuje svoje avtoritete. Nasprotno — mnogozvočnost je tisti ideal življenja, v katerem različnost ni samo dopuščena, temveč že oblika svobode. V njem se lahko enakopravno srečata bralec in avtor, slednji toliko bolj, če se zave, da sta njegov literarni jezik in pisateljska dejavnost samo eden od vseh možnih jezikov ter načinov vstopanja v svet njegovega opisovanja in razumevanja. Vsako delo, ki tovrstno enakopravnost onkraj odnosov moči (ki jo je sicer treba še zgraditi) dosledno zagovarja, napoveduje svojemu nadaljnjemu obstoju in literaturi nasploh dolgo prihodnost.

GEORGE ORWELL - PREGLED ŽIVLJENJA IN DELA

1903    25. junija je v Motihariju v Bengaliji, blizu nepalske meje, rojen Eric Arthur Blair, drugi otrok Richarda Blaira, uradnika v opijskem odseku indijske kolonialne uprave, in njegove osemnajst let mlajše žene Ide, roj. Limouzin. Očetovi predniki so si v 19. stoletju položaj in veljavo, bogastvo pa nekoliko manj uspešno, zagotavljali s službovanjem v anglikanski cerkvi in državni upravi na indijski podcelini. Mati je bila po očetu, trgovcu z lesom in rižem, Francozinja in je do poroke leta 1896 živela v Moulmeimu v Burmi.

1904    se Ida Blair s hčerko Marjorie, rojeno leta 1898, in enoletnim Ericom vrne v Anglijo. Naseli se v prijetnem mestecu Henley v dolini reke Temze, približno 60 kilometrov zahodno od Londona. Orvvell je družbeni položaj svoje družine pozneje označil kot »nižji višji srednji razred« (v Poti v Wigan Pier iz leta 1937), katerega pripadniki so si »zastavili višje buržoazne pretenzije, kot so zanje premogli sredstev«. Ida Blair je imela v svojem prijateljskem krogu zveze s sufražetkami, vendar v gibanju neposredno ni sodelovala.

1907 pride Richard Blair domov na trimesečni dopust, po katerem se vrne v Monghir v Bengaliji. Tam ostane do upokojitve leta 1911, ko se za stalno vrne v Anglijo.

1908 se rodi Ericova sestra Avril.

Jeseni začne v Henleyju obiskovati anglikansko pripravljalno šolo. Zaradi nadarjenosti in odličnega uspeha dobi štipendijo, kar staršem omogoči, da ga vpišejo v deško internatsko šolo.

1911 je sprejet v dokaj ugledno šolo St Cyprian’s blizu letovišča Eastbourne na obali Sussexa. Kot je mogoče razbrati iz trpkega eseja Takšne so bile radosti (Such, Such Were the Joys, 1948), je bil v šoli povsem nesrečen, zaradi nenehnega občutka manjvrednosti pa med sošolci tudi dokaj nepriljubljen. Onvellov esej o zgodnjih šolskih letih je lahko v Angliji izšel šele leta 1968, ko je umrla ravnateljeva žena gospa Wilkes. .

Med sošolci v šoli St Cyprian’s je tudi Cyril Connolly, poznejši pisatelj in urednik, s katerim bo v zrelih letih obudil prijateljstvo.

25. junija dobi za osmi rojstni dan Swiftova Gulliverjeva potovanja.

Poletne počitnice v šolskih letih preživlja doma in tesno prijateljuje s Prosperjem Buddicomom in njegovo sestro Jacintho, ki je leta 1974 objavila knjigo spominov na Eriča Blaira (Eric and Us).

1914 2. oktobra izide v lokalnem časopisu Henley and South Oxfordshire Standardoma pesem,z naslovom Aivake Young Men ofEngland (Zdramite se, mladci Anglije).

1916 21. julija izide v istem časopisu elegija z naslovom Kitchener.

Zadnji dve leti v šoli St Cyprians se disciplinirano posveča učenju in si s trdim delom prizluži štipendijo za nadaljnje šolanje.

Decembra je sprejet v elitno deško internatsko šolo v Etonu. Ker ponudba kasni, preživi prvo polovico naslednjega leta v internatski šoli v Wellingtonu.

1917 jeseni kot štipendist končno pride v Eton, kjer vlada dokaj svobodomiselno ozračje, ki do določene mere povsem dopušča razvoj individualnosti. Kljub temu da mu šolanje zbuja dvom do vsakršnih avtoritet, večinoma ne prihaja navzkriž ne s profesorji ne s sošolci. »Ko sem bil starih štirinajst ali petnajst let, sem bil zoprn majhen snob, a nič hujši od drugih dečkov svoje starosti in družbenega razreda,« je zapisal v Poti v Wigan Pier. »Mislim, da ga ni kraja pod soncem, kjer je snobizem tako vsenavzoč in kjer ga gojijo tako elegantno in pretanjeno kot v angleških zasebnih šolah.«

Po predhodnih letih garanja za čim boljši šolski uspeh, štiri leta v Etonu bolj ali manj »počiva na veslih«, jasno odločen, da ne bo nadaljeval študija na univerzi. Del medvojnega učnega načrta je tudi urjenje dijakov v šolskem »častniškem vodu« {Officers Training Corps, OTC).

1921    decembra zapusti Eton (po šolskem uspehu 138. med 167 v svojem letniku) brez opravljene matrikulacije za vpis na univerzo.

1922    se ob splošnem družinskem odobravanju odloči, da bo vstopil v Imperialno indijsko policijo. Šest mesecev se v hiši staršev v Southwoldu na obali Suffolka pripravlja na sprejemne izpite za vstop v Indijski urad.

27. oktobra iz Birkenheada odpluje v Rangun v Burmi. Burma spada pod Britansko Indijo, a ni deležna tolikšne samouprave kot Indija, zaradi česar vlada v deželi hudo nezadovoljstvo in močan nacionalizem.

1923    se uri za policijskega častnika.

1924    januarja je poslan na prvo službeno mesto v May

myo, od koder je v naslednjih dveh letih večkrat premeščen. Živi dokaj samotno in odmaknjeno, ne vključi se v življenje AngloIndijcev in drugih Evropejcev. Napiše nekaj pesmi.

1926    zajame Veliko Britanijo velika splošna stavka.

aprila pride službovat v Moulmein, kjer naj bi bil ustrelil slona, o čemer leta 1936 napiše esej Ustreliti slona (Shooting an Elephani). Njegovo nezadovoljstvo z »graditvijo in vzdrževanjem imperija« je vse večje. Okoli božiča, ko doživi dokončen odklon do svojega položaja in se intimno postavi na stran zatiranih, je zadnjič premeščen. Sklene, da mora zapustiti Burmo in Imperialno indijsko policijo.

1927    je po petih letih službe upravičen do prvega dopusta.

novembra pripotuje v Anglijo in se začasno naseli pri starših. Izstopi iz Imperialne indijske policije. Osuplim staršem oznani, da hoče postati pisatelj.

1928    petmesečna plača, ki mu pripada po koncu službovanja v Burmi, mu omogoči, da se naseli v tedaj nadvse neugledni londonski četrti Notting Hill. Vse bolj ga zanima svet revežev, brezdomcev, lumpenproletarcev, potehuhov, ki ga hoče spoznati na lastni koži. Večkrat se pomeša mednje in se poda na klateška popotovanja.

konec februarja odpotuje v Pariz, kjer stanuje v zanikrnih penzionih, piše članke in knjižne ocene. Ko mu denar poide, poprime za najnižja dela in nazadnje pristane kot pomivalec posode v razkošnem hotelu na Rue de Rivoli.

od 7. do 22. marca v javni bolnišnici zaradi pljučnice. Na podlagi te trpke izkušnje napiše leta 1946 esej Kako umirajo reveži (How the Poor Die).

6. oktobra v časopisu Le Monde izide članek Cenzura v

Angliji s podpisom E. A. Blair. Angleški izvirnik je izgubljen.

decembra se vrne v Anglijo, božič preživi pri starših.

29. decembra po pesmih iz otroških let prva objava v angleščini, in sicer ironični komentar s podpisom E. A. Blair, ob poskusu francoske desnice, da bi ustanovila nov časopis, ki bi bil skoraj zastonj. Piše prvi roman Burmanski dnevi (Burmese Days).

1930    gre večkrat na potep in si, da bi na lastni koži izkusil skrajnosti življenja na dnu, prizadeva, da bi ga zaradi klateštva zaprli za čez noč. Njegovi poskusi se končajo neuspešno, ker med policisti zbuja sumničenja, da je preoblečen predstavnik kake človekoljubne organizacije.

oktobra konča svojo prvo dokumentarno knjigo z naslovom Na dnu in na robu v Parizu in Londonu (Down and Out in Pariš and London) o življenju revežev, ki ima najprej naslov Dnevnik pomivalca posode (A Scullions Diary).

1931    izide v reviji Adelphi prvi esej Brezdomsko zatočišče (A Špike) s podpisom Eric Blair in naleti na ugoden sprejem. Revijo ureja Richard Rees, ki skupaj z nekaterimi sodelavci iz kroga revije Adelphi (Rayner Heppenstall, Michael Sayers) sčasoma postane tesen Orwellov prijatelj.

Neuspešno išče založnika za svojo prvo knjigo. Dohodki od pisanja knjižnih ocen so premajhni, zato si mora poiskati službo.

1932    aprila začne poučevati na majhni deški šoli v Hayesu v Middlessexu. V različnih revijah objavlja polemične članke, komentarje in knjižne ocene. Spozna radikalnega levičarskega založnika Victorja Gollancza, ki končno sprejme njegov prvi rokopis in zanj predlaga naslov Na dnu in na robu v Parizu in Londonu. Novembra se Orwell odloči, da bo knjigo objavil pod psevdonimom in piše Gollanczu: »Kar pa zadeva psevdonim, je ime, ki ga vedno uporabljam, kadar se grem klatit, P. S. Burton, ampak če vam ne zveni dovolj verjetno — kaj mislite o imenih Kenneth Miles, George Orwell, H. Lewis Allways. Meni je še najbolj všeč George Onvell.« (Orvvell je reka v vzhodni Angliji, ki se v morje izliva pri Ipsvvichu.)

1933    9. januarja izide Na dnu in na robu v Parizu in Londonu, ki naleti na ugoden sprejem in zbuja upanje na uspešno pisateljsko kariero.

jeseni mora v bolnišnico zaradi rane na pljučih, od tam k staršem v Southvvold. Končuje Burmanske dneve in se loti pisanja novega romana Pastorjeva hči (A Clergyman’s Daughter).

decembra neha poučevati.

1934    mu prijatelji najdejo honorarno službo v majhni knjigarni v londonski četrti Hampstead, nad katero najame tudi skromno podnajemniško stanovanje. Spoznava nove znance, širi krog prijateljev, naveže prve stike s člani Mednarodne delavske stranke, ILP (International Labour Party).

25. oktobra v New Yorku izidejo Burmanski dnevi, trpek roman o licemerskem življenju britanskih kolonialnih oblastnikov in trgovcev v Burmi, prepreden s sovraštvom do lokalnih samodržcev, njihovih domačih ritoliznikov, imperija in nasploh vsakršnega zatiranja.

1935    11. marca izide roman Pastorjeva hči, Onvellov edini in ne povsem uspel poskus eksperimentiranja z modernistično pripovedno formo. Junakinja romana Dorothy, samska hči avtoritarnega pastorja, v njem prehodi pot od

požrtvovalne očetove gospodinje do izkušenj »na dnu in na robu« in se preko mesta učiteljice v dekliški šoli nazadnje vrne k očetu. Vsako poglavje romana je pisano v drugačnem slogu.

maja ga prijatelj Cyrilla Conollyja spozna s 30letno Eileen Maud 0’Shaughnessy, po rodu Irko, iz Nevvcastla na severu Anglije, ki je leta 1927 kot štipendistka diplomirala iz angleščine na Oxfordu, nato poučevala na neki dekliški šoli, delala kot socialna delavka in tajnica in bila vpisana na magistrski študij psihologije na University Collegeu v Londonu.

junija izidejo Burmanski dnevi v Angliji pri založbi Secker & Warburg. Piše roman Naj uspeva aspidistra (Keep the Aspidistra Flying).

1936 januarja dobi od Victorja Gollancza naročilo in predujem 500 funtov za knjigo o razmerah med nezaposlenimi delavci na industrijskem severu Anglije. Brez obotavljanja gre na pot in ostane v Sheffieldu, Leedsu z okolico in Wiganu vse do 30. marca. Wigan Pier je niz nekdanjih skladišč in predilnic ob rečnem kanalu (LeedsLiverpool) v Wiganu, ki je bil dokončan leta 1777. Leta 1822 je bil zgrajen pomol, ob katerem so pristajale ladje, na katere so natovarjali premog iz bližnjih rudnikov. Pomol so podrli že pred Orvvellovim obiskom v Wiganu in ga leta 1929 prodali za staro železo. Danes je Wigan Pier muzejski spomenik industrijske kulture.

spomladi ustanovi Gollancz Levi knjižni klub (Leji Book Club), pri katerem bo Onvellova knjiga na podlagi izkušenj s severa Anglije leto pozneje tudi izšla. Pred novim ključnim potovanjem konec leta v Španijo mu prijatelji najdejo skromno najeto bivališče nad vaško trgovino v Wallingtonu

blizu Cambridgea, kjer bo s krajšimi prekinitvami bival do leta 1940.

16.    marca gre poslušat Oswalda Mosleyja, vodjo Britanske zveze fašistov, ki s svojimi črnosrajčniki nastopi na javnem shodu v Barneslevju.

20. aprila izide Naj uspeva aspidistra, satirični roman o neuspešnem pisatelju Gordonu Comstocku, ki se po kratkem izletu iz dokaj donosne službe v oglaševalski agenciji »na umetniško dno in na rob« vrne v službo in pristane na običajno življenje predstavnika srednjega sloja — v zakonu (resda iz ljubezni) in z dojenčkom ter z aspidistro, obvezno lončnico malomeščanskih domov.

11. junija se v cerkvici v Wallingtonu med skromnim obredom, ki mu prisostvujejo le najožji sorodniki in najbližji prijatelji, poroči z Eileenn.

17.    junija upor generalov v Španiji.

Poleti in jeseni v Wallingtonu piše Pot v Wigan Pier (The Road to Wigan Pier). Sklene, da mora v Španijo, a ne da bo pisal, temveč da se bo boril proti fašistom.

decembra odnese v zastavljalnico svoj del družinskega srebrnega pribora Blairovih in se z izkupičkom opremi za na pot.

22. decembra odpotuje iz Anglije in v Barcelono prispe

26. Pred tem se v Parizu sreča s Henryjem Millerjem. V Barceloni poišče Angleža Johna McNaira, ki je življenje posvetil socialističnemu gibanju, in vstopi v POUM (Partido Obrero de Unificacion Marxista, Združeno marksistično delavsko stranko). Po kratkotrajnem urjenju je poslan v strelske jarke pri Alcubierru na aragonski fronti.

1937 konec januarja premeščen bližje Zaragozi.

sredi februarja Eileen nenadoma odpotuje v Španijo, da

bi bila bližje Orvvellu, ki se v tem času zaradi okužbe na roki zdravi v bolnišnici v Montfloritu. Po sto petnajstih dneh v strelskih jarkih pride prvič na dopust v Barcelono.

V Angliji kljub nesoglasjem z založnikom medtem izide Pot v Wigan Pier v izjemno visoki nakladi 43.690 izvodov. Gollancz je namreč brez težav sprejel prvi, opisni del knjige, drugi, ki se začne z besedami »pot iz Mandale v Wigan je dolga, razlogi, zakaj se človek nanjo poda, pa niso jasni kar takoj,« v katerem Orvvell ob razlogih za svojo pot v socializem polemično razpravlja o socialistih, pa je prenesel veliko težje. Knjiga je ilustrirana z 32 fotografijami iz bednih delavskih slumov.

3. maja se v Barceloni začnejo boji med anarhisti, komunisti in POUMovci.

10. maja se vrne na fronto pri Huesci.

20. maja zgodaj zjutraj je tako hudo ranjen v vrat, da se bojijo najhujšega. Odpeljejo ga v bolnišnico v Barbastro, kjer okreva, vendar ima zaradi ran v bližini glasilk trajno spremenjeno barvo glasu.

14. junija je zaradi ran in splošne telesne upadlosti odpoklican iz vojske. Začnejo se komunistična obračunavanja in čistke proti anarhistom in POUMu. Slednji je obtožen izdaje in sodelovanja s fašisti.

20. junija se vrne v Barcelono, kjer ga čaka Eileen. Tri noči prebijeta skrivajoč se po mestu, a Orvvell kljub velikanskemu tveganju v ječi obišče pripadnika POUMa Georgesa Koppa, da bi dosegel njegovo izpustitev.

24. junija se Orvvell in Eileen z nočnim vlakom, medtem ko so jima sovjetski agenti dobesedno za petami, odpeljeta iz Barcelone čez mejo v Francijo.

Začetek julija vrnitev v Anglijo. Začne pisati knjigo o svojih izkušnjah med špansko vojno, poizveduje o usodi članov ILP v Španiji. Leta zorenja so zdaj končana in njegova stališča so jasno oblikovana.

1938    8. marca mora zaradi tuberkulozne rane na levem pljučnem krilu v sanatorij v Kent, kjer ostane pol leta. Eileen ga obiskuje iz Londona.

25.    aprila izide knjiga Poklon Kataloniji (Homage to Catalonia), odmevi nanjo zelo mešani, na levici se razvije ostra polemika.

13. junija se prvič včlani v kako politično stranko, in sicer v ILP, ker je »ILP edina britanska stranka, ki se zavzema za tisto, kar je zame socializem«. Iz stranke izstopi v začetku vojne, »ker sem ugotovil, da govorijo bedarije in se zavzemajo za politiko, ki bi Hitlerju stvari samo še olajšala« (iz avtobiografskega portreta, ki ga leta 1942 napiše za ameriški »Kdo je kdo« sodobnih pisateljev).

julija se mu zdravje v sanatoriju toliko izboljša, da mu spet dovolijo uporabljati pisalni stroj.

2. septembra z Eileen odpotuje v Maroko na klimatsko zdravljenje. Denar za potovanje anonimno zberejo prijatelji.

V Marakešu ostaneta pol leta. Piše roman Zajemanje sape (Corning Up /or Air), svoj najbolj »angleški« in nostalgičen roman, v katerem se idilične podobne otroštva z začetka stoletja mešajo s tesnobnimi občutki pred prihajajočo vojno.

decembra prejme pismo Georgesa Koppa, ki je po 17 mesecih in 17 dneh izpuščen iz komunističnega zapora v Španiji.

1939    februarja padec španske republike, reke beguncev se valijo čez Pireneje v Francijo.

26.    marca odplujeta iz Casablance. Vrnitev v Wallington.

12. junija izide Zajemanje sape. Nekaj dni pred tem mu umre oče.

september Onvellovi protivojni pogledi se ob začetku

2. svetovne čez noč spremenijo, pisati začne v duhu »revolucionarnega patriotizma«. Njegova stališča so zelo jasna — braniti domovino pred Hitlerjem. Na vsak način hoče biti vpoklican, vendar je zaradi šibkega zdravja večkrat zavrnjen. Piše knjižne ocene, članke, eseje, zaradi česar mu zmanjkuje časa za pisanje novega romana. Eileeen začne delati na vladnem ministrstvu v oddelku za cenzuro, v Wallington prihaja samo ob koncu tedna.

1940    11. marca izide zbirka esejev V kitovi notranjosti {Inside the Whale), ki je dobro sprejeta. Poleg naslovnega eseja vsebuje tudi znamenita eseja o Charlesu Dickensu in fantovskih tednikih (Boys’Weeklies). Piše polemično delo Lev in samorog (The Lion and the Unicorri), preseli se v London. Eileenin brat pade pri Dunkerquu.

12. junija sprejet v črnovojniško domačo stražo (Home Guard), urjenje jemlje zelo resno.

jeseni dokonča delo Lev in samorog.

1941    spomladi knjiga izide.

18. avgusta se zaposli na BBCju kot urednik in producent govornih oddaj, namenjenih poslušalcem v Indiji.

oktobra mu laburistična stranka ponudi, naj kandidira za poslanca, kar odkloni.

1942    začne pisati tudi tednik Observer, ki ga ureja David Astor. Piše tudi »londonska pisma« (London Letters) za ameriško revijo Partisan Revieiv. Eileen začne delati na ministrstvu za prehrano.

1943    19. marca v bolnišnici v londonski četrti Hampstead za posledicami srčne kapi umre Onvellova mati Ida.

Sredi leta 1942 se je z mlajšo hčerko Avril preselila v London in se pri sedeminšestdesetih zaposlila kot prodajalka, da bi po svojih močeh pomagala prebroditi vojno stanje.

konec novembra Orvvell zapusti BBC in postane literarni urednik levičarskega tednika Tribune, ki ga vodita laburistična poslanca George Strauss in Aneurin Bevan. V tem času začne pisati Živalsko farmo (Animal Farni). »Pišem neki manjši paskvil, ki te zna zabavati, ko bo izšel, ni pa politično čisto OK in nisem prepričan, da ga bo kdo hotel objaviti,« omeni prijatelju Glebu Struvu v tistem času.

1944    februarja je Živalska farma dokončana. Začne jo pošiljati založbam, ki jo brez izjeme zavračajo.

konec maja Eileen pusti službo in končno privoli v posvojitev dečka Richarda, rojenega 14. maja.

28. junija je stanovanje Orvvellovih bombardirano, med ruševinami je tudi rokopis Živalske farme, ki pa k sreči ni preveč poškodovan.

julija pošlje Živalsko farmo založbi Secker & Warburg, ki se odloči za izdajo, a knjiga izide šele avgusta 1945.

poleti začne razmišljati o odhodu iz Londona, da bi se lahko v miru posvetil pisanju knjig. V pogovorih s prijatelji je kot možnost večkrat omenjen otok Jura ob zahodni škotski obali.

oktobra začne pripravljati novo knjigo esejev.

1945    januarja je knjiga z naslovom Kritični eseji (Critical Essays) končana.

15. marca v častniški uniformi vojnega dopisnika odpotuje v Pariz in nato naprej v Nemčijo, od koder piše za Observer.

24. marca mora v Kolnu v bolnišnico zaradi hudega poslabšanja na pljučih.

29. marca v Newcastlu zaradi zapletov pri anesteziji med odstranitvijo tumorja na rodilih umre Eileen. Onvell nemudoma odpotuje v Anglijo, poskrbi za Richarda, ki ostane pri njegovi sestri Avril, nato se vrne v Pariz. Od tam odide z zavezniško vojsko naprej v južno Nemčijo, Nürnberg, Stuttgart in Avstrijo.

konec maja se vrne v Anglijo.

od 24. junija do 1. julija za Observer spremlja splošne volitve.

17. avgusta izide Živalska farma — zaradi pomanjkanja papirja sicer najprej samo v 4500 izvodih. Odmev je izjemen, ocene izidejo v vseh časopisih in revijah, Onvell nenadoma postane slaven, naposled je konec tudi finančnih težav.

novembra izide ponatis Živalske farme v 10.000 izvodih. Onvell postane znana javna osebnost.

V njegovo londonsko stanovanje se preseli Susan Watson, ki gospodinji in skrbi za Richarda.

1946 februarja izidejo Kritični eseji. Zdravje se mu znova hudo poslabša.

aprila spet krvavi iz pljuč, zato za pol leta povsem opusti pisanje za časopise in revije. Pripravlja se prevod Živalske farme v ukrajinščino, za katerega napiše uvod.

23. maja odpotuje na otok Jura z milim podnebjem in bogatim rastlinjem, kjer začne urejati najeto kmetijo Barnhill. Pripravi najnujnejše za prihod Susan in Richarda, ki ju gre v London iskat v začetku julija.

poleti prihajajo številni obiskovalci, sestra Avril ostane in pomaga v gospodinjstvu.

jeseni si Onvell zdravstveno nekoliko opomore, tako da spet lahko začne pisati.

zimo preživi v Londonu. Piše 1984 (NineteenEighty Four).

1947    februarja spet huje zboli.

11. aprila se z Avril in Richardom vrne na Juro. Kljub izčrpanosti piše in konča esej o svojih šolskih letih Takšne so bile radosti.

25. decembra mora z Jure v bolnišnico v East Kilbride blizu Glasgowa, kjer ostane sedem mesecev.

1948    28. julija se znova vrne na Juro, a se zaveda, da bo moral nazaj v sanatorij. Končuje 1984, kar ga izjemno izčrpava. Londonski prijatelji nikakor ne najdejo tajnice, ki bi mu roman prišla pretipkat, tako da se mora dela v postelji lotiti sam, kar ga dokončno izčrpa.

1949    7. januarja sprejet v sanatorij Cotswold v Cranhamu v Gloucestershiru. Warburg hiti s pripravami za izdajo romana 1984.

aprila prvič dobi streptomicin, ki mu ga prijatelji uvozijo iz ZDA. Zdravstveno stanje se mu kratkotrajno nekoliko izboljša, tako da kljub prepovedi zdravnikov napiše osnutek nekaj odstavkov Zgodbe iz kadilnice (A Smoking Room Story). Dogaja se na krovu ladje, s katero se AngloIndijci v začetku stoletja vračajo z Daljnega vzhoda.

8. junija izide 1984 v Londonu v 25.500 izvodih.

13. junija izide 1984 v New Yorku.

3. septembra je prepeljan v svojo zadnjo bolniško posteljo v bolnišnico University Collegea v Londonu. Zasnubi Sonio Brovvnell (roj. 1918), dolgoletno prijateljico še iz časov sodelovanja pri reviji Horizon.

13. oktobra se poročita. Obred poteka v Orwellovi bolniški sobi. Načrtuje potovanje v Švico na klimatsko zdravljenje. »Če bo šlo vse po sreči, imam kot dober kro

nični bolnik pred sabo še nekaj let,« napiše v nekem pismu.

1950    18. januarja, tik pred načrtovano potjo v Švico, napiše novo oporoko, v kateri določi Sonio in Richarda Reesa za vršilca svoje literarne zapuščine, prav tako pa v njej poskrbi za sina Richarda in Sonio. »In nazadnje, želim, da se moje telo pokoplje (ne kremira) v skladu z obredom anglikanske cerkve na pokopališču, ki je najbolj prikladno, na grob naj se položi rjav kamen, na katerem naj piše: Tukaj počiva Eric Blair, rojen 25. junija 1903, umrl ..., in, če bi to vprašanje nastopilo, maše zadušnice ne želim, prav tako nobene biografije.« Ob vznožju postelje ima pripravljeno ribiško palico za odhod v Švico.

21. januarja ponoči nastopi nova krvavitev v pljučih, ki je za Orwella usodna.

25. januarja ga pokopljejo na pokopališču cerkve Vseh svetih v Sutton Courtenayju v Oxfordshiru blizu družinskega posestva Astorjevih.

1951    postane Richardova skrbnica Onvellova sestra Avril. Po poroki z Billom Dunom se družina preseli na Škotsko.

Sonia prevzame skrb za Orvvellovo literarno zapuščino.

1953 izidejo Zbrani eseji (Collected Essays).

1961 izide zbirka esejev Propad angleškega umora in drugi eseji (Decline of the English Murder and Other Essayš).

1968 v štirih knjigah izidejo Eseji, članki in pisma Georgea Orivella (The Collected Essays, Journalism and Letters of George Orivell), ki sta jih uredila Sonia Onvell in lan Angus.

1980 umre Sonia Brovvnell Onvell. Richard Blair, ki v javnosti nikoli ne nastopa kot »Richard Onvell« in živi povsem zasebno življenje lastnika majhnega podjetja in

družinskega očeta, postane edini dedič zapuščine Georgea Orwella.

1998 izidejo Orwellova Zbrana dela (The Complete Works of George Orwell) v 20 knjigah.

2003 ob 100. obletnici Orvvellovega rojstva izideta v Veliki Britaniji dve novi biografiji: Oriuell, The Life D. J. Taylorja in George Orwell Gordona Bowkerja.