Peter Božič

KO OBLASTI SPLOH NI

Ni boljše metafore za jesen, kot so novembrski dnevi v Ljubljani, ko se ves južni del mesta dobesedno utaplja v potokih dežja ob pločnikih, saj kanali vse te vode ne morejo več požreti.

Takrat, leta 1951, ko se te zgodbe začenjajo, sem živel v baraki veterinarske bolnice, moji sostanovalci, bilo jih je pet, so bili študentje nekakšne višje veterinarske šole, ki tedaj še ni bila fakulteta.

V sobi je bilo na enem koncu šest postelj, na drugem pa miza, kjer smo risali programe, in seveda peč, zraven pa obvezen zaboj s kurjavo. To smo hodili krast v bolnišnično klet, saj redni obrok, ki smo ga dobivali, ni zadostoval niti za dve uri toplote na dan. Moj sosed, Novogoričan Humar, je bil najbolj težavno bitje na svetu. Drug drugemu sva šla grozno na živce, jaz njemu, ker sem redno pozno ponoči prihajal domov in ga skoraj zmeraj zbudil s svojim kolovratenjem, ki takrat, kadar sem bil nabasan, ni bilo niti malo obzirno, on pa meni, ker je odhajal že navsezgodaj v šolo, vstajal je ob pol sedmih in vsakokrat še v postelji izcuzal dve surovi jajci in tisto cuzanje je bilo za moja občutljiva ušesa tako grozljivo, da sem se takoj povsem razhudil in zaradi mačka tudi trpel neskončne bolečine od skomin. Njegovega cuzanja, ki je trajalo pol primorske zgodovine v novi in stari Jugoslaviji in pod fašizmom, nihče ne bi tako junaško prenašal, kot sem ga jaz.

Nekega večera sem se mu maščeval tako, da sem tedaj, ko se mi je kar dovolj pijanemu ob pomisli na to, kako bo zjutraj cuzal svoje »jejce«, obrnil želodec, vzel njegove čevlje in jih napolnil s svojim kozlanjem. Toda ko sem se zjutraj zbujal in nisem vedel, kaj se je v moji pijanosti dogajalo prejšnji večer, sem se, ko je sosed odšel, vendarle spomnil na čevlje. In ugotovil, da so bili žrtve mojega maščevanja moji lastni čevlji.

Nič kaj obetavni začetki življenja v tisti baraki v južnem delu mesta, ki je na enak, skrajno neokusen način plaval v deževni svinjariji, bruhajoči iz prenapolnjene kanalizacije.

Ko sem se do kraja razhudil, sem sklenil, da se prebijem do središča mesta.

Začel sem se soočati z nalogami, ki sem jih odlagal že petnajst let in iz zadrtega odpora do vsega, kar je imelo kako zvezo z Notranjimi zadevami, kot se je nekaj desetletij reklo policiji, nisem dvignil osebne izkaznice in sem organom ves čas izjavljal, da še nisem star šestnajst let, o čemer niti niso dvomili. S tem pa je bila povezana cela vrsta zapletov. Na primer, ker nisem bil prijavljen na policiji, so me vsake toliko časa, kadar mi kak policaj ni verjel, da še nimam šestnajst let, odpeljali na policijo, in potem je trajalo nekaj dni, da so me izpustili  iz  zapora. Zaradi tega sem se zmeraj, kadar sem se pozno ponoči zadrževal zunaj v lokalih, skrival pri zakotnih mizah ali pa v velikih družbah in izginil kot kafra po nejavnih in skritih poteh do Mestnega loga, kjer sem v baraki živel. Tam pa sem imel stalne neprijetnosti z Valdi, to je bila nekakšna sekretarka, agresivna in ohola, ki je skrbela za plačilo in plačevanje stanarine in seveda za to, ali si imel vse papirje v redu. Valdi je pozabljala, da sem ji rekel, da sem osebno izgubil

in da traja nekaj časa, da dobiš na Mačkovi duplikat, včasih pa, ko me je srečala na hodniku, ji je le padlo na pamet, da je z menoj nekaj v temelju

narobe, in se je spomnila, da sploh nisem prijavljen. Potem seje začelo. Valdi je poslala nekaj svojih študentov na lov za menoj, enkrat sem se pred njimi skril celo v omaro in našli so me, ker so se od mojega tresenja tresla njena vrata. Tresel pa sem se od živčne preobremenjenosti zaradi napornega življenja med stalnimi pohodi po ljubljanskem centru in srečanji z Gregorjem, Venom, Hudečkom in Stanekom, ki so bila alkoholno zmeraj silno intenzivna, in med nočnim počivanjem do poznega jut ra ter med komaj nekaj urami, v katerih sem se za tisto mizo na sredi mučil - takrat samo šele z dialogi, da bi jih obvladal, za prozo, ki jo bom pisal pozneje.

Vse to, zlasti pa še jutro samo, ki niti pravo jutro ni bilo, je bilo v popolni naravni harmoniji s poezijo Kajetana Koviča, ki je bila tiste čase brevir, kradel sem posamezne izvode v Šentjakobski čitalnici, tale pesem pa je obstajala kar brez papirja v spominu.

V vagonu tretjega razreda neke zimske noči stojita ljubimca, bleda od ljubezni in plinskih luči.

Midva sva srečna, srečna, srečna bila, tako srečna bila.

Jutro je, tako kot zmeraj, prezgodnje in neprespano in

medlo zaznamovano še z nečim od včeraj.

Midva sva srečna, srečna, srečna bila, tako srečna bila.

Iz cele pesnitve in cikla sem v spominu skoval zase čisto novo pesem, Kovičevo seveda, in si z njo ponazarjal svoja jutra, ko se je brez tistega refrena o tem, da sva srečna, kar štirikrat srečna bila, prepletalo dogajanje v baraki s tem, kar je medlega ostalo od včeraj.

Včeraj pa je bil prav poseben večer.

Mnogo jasnejši je bil od prejšnjih, je bila moja prva in zadnja misel, ko se še zmeraj nisem odpravil v dež, ki je padal zmeraj bolj na gosto.

Bil sem namreč v Mesingu kot vsak večer, saj je bil Mesing lokal na promenadi, kamor sva skoraj obvezno vsaj za nekaj časa zašla z Gregorjem Strnišo. Pri tem je vztrajal Gregor toliko časa, dokler je bila tam za pultom natakarica Anita, prava lepotica, mlada in pravzaprav naših let in pozneje sem jo v Kavi videval vsaj še tri desetletja in nazadnje pred nekaj leti še v Delikatesi, ko je bila še zmeraj kar se da lepa gospa. Nekaterim izjemam lepota nikoli ne mine, še gube in ostarela koža čakajo do konca svojih dni, če se sploh kdaj pojavijo. Mesing je imel balkon, kjer je bilo kar nekaj mizic, do njega so vodile od konca pulta strme polžaste stopnice, vse skupaj pa je bila res mojstrovina arhitekture in mojstrstvo notranje opreme. To so seveda pozneje uničili, kot so tako ali tako vse. Mesing smo pravili zdajšnjemu Opera baru zaradi tega, ker je bilo vse obito z medenino, pult pa kar ves obložen z njo. No, to je manj zanimivo, tudi takrat ni bilo, v sami konici zrenja je bilo le tisto, kar sva z »balkona« videla pod haljo, ki jo je imela Anita poleti ogrnjeno zelo plahutajoče in se je dalo videti mimo prsnih bradavičk skoraj do popka. Ta najina razgledna točka je bila osrednja os najinih obiskov predvsem zato, ker takih razglednih objektov sicer ni manjkalo, toda vic je bil v tem, da je to bilo Anitino, ki je bila prijazna, toda tako nedostopna kot Sofija Loren. Na ta način sva z Gregorjem Strnišo Anito lepo posvojila, se z njo spustila v seksualen odnos, in bila je najina, tako da sama ni o tem vedela nič, pa tudi pomagati si ne bi mogla, ko bi kaj vedela.

To najino seksualno udejstvovanje v Mesingu je sčasoma seveda izgubilo šarm, Mesing je postal navada, Anita pa vsaj štiri desetletja do danes, ko to pišem, moja dobra prijateljica in znanka.

Anita je tedaj stregla dvema gostoma, ki je nista občudovala nič manj kot midva, čeprav nista vedela za naju, pa tudi tega ne, kako je mogoče priti do takih intimnih razmerij z Anito tukaj gori na balkonu.

Bila sta Taras Kermauner in Dominik Smole, in niti sanjalo se jima ni, da sta nadzorovana, medtem ko kar iz vodoravne linije občudujeta njen izrez. Vse življenje nisem videl lepše natakarice, kot je bila Anita. Oba spodaj pač nista mogla vedeti, da ju tudi slišiva, in ne samo to, da ju tudi poznava in veva, da je eden Taras Kermauner, ki je že dovolj razvpit v kulturniških ali bolje pisateljskih krogih, in Dominik Smole, ki ni tako razvpit, pa sem vseeno kradel v Besedi nadaljevanja, kjer nastopa Maruša Rdečelaska, ki je nisem poznal, čeprav je v tistih v Šentjakobu ukradenih listih nastopala tako prepričljivo, da mi ni in ni hotelo iz glave, da je Maruša Rdečelaska pravzaprav sestra bobnarja Golažka, ki je igral zvečer oziroma ponoči v baru Nebotičnik, prej pa je bobnal v Riu na vrtu, Golažek mi jo je tudi predstavil in z njo skoraj vso družino, kar je imelo zame kar konkretne posledice, toda šele čez leta sem spoznal, da Maruša Rdečelaska ni bila Golažkova sestra in moja posledica ali poledica, temveč je to bila popolnoma druga vsega rešpekta vredna gospa, ki se je še kako vpletla tudi v mojo zgodovino teh let.

Dominik je bil napravljen šlampasto, tako da sem bil ob tem, da je bilo vse, kar je napisal, tako izjem no strogo in s pravo mero, kar razočaran, kot da to ne bi mogla biti ista oseba. Njega je očitno zanimala predvsem Maruša Rdečelaska, veliko manj pa to, da je imel hlače posvaljkane in jih Zdenki sploh ni pustil likati, ali pa da bi kaj bolj natančnega ali z njim ujemajočega se napravila iz njih.

Sicer pa sem bil jaz prav tak, toda on je bil gospod pisatelj iz Ljubljane, ki je imel ženo Zdenko in hčerko Aljo in sina Boštjana, skratka domač red. Razočaranje je torej na mestu, Smoleč! Tako mu je takrat pravil Dane Zajc, poštni uslužbenec, ki ga prav tako nisem poznal, in ni kazalo, da bo kaj kmalu stopil na sceno.

O Tarasu se je tedaj veliko govorilo. Eni so pravili, da je skregan z belim kruhom, ki mu ga je pripravljena dajati oblast, če bi čisto malo obrobil in odrobil svoje misli, ki jih tiska v Razgledih in Naši Sodobnosti, Taras pa se je vedel vendarle tako, kot da mu to, da ima kaj z oblastjo, niti malo ne bi bilo v čast.

In Dominik je bil v tem Tarasu skoraj enak. In kakor sem Tarasa zaradi tega skoraj občudoval, tako sem Dominika skoraj omalovaževal, Taras

bi lahko, pa noče, Dominik pa se mogoče malo afna, saj ima red in prehrano doma in glede tega nič skrbi in nobenih takih juter, kot sem jih zaradi tistega Primorca imel jaz.

Toda to je bilo tako samo na zunaj. V resnici pa mu nisem odpustil Rdečelaske, o kateri sem bil prepričan, da je Golažkova sestra in da je zašla

v Dominikove vode, da jo je lahko tako opisoval, kot jo je. Prijateljstvo z mojo Rdečelasko ni trajalo dolgo, toda jaz sem bil od nje pravzaprav prav dobro zadet. V tistih časih se mi je to dogajalo kar naprej in vsaka, na katero sem naletel, pobliže seveda, mi je povzročila kar travme, ko me je poslala k vragu. Moja Rdečelaska mi je nekega lepega dne v Riu predstavila svojega prijatelja, mačo fanta in srbskega študenta, potem pa sva se dobila naslednji večer v Riu, kot da nič ni bilo. In tako sem spoznal kar precej njenih bratrancev in tudi kakega mačota vmes, dokler se nisem v mukah odločil in jo poslal k vragu. Da je to ista oseba kot tista iz Dominikovega romana, sem dobil fiksno idejo zaradi tega, ker ga je Rdečelaska v romanu, sicer na drug način kot mene ta v Riu, izmučila do kraja, tako da sem postal kar cunja in sam nisem več vedel, kaj bi s seboj. Ko sem izvedel, kdo je bila Rdečelaska v resnici, me je bilo sram in vesel sem bil, da za to mojo zamenjavo nikoli nihče ni slišal.

Toda Dominika vseeno nisem maral prav zaradi tega in Gregor Strniša je kmalu prišel na dan s tem, da se mu nekaj takega dogaja ob Tarasu. Tudi njemu eden od teh dveh, ki sva ju gledala pod seboj v Mesingu, ni najbolj ustrezal, hkrati pa bi jaz in Gregor dala ne vem kaj, da bi se lahko seznanila z njima. Ne jaz ne on nisva imela nič objavljenega v taki reviji, kot je bila na primer Beseda, in kdor je tedaj tam objavljal, se mu je klanjala polovica razgledane Ljubljane. Že zaradi tega bi moral Dominik pustiti Zdenki, da bi mu zlikala hlače, ki jih je posvaljkal, ko je ves večer sedel v Mesingu, potem pa krenil na svoje potovanje proti baru Nebotičnik, še prej v kavarno Union, Evropo in potem skozi bar  na tisto nadaljevanje potovanja, o katerem  pa ne sam ne kdo drug nikoli ni vedel, kako se bo razpletlo.

Dominik je molčal, Taras je praznil kozarčke, nobeden od njiju ni kaj prida govoril, vse bi z Gregorjem slišala in razumela.

Gregor je imel o teh rečeh, zaradi katerih je bil Taras na glasu, svoje trdno stališče. Rekel mi je, tedaj ko ga je obsijala luč tolerance, da je ob fenomenu Taras razklan. Po eni strani prebere vse, kar Taras zapiše in tiska, po drugi strani pa dobro ve, da ga, tako kot so njega, nadzorujejo pandurji, tokrat ne v kamnolomu, temveč že kar v tiskarni, in kar pride tam skozi, ima svoj žegen, kot je imel žegen tisti kofe, ki ga je dobil vsako jutro v kamnolomu. Ob vsem tem pa je tisto, kar Taras tiska, tako neprijetno za oblast, da ne ve, kaj se dogaja v tiskarni, da tega oblast že v tiskarskem svincu ne uniči, tako kot so to napravili njegovemu očetu Gustavu Strniši, ko je imel svoje pesmi že postavljene, pa jih potem, ko so ga zaprli, ni bilo nikjer več.

Prvič ne razume oblasti, drugič ne ve, kaj je s Tarasom. Kakšna finta ali peklenska igrica te vsega zmožne oblasti je to vse skupaj.

Govoriti čisto resnico in hkrati do komolcev bresti v tem dreku, kot sta ta režim in ta javnost z vsemi časopisi in revijami in radiom in knjigami

vred. V tem režimu se iz dneva v dan dogaja sto grdobij, ki jih ne vidi nihče, ker je ves tisk pod nadzorom, ljudje sedijo po zaporih, po kamnolomih, po podstrešnih izbah, kamor so jih pregnali, ko so jim vzeli službo in so jih od strahu celo svojci pustili na cedilu, nekatere so celo odstranili, da zanje nihče več nič ne ve, in tako naprej.

Ali je to letos, 1951, nekaj mesecev potem, ko so mi le pustili delati maturo in kako leto potem, ko sem prišel iz zapora in sem srečeval take ljudi,

spodobno, ali ni to režimski drek in, navsezadnje, vsako opletanje s tem režimom v javnosti natanko tako nehigienično, kot je bilo v arestu, če si se pretirano pogovarjal s pandurjem.

Tako je zaključil Gregor Strniša in meni ni bilo tega treba še enkrat pripovedovati tukaj v Mesingu, saj sem imel take izkušnje kot on, le da nisem

bil v kamnolomu, pa tudi objavljal mi od ukinjenega Svita naprej ni nihče nič. Toda meni se je vseeno zdelo, da bi se na to takoj požvižgal, saj sam nisem kriv, da so me odložili v taki deželi, kjer je tako in bo do konca mojega življenja tako. Objavljal bi vse, kar bi mi objavili, brez pomisleka, tudi v taki deželi je treba živeti, samo da ti ni treba cuzati »jejc«.

Tega si Gregorju sploh nisem upal izreči na glas. Objavljati ali ne, to je bilo zanj osrednje vprašanje, jaz pa, objavljati, če ti kdo le hoče. Večje razlike ni moglo biti med nama.

Gregor je bil preveč dosleden in premočrten, da bi ne zabredel vsakič znova v eno in isto zanko, kadar je nanesla beseda na Tarasa, na njegove

spise v Razgledih, Sodobnosti in Besed i. Gregor je imel rajši vozle kot dve morali. Eno je bila kulturna politika oblasti, ki ni prenesla tedaj niti najmanjše odprtosti in življenjskosti, celo do popolnoma zanemarljivih vprašanj, kijih sama ni predvidela in imela v svojih kalkulativnih načrtih in stroških, povsem nekaj drugega in nasprotnega pa so bile Tarasove misli v člankih, ki so vse to postavljali na led in na laž.

Takrat, leta 1951, je bilo pač tako, da si mirno lahko rekel, da je Lojze Beltram prismojen, ker je znorel, ko so ga v Rižarni nečloveško mučili med vojno, nisi pa smel niti muksniti pred nepravimi ušesi na primer o tem, da je njegov verz v pesmi, posvečeni Josipu Vidmarju, ki jo je javno citiral po lokalih in so vsi policaji mižali in bežali, »umre, kdor žre preveč in je premalo«, imeniten. Neprava ušesa niso bili udbovci po lokalih, temveč vplivni ljudje na vseh mogočih ravneh, kamor si ti rinil ali pa hotel priti. Ne Udba, ti ljudje, ne glede na to, ali so bili partijci ali ne, so bili ovaduhi, in ravno ti so se želeli zdaj po izbruhu svobode rešiti z grešnim kozlom iz svoje preteklosti, namreč s preganjanjem udbovcev. Udbovci so bili samo škarje, ki so jih ti, ki zahtevajo take lustracije, imeli v rokah. Teh sem se bal, pa ne samo jaz, vsi smo se jih izogibali in še danes vem zanje in se jih izogibam še bolj, ker počno isto kot takrat.

Lojze Beltram je bil ljubljanski posebnež, ki ga je ščitila Zveza borcev, in ker so ga razglasili za prismojenega, je lahko rekel vse.

»Ali je potem Taras tudi prismojen, da lahko natisne vse,« je bila zaključna misel Gregorja Strniše, saj takega privilegija nimajo niti člani partije, oziroma morajo biti ti poslušni še bolj.

In njegov bivši sojetnik Džoni Smerdu je zmeraj zaključil to debato tako, da je Gregorju rekel nekaj o arestantski morali, ki nima nobene

možnosti, ko si zunaj. Z njo bi se ne dalo preživeti niti en dan, je trdil Džoni Smerdu, če Gregor že uživa v shizoidnosti takih razsojanj, pa naj. Nekaj soli mora ostati kot priboljšek iz zgodovine njunega kamnoloma.

Vse to sem poslušal tako, da ga pravzaprav sploh nisem več slišal, saj mi Gregor s tem ni povzročal nobenih bolečin, kot mi jih je npr. Rdečelaska, zato sem vso svojo pozornost usmeril proč od Gregorjeve zaporniške obsedenosti k Dominiku Smoletu in Tarasu, ki sta še naprej vztrajala samo kak meter in pol pod menoj in je bilo razločiti vsako besedo posebej, Gregorja pa, ki je opazil, da ga sploh ne slišim več, vse do konca, dokler se nisva odpravila po polžastih stopnicah navzdol, ni popustila obsedenost, še več, tudi tedaj ne, ko sta Taras in Dominik že zdavnaj odšla. Celo še bolj ga je obsedlo vprašanje, kaj ima Taras za bregom, kaj je s to oblastjo in kaj je potem z Gregorjem, ki ve natanko kot sam hudič, kako hudičev je ta režim še zmeraj in kako je tako kot v njegovih igrah, na primer v Žabah, če se tega javnega rituala udeležuje nihče drug kot hudičeva babica.

Še bolj sem vlekel na ušesa, malo tudi zaradi tega, da sem se ubranil Gregorjeve obsedenosti, ki sem jo začutil takoj, ko je začela valovati okoli najine mizice. Dominik je govoril tako nerazumljivo, kar skozi ustnice, ki so se mu lepile skupaj, da ga še Taras ni razumel več.

Taras mu je dal, ko se je Anita pojavila tik pred njima z jasnim namigom, da bo spet napolnila kozarčke, vedeti, da je bankrot in da nocoj ne misli prav nič na nobeno potovanje.

Toda Dominik je Aniti jasno namignil, da kar še dvakrat. In Taras je hotel že intervenirati, pa se je spomnil, da bi to bilo brezupno. Dominik se je razkomotil pred šankom, kot da ima v žepu izkupiček vseh smrek, ki jih je Brane Ivanc, kadar sta pristala z Dominikom na takem potovanju v Sodražici pri Kaprolu, prodal. Zdaj tri, zdaj dve, potem pa tako ob vsakem prihodu v tem smislu in tempu naprej.

Vsakemu Tarasovem u upiranju za tak podvig je sledil Dominikov monolog, jasen  in razločen, ki sem ga jasnega  in razločnega slišal tudi tisti meter in pol nad njim.

»Kaj vendar? Spet en dan? In kaj spet? In spet en dan in nekaj dni in več dni in Mesing in Dajdam in Emona in bife Pri pošti in Kava in Union in Rio in Evropa in Šestica in Slonček in Sokol in Kolovrat in Vodnikov in Smrekarjev hram. In zmeraj nič, in nič drugega kot to, da midva, Taras, danes še nikjer od teh krajev nisva bila. Sonce je vstalo natančno in svetlo, midva pa kar tako tja v en dan. Taras, nič ne bo s tvojim zoprnim upiranjem, ki ima še to neljubo lastnost, da je silno nestalno in nikoli ne vem, ali bo res zdržalo ali ne. Tako kot danes jutranje sonce se imaš odločiti takoj.«

In Taras se ni. Kljub Dominikovemu besedotvorju, ki je bilo izvrstno, Dominik nikoli ni rekel dobro, odlično, najboljše, zmeraj j e rekel izvrstno,

kadar se mu je kje zgodilo nekaj, kar mu je bilo res všeč. Celo korak, ki sem ga napravil naravnost, ko sem bil pijan, je bil naravnost izvrsten. Beseda bankrot, ki je v svojem pomenu prihajala iz Tarasovih ust tako dokončno, ga niti malo ni porazila, bila je samo nov velik vzgon za nadaljnja dejanja. Dominik je vedel, da tak vzgon potrebuje zato, ker je bil Taras človek, ki mu delo za pisalnim strojem ni bilo vsakdanje opravilo, bil je čisti trans, črke na stroju pa magični znaki, ki so se z neverjetno vztrajnostjo kakih 16 ur na dan prelivale v velike magične miselne in duhovne tvorbe, ki so vladale najprej Tarasu in potem še celemu svetu. To bi se s takim potovanjem prestavilo v nedogled, nedogled pa je bil za Tarasa že naslednji teden. In temu se je Taras gora upiral do nezavesti, Taras gora pa je bil vsaj zame, od takrat ko sem ga kakih pet let pozneje videl sedeti na obzidju velike Kule v Jajcu, ravno ob času, ko je nad dolino Neretve zahajalo sonce, in Taras je sedel tako, da je bil Taras gora in sonce za Tarasom goro tako, da je njegova senca padala čez celo dolino Neretve in je bil v dolini Neretve vsaj kako uro prej mrak.

In Dominik je nadaljeval in gor sem slišal stavke, namesto Gregorjeve obsedenosti z znano zaporniško dilemo, ki se je kotila že po vseh kotih balkona v Mesingu.

»Najprej bo treba vstati, vendar ... oh da, razmisliti ... sesti in srebniti in predvsem razmisliti, potem šele vstati in še ne dovolj premišljeno

razmisliti, torej ne vstati ali pa že vstati, sesti nazaj in misliti in razmisliti.«

To je bil svoboden povzetek monologa ju naka v Indiji Koromandij i, junaka Luke, ki se v tem življenju in v tej deželi in v tein času ni odločal drugače kot zdaj Taras. Dilema se mu je zagrizla v telo in dušo, in Dominik si je kot avtor Indije Koromandije, za katero je dobil prvo nagrado na natečaju drame SNG, ki jo je razpisal Lojze Filipič, direktor, dovolil, da jo je  na glas povedal in Tarasa obremenil še bolj.

Taras se je spremenil v Luko in se najprej vdal v naročene kozarčke, kijih je prinesla Anita, potem pa seveda v vse, kar je temu sledilo.

Dominik je samo še izpod čela opazoval Tarasa, Anita pa je ne glede na to, da ji je bilo jasno, da bo Taras plačal zapitek šele naslednji mesec, in to kar namesto Dominika, nosila kozarčke na pult, saj ni bil samo Taras gora, ampak se je tudi Dominik približeval temu idealu.

In nazadnje seje zgodilo celo to, da je Dominik rekel: »Še enkrat za oba,« in tudi to, da sta popila in tako hitro, kot sta popila, tudi odšla.

Nisem vedel, kaj bo iz tega, toliko nisem poznal ne Tarasa ne Dominika, in tako sem bil spet prepuščen Gregorju in njegovi dile1ni, ki se mi je zdela zmeraj bolj nekoristna, saj mi je bilo jasno in sem priznal samemu sebi, da bi bil ne vem kako vesel, če bi zdaj na primer ti dve uri, ko smo tako rekoč na najkrajši zračni razdalji sedeli skupaj, Taras, Dominik, jaz in Gregor, odšli skupaj in tudi seveda v Besed i kaj objavili skupaj.

In ker sem se hotel na vsak način izogniti prepiru z Gregorjem, zraven pa sem bil do grla sit njegove zasvojenosti s to dilemo, kar je bil tudi znak za njegovo pijanost, trezen ne bi nikoli tako težil, sem ga speljal daleč od Tarasa in te morale in mu rekel, da mi j e najbolj všeč pri Dominiku in Tarasu to, kako lahko pijeta na kredit.

Najbrž zelo dobro poznate to lastnost shizme, kadar se pri kom pojavi, da človek vsako reč vključi v svoj miselni klobčič, pa če ta še tako ne sodi

zraven.

»Jasno,« je rekel Gregor. »Onadva lahko, ki sta uredila tako zadeve z denarjem kot z oblastjo. Midva pa ne, in kar se mene tiče, to še dolgo ne bo tako.«

»Nič ni tako,« sem ugovarjal. »Če bi bilo, sploh ne bi pila pri Aniti na puf.«

In ni mi uspelo, da spet ne bi bila tam, kjer sva bila na začetku, čeprav Dominika in Tarasa že pol ure ni bilo več v lokalu in se je že nezadržno bližal »fajerabend«.

»Imam še ali za dva ruma ali pa za dva sendviča,« je vzkliknil Gregor.

»Rum,« sem izstrelil, »za sendvič je škoda.«

»Prav, Anita, dva ruma.« In ko je plačeval za vsak rum po osemnajst dinarjev, je našel v žepu zmečkanega stotaka, vsaj tako je zmagoslavno trdil.

»Anita, počakaj. Zdaj lahko prineseš še dva sendviča. V žepu imam sicer zmečkan stotak, toda stotak je stotak. A verjameš, Anita, da imam stotaka?«

»Jasno, da verjamem,« je rekla in šla.

»Prav je, da nama verjame, zlasti meni, ki ga imam še v žepu in ga ne dam ven prej, dokler ne bo mus.«

Ko pa je bilo »mus«, se je izkazalo, da tisto ni bil stotak, temveč stara razglednica. In potem seje zgodilo, da je Aniti priznal, da je zamenjal staro razglednico s stotakom, za kar seveda ni kriv on, ampak režim, ki take razglednice ali pa stotake tiska, in obljubil, da bo poravnal po prvi inštrukciji. Gregor je živel od tega, da je inštruiral vse od angleščine do matematike, od zemljepisa do zgodovine, saj so staremu vzeli državljanske pravice in seveda pokojnino, le mama je dobivala kot upokojena učiteljica nekaj sto dinarjev na mesec. In ravno Gregorjeva mama je bila tista, ki mi je vsaj dvakrat ali trikrat na teden prinesla, sestradanem u da je kaj, skledo okisanega fižola in skoraj pol hlebca kruha, pod pretvezo, da imam to strašno rad in da takega fižola ni nikjer drugje.

In tisti hip je bil Gregor pred popolnoma novim izzivom in spoznanjem: Anita je stalnim strankam dala brez problema in ko se še niti ni dobro nehal čuditi, naju je postregla že tretjič. In ko sem ga nato spomnil, da delava nekako tako kot malo prej Taras in Dominik, je ta moja pripomba izbila sodu dno.

Gregorju je v hipu postalo jasno , da ga Taras s tem, ko take reči, ki fascinirajo sleherni nadpovprečni um, tiska in objavlja, ogroža bolj kot partija.

Če Gregor ne objavlja in si je iz tega neobjavljanja zgradil spet celo miselno shizmo, ki mu ni drugega kot obrambni turn pred tem, kar je sicer lahko še kako res: namreč to, da stvari živijo v več načinih, v več oblikah in so si za oster in logičen razum celo v čistem nasprotju. V celoti pa delujejo tako, da ničesar pravzaprav ne izključujejo.

Tega Gregor seveda ni mogel vzeti na znanje, ne prej, preden je šel v zapor, še manj pa v kakem letu in pol, kar je prišel ven in je pravzaprav živel samo znotraj tistih svojih prevodov, pesmi, ki jih je pisal in počival od vsega skupaj, kadar je takole z menoj, včasih pa tudi v Hudečkovi, Stanekovi ali pa Tauferjevi družbi praznil kozarčke ruma. Toda midva z Gregorjem sva vsaj v tistem času našla največ prostora od nas vseh štirih ali petih za to, da sva sedela in sedela tukaj v Mesingu in gledala Anitine joške .

Vse naprej se je zgodilo v enem samem zamahu.

»Še zdajle mi bo Taras razložil vse. Nobenega izmikanja več. Vem, kje je doma, na Jamovi 75, takoj čez Gradaščico, in na licu mesta mi bo povedal, ali je pizda ali ni. In ti boš to vse slišal in se boš po tem, če hočeš biti moj prijatelj še naprej, tudi ravnal.«

»Ali ne bi počakala do jutra?«

»Zdaj je pijan, zdaj bo vse priznal. In vino veritas. In jutri bogve kje že bo.«

In sva šla proti Gradaščici. Dominik in Taras pa sta šla naravnost iz Mesinga v bar Nebotičnik. To sem izvedel šele pred nekaj leti, najmanj dvajset let od teh dogodkov, ko sem srečal tistega majhnega starega sivolasega in debelega natakarja Janeza kot upokojenca. Ustavil me je na cesti in rekel:

»Če srečate kaj Dominika Smoleta, mu recite, da naj pride k meni po uro, ki jo je zastavil takrat, ko sta bila edinokrat v baru s tistim visokim Tarasom, tega gospoda nikoli nisem več videl pri nas. Jo imam še zmeraj, ampak saj ni treba plačati, čeprav je bilo kar 700 dinarjev. Popila sta vraga in pol. Naj že pride po uro, še zmeraj jo imam doma.«

Pojasnil sem Janezu, da naj še malo počaka, ko se bosta srečala zanesljivo kje drugje in bo Dominik dolg zanesljivo poravnal. Zdaj pa je tam, od koder ne more nikamor več.

Ne vem, ali me je Janez razumel, toda meni je jasno , da bo Dominik poravnal račun, kot je vse račune, ki jih je kdaj s tem svetom imel. Še

preplačal jih je.

Takrat seveda nisem misli na to, da bi Dominik in Taras utegnila biti v Nebotičniku, pa tudi če bi vedel, bi bilo zaman, saj Gregorju ni bilo mogoče dopovedati ničesar, če se je ob tako pozni uri odločil, da bo nekam šel.

In sva šla. Jamova je bila tako ali tako na moji poti v Mestni log do moje barake. Gregorju pa, sem menil, bo svež jesenski zrak prišel še kako

prav, bolj svežega, kot je pozno ponoči na Barju, ni nikjer. Bilo je že tik pred jutrom in nad Krimom je bila že medla svetloba, in ne Gregor ne jaz nisva vedela, kje vse sva bredla, da sva skoraj dočakala jutro , morda pa nama je Anita stregla skoraj do jutra.

Korakala sva brez besed do Jamove, in tedaj se je začela spuščati jutranja megla, bolj pri tleh je bila bolj gosta, toda lučke na Jamovi so le bile dovolj močne, da so svetile skoznjo, in ne Gregor ne jaz se zaradi teh lučk v dveh vrstah nisva spomnila, da je vmes med nama in Jamovo Mali graben. Na široko sva stopila v prazno in pristala v njem, jaz čez glavo v vodi, večji Gregor pa z glavo zunaj. In nisem mogel niti vpiti na pomoč, Gregor je bil v trenutku trezen in me je zvlekel k bregu in po bregu navzgor.

Bil sem od barjanske vode, od alg in svinjarije kot povodni mož.

Toda Gregor, največji vseh gentlemanov, kar sem jih kdaj poznal, me je spravil domov.

V Mesingu sva na balkonu posedala še leta in leta, vse dotlej, dokler ni Anita odšla, toda nikoli več mi Gregor ni omenil kake dileme, ki bi jo še imel s Tarasom in njegovim objavljanjem.

Pa tudi s svojim ne.

Blato in voda vzameta vase vse in odneseta vse.

***

V teh prvih letih po osvoboditvi je bilo moč opaziti, da so se vsi, ki so imeli kaj opraviti z umetnostjo, družili predvsem po bifejih, majhnih gostiščih, ki so bila prej bifeji kot gostilne, npr. Rio, in kavarnah. Ob vsakem času, dopoldan in popoldan, so sedeli v svojih skupinah bodisi v Riu, Pod Skalco, pri Mraku, bifeju Pri pošti, Kavi ali Bonbonieri, Unionu, v Evropi in Slonu, predvsem zvečer, ponoči pa so bili tako ali tako njihovi vsi lokali, ki so bili še odprti, od Mraka pa do Kurilnice čez progo. To je bila transverzala, ki je časovno zdržala štiriindvajset ur, da si tokrat prihranimo naštevanje časa in lokalov.

Edino klub Društva slovenskih umetnikov na Wolfovi, kjer je bila v pritličju Nama, je bil klub zaprtega tipa. Tja razen eminentnih umetnikov ni prišel nihče, ker ni prišel niti skozi vhodna vrata v hišo, kaj šele v lift ali pa v same prostore kluba. Jaz sem goljufal, spodaj, eno nadstropje nižje, so na eni strani stanovali Rusovi, na drugi pa Vilfanovi in Rusa sem poznal in namesto k njemu zavil v klub, kjer so me prvič od sleherne tistih miz začudeno pogledovali, potem pa me je nekoč peljal tja Janez Menart, in od tedaj me sploh niso več opazili. Bilo je na visoki ravni, namreč ne ravno postrežba, saj drugega kot enolončnic, klobas in hrenovk ni bilo dobiti, pač pa je bilo tam izvrstno žganje, po 12 dinarjev, ki ga je postregla Angelca z »andohtjo«, ker ga je sama nabavljala pri kmetih doma, kar je bil tedaj v petdesetih letih velik dosežek. Kdor pa je bil tako posvečen v tem klubu kot Janez Menart, je lahko dobil za pokušino celo palinko, ki jo je za klub priskrbel Miško Kranjec osebno.

Pri mizicah so posedali vsi pomembni pisatelji in pesniki in seveda tudi slikarji in kiparji, in tam sem spoznal Maksima Sedeja in njegovo ženo Ankico, tako ji je pravil, in seveda tudi vso njegovo družino, Maksa, Vido, Janeza in Nevenko.Tedaj seje začelo naše prijateljevanje in traja še danes. Nam reč z Maksom, ki je izvrsten slikar, z doktorico Anko, Nevenko in njenim Bobom, ki je hodil z nami vsaj petnajst let ali pa še več na Olimpijo

na nogomet, a ga je zato, ker je slovenski nogomet zdrsnil na dokaj nižji nivo, kot je bil tedaj, ko je bila Olimpija v prvi zvezni jugoslovanski ligi, nehal obiskovati. Ni ga več, sami smo z Bučem, ki od časa do časa zapoje: »Olimpija, kje so ostale lepote tvoje.«

Buč je lastnik Šumija, Ksenija Hribar pa njegova sestra. Bil je sekretar Moderne galerije, zdaj pa je v službi pri sebi, ko prodaja Sumi z Ruplovim

stanovanjem vred.

Ob teh mizah se desetletja ni zgodilo nič omembe vrednega, ob njih so sedeli vsak zase Vidmar, Kumba, Potrč, Miško Kranjec, slikarji, kiparji in kritiki, ki jih je od časa do časa kdo na gobec. Tako je enkrat eno dobil Jože Javoršek zaradi gledališke kritike, ki sploh ni bila slaba, ampak zelo točna. Javoršek je imel to napako, da je ogromno znal, da je bil tudi izreden estet in bi bil tudi odličen gledališki kritik, če ga ne bi kar naprej

zanašalo, najprej h Kocbeku, potem k Odru 57, nazadnje pa k Vidmarju. In tudi to ne bi bilo nič hudega, če ne bi bil Javoršek prepričan, da morajo

biti njegove kritike tako prilagojene, kot je pohištvo hiši, v kateri je. To je bil njegov problem, pa tudi naš, kismo bili predmet njegove kritike.

V kavarni Union je bilo boljše, ne več tako ekskluzivno kot na Wolfovi, toda kljub temu niti približno ne tako odprto kot v bifejih, ki sem jih že vse naštel.

Razpored obiskovalcev je bil edina stalnica, kije v Republiki Sloveniji ob vseh njenih neprestanih reorganizacijah ostala nespremenjena kar dve

desetletji, dokler se kavarn niso lotili arhitekti in jih tako spremenili, da. so med drugimi uničili tudi Union. Čisto v kotu na obeh naslanjačih na vsaki strani podolgovate marmorne mize sta že od jutra pa do poznega večera sedeli Nonina, gospa Držaj, in pisateljica Gelč Jontes. Nonina je bila vdova predvojnega tiskarja, Gelč pa je izdala knjigo zares izvrstnih novel in nič drugega več. Nekoč mi je, ko sem se kako leto ali dve vsaj zjutraj grel za nju no mizo s prezeblimi študenti medicine, pokazala daljše prozno besedilo, ki ga je napisala takoj po vojni, pa ji ga Vidmar, tako je rekla, ni hotel objaviti v Sodobnosti. Besedilo je bilo v slogu njenih novel, nekakšen simbolistični realizem, kar je pravzaprav dvoje slogov, kise izključujeta, toda to besedilo pač najbolje ponazarja tisto, kar sem od Gelč bral.

Ni bilo za objavo. Problem je bil v tem, da so bile njene novele oster in nepopustljiv realizem, ki ga v prvih letih po vojni ni upal pisati nihče,

razen Vitomila Zupana pa morda še Mrzela, oba pa sta končala v zaporu vsaj do konca petdesetih let, Gelč, naivna, kakor je bila, je govorila v skrotovičenih metaforah, ko bi morala biti kot kamen trda in jasna. Vidmar je imel sicer prav, Gelč pa se je zgodila velika krivica, ker je imela zaprta vsa okna in nobene šipe nikjer in je utonila v pozabo. Nekemu študentu slavistike sem iz njenih novel napisal diplomsko nalogo, in to je bilo vse, kar je bilo napisanega o njej po drugi vojni. Žrtev vojne in preloma je bilo kar nekaj, med njimi predvsem Gelč Jontes. Pri naslednji mizi so bile mlade prostitutke, začetnice, ki so iskale v Ljubljani svojo prvo promocijo, njihova težava je bila v tem, da so to bila dekleta s kmetov, ki so jih tedaj razseljevali in naseljevali v mestih in predvsem v predmestjih kot najbolj ceneno in nekvalificirano delovno silo. Takrat je šlo k vragu podeželje, mesto pa je dobilo nov socialni sloj, kije na primer v Mariboru še danes v večini. Mešanica industrijskega manualnega proletariata, delavskega razreda namreč, v imenu katerega so vladale primitivne partijske elite, in nekdanji meščanski sloj, kise je v Ljubljani ohranil, v Mariboru pa, ko so izgnali dvajset odstotkov čistih Nemcev, sploh ne. Beg možganov v Ljubljano traja še danes nakljub univerzi.

Tem mladim začetnicam smo pravili Cuci buci buc, dobil si jih v kavarni in ko sem eno od njih peljal v kavarno Slon, je dobesedno pokleknila predme, pijana sicer tako kot jaz, in me prosila, naj grem z njo. Šel sem in takoj tudi zaspal. Čez dve uri me je zbudila in me vrgla iz svoje bedne sobice. Preizkušena dama, kot je bila na primer Michelle, kije imela vražje črne lase in zelene oči in nič pobarvanega, je delala v razkošnem apartmaju in se poročila v Maroko, Beti iz Kamnika je končala svojo kariero kot trafikantka na postaji, Veronika pa je postala celo soproga enega

od predsedniških kandidatov na nedavnih volitvah. S precejšnjo mero zaprepaščenja sva to takoj ob prvem javnem      nastopu gospe ugotovila z Andrejo Tauberjevo, pa še pokojni Marko Jeruc. Ko je prevzel oblast D'emos, so se tako kot po prvi revoluciji spremešali zaprti socialni sloji in začeli dihati na stežaj od same odprtosti.

Tam pri petnajsti mizi seje pojavljal sloj prvih obrtnikov, ki pa so kaj hitro zasedli bar Nebotičnik in iz njega pregnali kulturnike. Imeli so dovolj denarja in Janez je vedel, komu se streže in kdo lahko čaka. V množicah smo hodili k Emilu v Slon bar. Zmeraj je bila vsaj tretjina miz zasedenih od igralcev, slikarjev, pesnikov in režiserjev.

Moj krog je bil skoraj tak kot v bifeju Slonček, pa vendarle precej drugačen, od časa do časa pa so sem zato, da je bilo to, kar trdim zdaj, res in zares, prisedli tudi Gregor Strniša in z njim Svetlana Makarovič, Janez Stanek, Veno Taufer. Toda jed ra omizij so se po zasedbi ločevala. Kot je bil v Mesingu glavni Gregor in malo še jaz, tako so bili tukaj glavni Bogdan Gjud in Alenka Bole in Mart Ogen in Janko Hočevar in Karmen, ki je delala v Velani in se, hvala bogu, ni ukvarjala z nobeno umetnostjo, razen s tisto, ko je vodila svoje fante kar iz kavarne na Grad, in Peter Zobec jo je potem zmeraj dražil, naj se pazi in naj ne buta s čelom v plot, da ne bo imela na sredi čela zmeraj plavih bušk.

To je bilo že kar dopoldan ali takoj popoldan, zvečer pa so se tukaj ustavljali profesionalni udbovci, vohunčki, ki smo jih imeli preštete, in zmeraj nove in sveže igralke z AGRFT, ki so jih potem uporabili za vrtnarice ali pa sprehajalke na promenadi režiserji, ki so se prav tako ustavljali tukaj. Igralke so izbirali drugje, tukaj so imeli svoj lov. In še kaj zraven. Toda ta špas so imeli tudi Franjo Lunder, organizator filma, sne1nalci, kot je bil Mile de Gleria, čeprav je bil Mile sicer težek profesionalec, in da po nemarnem ne omenjam montažerjev in drugih filmskih in gledaliških združb, ki smo jim bili pesniki in pisatelji samo nepotreben balast, saj nihče od nas ni zmogel ponuditi takim svežim igralkam niti vloge frizerke; če se je že kaj podobnega primerilo, kot tedaj meni, je pa zaspal.

V nasprotju s pisatelji na Wolfovi, kjer so si nadzor pripravljali sami, je imela tukaj Udba zasedbo, ki je bila zanjo kar spodoben strošek.

In vseeno se nihče od nas ni zmenil za to. Bifeji in kavarne so bili zares središče življenja, kjer so se artikulirale misli in besede in kjer ni bilo nobene politične klišejske latovščine, ki je dobesedno, razen kuharic, obsedla vsak javno priznan prostor, vsako špranjo v preddverjih teh javnih delovanj. Edino še sočno besedo si našel tukaj in na straniščih. To so bila tako pusta in siva leta, kar zadeva žmohtnost življenja, besed in misli, ki so njegov edini izraz, da bi bila puščava Gobi v primerjavi z njimi prav prijeten oddih za srce in za oko.

Toda zaradi tega v Ljubljani ni bilo nič manj bujno povsod tam, kjer ni bilo nič takega, kar bi nosilo kakršen koli uraden ali pa poluraden in nič uraden ljubiteljski državni pečat.

Mirče Šušmelj je bil eden najmlajših pisateljev, ki se je kakor z neba pojavil na obzorju. Nisem ga spoznal v literarni druščini, temveč na kopališču v Tivoliju, ki je bilo tedaj čisto spodobno kopališče. Zašel sem tja z Janezom Stanekom, ki mi je posodil kopalne hlače, saj nisem imel niti toliko denarja, da bi jih kupil. In tiste kopalke so bile edina stvar, zaradi katere sva se sprla, saj mu jih enostavno nisem maral vrniti. Janez pa je bil natančen in zaradi natančnosti smo mu tudi pravili Starec, to ime mu je dal Gregor, zato ker Starec ni bil zmeraj voljan pogledati v očetovo knjižnico in pofuliti katere od Hramovih knjig ali pa knjig iz Modre ptice, ki so jih kupovali edino bukvarnarji. Šle so za med. Starec je le včasih s police vzel karton s knjigo in dal nazaj praznega. In nič čudnega ni bilo, da je nekega dne Leopold znorel, ko je našel celo vrsto kartonov na polici, knjig pa nikjer. In ker sem menil, da nobeno popoldne na kopališču Tivoli v družbi Mirča in njegovih punc, od katerih je poletje kar dehtelo, ne smem manjkati, mu kopalk enostavno nisem vrnil. Nekega popoldneva me je našel v Riu in mi prvič in zadnjič v življenju napravil sceno. Vseeno še zdaj lepo prijateljujeva in ne vem, ali je med mano in še katerim članom zadrte SDS tako prijateljstvo, kot je ostalo med nama vseh štirideset let. Naj gredo stranke k hudiču, tako misli Janez, in jaz tudi, in zato okoli teh jajc med nama ni nobene besede. In ker nisem imel več njegovih kopalk, me ni bilo več na kopališče in me je Mirče povabil v Slončka, in to je bil zame en čisto nov in na novo odkrit bife. V Slončka je namreč kar tako kot jaz padel Marjan Rožanc, naravnost iz Sremske Mitrovice, morda samo kak mesec potem, ko je prišel iz te kaznilnice, ne da bi to kdo od nas sploh slutil. Toda Marjana je pripeljal Fanta, znameniti košarkaš Bogdan Miiller, ki ga srečujem vsaj enkrat na leto še danes. Fanta je bil v tistih časih tako markanten gospod, da bi se pred njim lahko skrila markantnost vseh tistih mož, ki smo jih kot politike gledali dan za dnem v okvirjenih slikah, kamor koli si že prišel in kjerkoli si že bil. In Fanta je markanten gospod še danes. Marjana nisem do tistega dne srečal nikjer, čeprav mi je v oči padla vrsta novel, ki so izhajale v Novih obzorjih pod skupnim naslovom Mrtvi in vsi ostali. Kljub takemu naslovu se mi je zdel njegov realizem tako

svež in stvaren, da ga nisem odpisal, kot sem v tistih časih vse, pa naj je to napisal Prežihov, na primer obupno Pisarno, ali Miško Kranjec ali Potrč.

Raztrgal sem na drobne kose njegov roman Na kmetih, in si šele čez dvajset let priznal, da je to vseeno edinstvena slovenska literatura.

Tako je to bilo z realizmom, ki je bil v tistem času predpisana doktrina, neuradno sicer. Jaz sem lahko samo molil, da mi bodo kakšno reč razen v mariborskem Svitu kje objavili. In prav tako seje dogajalo z realizmom Marjana Rožanca in z modernistično prozo Mirča Šušmelja, ki je čakala v predalu. Ni je bilo veliko, toda Mirče se je resno trudil z njo, še bolj pa uredniki, ki so tako kot pri moji zmajevali z glavo.

Toda zame je bil najbolj zanimiva oseba v tej družbi Fanta in jasno mi je tudi bilo, da bi v Gregorjevih očeh takoj izgubil za pet centimetrov ugleda, če bi vedel, da se družim s košarkašem, ki predstavlja socialistično politiko države zunaj, in z realistom Marjanom Rožancem, čigar Mrtvih in vseh ostalih s Potrčem vred ni maral. To sem enostavno skrival pred njim. Tako različna sta si bila Marjan in Gregor, da sam ne vem, kako sem lahko brez težav prijateljeval z obema, morda prav zato, ker sta si bila vendar na neki način čisto enaka. Oba arestanta in oba s krčem v želodcu, ko si omenil kaj pozitivnega v tem sistemu.

Trajalo je zelo dolgo, da sem ugotovil, kaj druži Panto in Marjana Rožanca. Ni bila to ne vem kakšna prijateljska družba, toda posedali smo skupaj in Marjan je v Fanti videl uspešnega človeka, ki je imel v nasprotju z 99,8 odstotka državljanov svoj potni list. Z Olimpijo je hodil na gostovanja po vsem širnem svetu in nikoli ga nisem vpraševal, kaj je bilo tam ali tam, dovolj mi je bilo, da voham in izdihujem isti zrak kot nekdo,

ki mu je najmanjša stvar, potovati na primer v Milano, Rim, Miinchen, Moskvo, Atene ali kamorkoli že. Ne sicer sam, toda z ekipo, saj tisti potni list za njega samega ni nič veljal. Vozili so se z avtobusi in vlaki in Panta je znal to tudi izkoristiti. In še nekaj je bilo, kar je Marjana, pa tudi mene pri Panti fasciniralo. Bil je za socialistični sistem popolnoma neposrečen izdelek. Napaka tega sistema, ves v podjetniških fantazmah, ki jih ni zmogel zmeraj uresničiti. Nič ga ni brigalo, če seje oblast penila, ker je dajal slab zgled, ko je vsak dan parkiral svojo Vespo pred Slončkom, pa tudi pred Petričkom, in to zgodaj dopoldan, popoldan ni imel časa. Popoldne je bil hud in naporen trening.

O Panti sem vedel poleg tega še več, saj je bil bolj markanten kot Edvard Kardelj. Njegov podjetniški duh namreč ni nikoli miroval, in ko so šli na primer z avtobusom pri Trstu čez mejo nazaj v Jugoslavijo, je tik pred mejo vsem šestdesetim igralcem, organizatorjem in serviserjem Olimpije dal vsakemu po en kroglični ležaj, brez vsakih pojasnil. Vsi so jih vtaknili v žep in se čudili, kaj jim bo ta poklon od Pante.

Ko so prišli na drugo stran meje, jih je pobral nazaj, in to tako, da drug za drugega niso vedeli, da jih je. In tako je, ne da bi kdo vedel, prešvercal šestdeset krogličnih ležajev v Ljubljano. V Ljubljani je bilo razen pšeničnikov republiške vlade, črnih »krajzlerjev«, ki jih je vlada uvozila za pšenico, samo še kakih petnajst osebnih vozil, od DKW-jev do topolinčkov, ker fičkov takrat še ni bilo. In ti so bili vsi brez krogličnih ležajev.

Dokler se Panta ni spomnil, kako jih je mogoče spraviti sem.

Ko so prvič igrali v Moskvi s »Krasnoj zvezdoj«, je Panta pred prehodom čez sovjetsko mejo z magnetom nalepil na odbijač lep kup zlata. Ko so prišli čez mejo, so Sovjeti zamenjali vlak in jih preselili v druge vagone. In kos zlata je zaradi neznanja o sovjetskih železnicah šel po zlu. Takoj za mejo se namreč začne široki tir in zamenjali so vagone. Naslednjič je Panta stvar uredil drugače, toda nihče v ekipi ni nikoli izvedel, kako, za šverc so sumili nekega ruskega agenta, vodiča, ki jih je vlačil po Moskvi in seje Panti nalepil, toda Panta ni nikoli spregovoril niti besedice o tem.

Panta je bil človek, ki je bil socializmu pravo nasprotje. V socializmu so namenjali zmage samo popolnoma abstraktnim politično-ideološkim stvarem, kot so bili obnova, socializem sam, nova družbena ureditev, ki je zmagovala po šolah, po uradih, po trgovinah, po podjetjih, v savnah, športnih društvih, zmagoval je socializem, zmagal pa bo tudi komunizem. Toda glej hudiča, tudi Panta je hotel zmagovati, najprej s košarko, zase, ne za državo in ne za socializem, vedel pa je tudi, da s košarko ne bo več kot nekaj let, in je za vsako ceno dal vse od sebe, da bi ostajal še naprej na svojem osebnem zmagovalnem odru ali pa vsaj tik pod njim. Leta 1972, ko so ustanovili zloglasno komisijo za ugotavljanje izvora premoženja, sem o Panti spet nekaj slišal, in sicer so ga vlačili po časopisih, da si je z ne vem kakšnim gradbenim materialom in s peskom in svojim podjetjem, kaj pa drugega, pridobil pravo premoženje, ne da bi bil politično in moralno odgovoren in zanesljiv. Namigovali so na prepovedano gospodarsko dejavnost, toda kmalu je stvar utihnila, in ko sva se na Slovanu na nogometu srečala z Marjanom Rožancem, srečevala sva se tam vsako nedeljo, ko je igral Slovan, mi je najprej rekel:

»Ali vidiš, kako sem imel takrat prav. Važno je znati, biti uspešen, pronicljiv, kot je Panta, in kaj mu zdaj morejo. Gajsten ovaduški novinar pri

Delu je utihnil in Panta je delal svoj majhni osebni zmagovalni oder naprej in ga dela še danes.«

In res je tedaj v Slončku še rekel:

»Tu je bistvo! Vse ti lahko vzamejo: hišo, denar, obrt in delavnico, toda če znaš nekaj tako, kot znaš, bodisi košarko ali pa pripeljati za petnajst vozil dele, ki jih ta ušivi sistem ne sme uvoziti, ker se z avtomobili lahko vozijo samo pšeničniki v Pšeničnikih, ti nikoli ne bo mogel nihče nič.«

In potem sem končno izvedel, kar so pri mizi vedeli že vsi, da namreč Marjan prihaja iz Sremske Mitrovice, saj mi je brez vsakih ovinkov naštel, kaj je vse počel, namesto da bi se ure in ure vlačil po »krugu« kaznilnice, kot je to apatično počela večina drugih. Dobil je tri leta in v teh letih se je naučil pisati dialog, ker je sklenil, da bo napisal vse o Dragiši Jovanovicu,. prvaku predvojne srbske stranke, edine, ki je sodelovala v Srbiji z NOB, o njem, ki so ga zaprli v Mitrovico, ker je kot poslanec v zvezni skupščini glasoval proti tistemu delu Ustave SFRJ, ki ukinja vse stranke, edino za subjektivne sile je ostal prostor, Kocbek je takrat glasoval za, in ko sem ga vprašal, kako je to vendar bilo, mi je rekel, da bi se lahko izgovoril, da je krščanskosocialno gibanje, ki ga je vodil, samo gibanje in ga Ustava ne zadeva, pa bi to bil le izgovor. Ni se sprenevedal in mi je rekel, da je to bilo vprašanje življenja insmrti. Marjan je to potrdil z Dragišo Jovanovicem, ki mu je tako rekoč v naročju umrl.

In tisti hip smo bili v našem pogovoru pred neizbežno temo, to je pogovorom o zadevah, ki so bile bolj ali manj vse tabu, večina tistih, ki smo

se jih tukaj spomnili, ker smo jil1tudi živeli!

V nasprotju z mojimi srečanji z Gregorjem in Stanekom v Mesingu, kjer se je kar naprej vsaj nekaj časa, do tistega pohoda v Mali graben, razmišljalo o morali objavljanja ali neobjavljanja, tukaj v tem bifeju nobenemu to niti na misel ni prišlo.

In Marjan je potegnil črto. Mirče mu je prikimal, Panta pa je neizbežno postavil vprašaj nad vse, kar sta povedala.

»Kaj naj pove danes Vidmar, kaj naj pove Miško Kranjec, kaj naj pove Potrč, kaj naj pove Peter Levec, kaj naj pove na primer Vladimir Kralj, kaj France Koblar in tako dalje, ko se jim je zalomil čas, ostali so na oni strani, na tej strani živijo samo s tistim, kar jih lahko doleti glede petletke po uradih ali pa, da jim katera punca ne da, kar se jim dogaja, glede na leta in kilograme, zmeraj bolj. Ničesar nam ne more nihče od teh povedati, razen da opiše pridno delavko socializma Angelco, ki jim kuha hrenovke in nosi češnjevec iz Češnjice v klub DSP - na mizo.

Ti pa imaš kar precej povedati o tem, kako so zmasakrirali razumniški razred v zadnjih petih letih, jaz o Dragiši, Mirče o svojem očetu, kraljevem oficirju, ki ni hotel prelomiti prisege, dane kralju, in zdaj ne dobiva niti penzije, tudi o krogličnih ležajih bi se dalo pisati ali celo snemati film, za katerega sem se jaz naučil v Sremski Mitrovici pisati izvrstne dialoge. Če grem še nekoliko nazaj, na primer na Bezenškovo 37, in to v leto 1941, smo imeli tam še bife, in tja je prihajala Marija naših želja, tako smo ji pravili, jaz in Bogdan Šturm, toda Marija je bila denunciant in jo je ena od

trojk spravila s poti. Nikoli več je nismo videli, samo Bogdan, kadar na Slovanu kaj ne Štirna, zmeraj pravi: Ej, Marjan, ko ne bi takrat počili Marije

naših želja, bi nam izpolnila željo in bi imeli dovolj denarja za še eno tenis igrišče pa še v Moskvo bi lahko šli, z rokometom. Tako boš pa igral pingpong pa Nevskega prospekta še desetletje ne boš videl.

Tudi to je tema, ki je uradno ni. Marije naših želja prav tako ne, lepotica je izginila za zmeraj, še čaja ni utegnila v našem bifeju z Marjanom in Bogdanom popiti do kraja.

O tem se tudi ne da posneti na primer filma, ko je tvojo družino izdala Anica B. gestapovcem, ker je tvoj oče, Sokol zagaman, zbiral material za

Evalda Robiča, intendanta Šarhovega bataljona, Šarh se je namreč že leta 1918 na Koroškem stepel z nemškutarji, ker je bil Sokol, in tudi tega se ne bi dalo napisati, da je bil Sokol, niti tega ne, da so prvi ustreljeni talci bili tudi Sokoli, saj so Robiča ustrelili že leta 1941, 4. novembra v mariborski kaznilnici. Gre samo Kerenčič in le, če napiše to kak zanesljiv pisatelj. Vitomil Zupan je izdal novelo o panterju Dingu, tega je komaj pet ali šest let, pa je v arestu ...«

In Marjan bi še dolgo razpredal o tem, da tem ni, da so skoraj vse prepovedane, če ga ne bi ustavil najprej Mirče, ki je imel zmeraj sveže informacije, in mu povedal, da pride Vitomil Zupan, ozdravljen tuberkuloze, v kratkem iz zapora, čeprav mu je zaporniški kulturni referent že po zvočnikih igral žalno Chopinovo koračnico, referent pa je bil Jože Javoršek, njegov partizanski tovariš. In tudi tega še sam Vitomil ne bo mogel napisati, napišeš lahko samo nekaj, kar se sploh ne dogaja, česar sploh ni, približno tako, kot je to počel Joža Glonar.

In Panta je popenil: »Fantje ne vedo, kaj je sploh prav. Igrati je treba na vse in se nikoli ne vprašati, ali je kaj prepovedano ali ni. Kam pa bi prišli, če bi šel vprašat ruskega trenerja, če mu lahko sredi Moskve raznesem koš. Je prepovedano, seveda je, toda meni tako kot tebi, Rožanc, ne preostane nič drugega, kot da žogo zabrišem v koš in ga raznesem.«

In čez nekaj dni sem v mariborskih Obzorjih spet prebral novelo o Mariji, ki je imela plave lase, plave oči in je hodila vsak dan mimo bifeja, in ko je ni bilo več, je ostalo samo hrepenenje. O tem, kar se je dogajalo, ko je Bogdan po vojni lovil tiste norce, ki so jo spravili proč, ker je bila denunciantka, pa smo izvedeli šele čez trideset let. Pa tudi tam o Bogdanu nič, samo o Ljubezni.

***

Ni dolgo tega, kar sem v pogovoru z Veljkom Rusom v Razgledih našel misel, da se slovensko javno življenje, tisto, kar življenje je, odvija v bifejih. Še pred nekaj desetletji na to nihče niti pomislil ni in nihče tudi ne bi verjel. Še bolj nenavadno pa je, da smo za to imeli zmeraj čas. Če ga nisi imel, potem je bilo s teboj nekaj narobe, in še danes sem prepričan o tem, ko na primer srečujem enega največjih dirigentov vseh naših slovenskih in siceršnjih časov Sama Hubada, ko gre proti Čarliju inje to dobilo tako stopnjo kvalitete, da je morda danes še bolj kot pred štirimi ali petimi desetletji nadomestilo tiste obvezne vrstne rede združb, ki so postavljale na različnih nivojih ljudi v vrste pod birokratsko in ideološko prisilo, zdaj pa jih spet nekje na začetku sveta z enako mero primitivizma in neskončne budalosti in celo poniglavosti postavlja ista mentaliteta v večstrankarske ideološke vrste, pri čemer kakšna prednjači po tem, da je podobna Sicherheitsdienstu Wehrmachta, kakšna pa je tako razpuščena, da se ne ve, ali bo zaradi tega, ker prepušča gozdove, komur jih že, sploh še mogoče kam v partizane, da bi ne srečali logarja z brevirjem v rokah.

Ni razlike v teh uradnih roženvencih, povsod je kar zadušljivo od idejnih in ideoloških zamisli, in potem je seveda povsem jasno , da zaideš spet tako kot nekoč v Union, kjer sem Sama Hubada tudi spoznal, ko mi ga je predstavil Miklavž Prosenc, ali pa popiješ Pri pošti še dva prav poceni kozarčka šnopsa, če bi ta bife še bil.

Takrat je bil dan siv, puščoben in jasno , ves center mesta je bil poplavljen z deževnico in nikjer ni bilo Lojzeta Beltrama, da bi v središču pred Namo na križišču urejal promet. Lojze Beltram je ljubeznivo stopil na otoček za prometnega miličnika, in lepo, kot se spodobi, kazal zdaj v obe vodoravni smeri na Titovi, zdaj v obe navpični od Tivolija do Tromostovja. In tistih deset kolesarjev, voz s konji za sifon in tramvaj, ki je brez upa zmage zvonil na svoj zvonec, se je stoje, tako kot vsi drugi, ravnal po Lojzetu. Lojze pa je urejal vso stvar dotlej, dokler ni prispela »marica«, in ko je, so ga ljudje dobesedno skrili in zakrili, tako da je brez Lojzeta morala nazaj prazna.

Ljudje so bili do Lojzeta solidarni in miličniki, stari in preizkušeni, so raje izginili, kot pa da bi se javno blamirali s tem, da bi lovili Lojzeta

Beltrama po središču mesta Ljubljane. Nič takega ni bilo tistega dopoldneva tam, ko smo se v Slončku razšli, bil pa je Stanek, ki je v pusto jesen, ko so se po luknjah poskrili celo policaji, zapel veselo politično pesem, da bi jih vseeno priklical in bi bilo morda tudi brez Lojzeta Beltrama sredi belega dne lepo.

»Ja ne kadetskij, ja ne sovjetski,

ja samij nastajaščij anarhist.«

In sva zapela. Ko pa tudi to ni imelo nobenega učinka, sva zapela še tisto, ki jo je tedaj napisal, ne da bi jo res napisal, Dane Zajc.

»Partizan je junak kakor ruski vojak, ima tank in zvezdo za znak, da napad si uredi, kakor si ga sam poželi.«

In tudi na to ni bilo nikogar, mesto je ostalo brez odmeva, in midva s Stanekom sva prenehala izzivati mrliče in mrtvake in mrtvoudne in pokojnike in umrle in odšla proti neznanim krajem, to pa je pomenilo, da bova to mesto do kraja potolkla, le če bova šla v Rožno dolino obiskat Gregorja.

In ko sva prišla tja, seje zgodil čudež nad čudeži, Gregorja ni bilo doma, in Stanek je bil prepričan, da je šel na lov za Plavim volkom. Plavi volk

je bila Fata, ne tista iz šal, v resnici ji je bilo tako ime, uradovala je v Unionu, Evropi, južnem delu mesta in še kje, in Gregor ji je napisal pesem, za katero malokdo ve.

Plavi volk je bilo hkrati pesmi ime in je izšla v njegovi prvi pesniški zbirki Mozaiki.

In ker Gregorja ni bilo nikjer, mi je še Starec obrnil hrbet, niti malo ni bil za to, da obrne narobe spet kakšen karton na polici očetove knjižnice, da bi dobila nov zagon za ta ,,spleen'', ki je bil trden kot svinčena megla. Obrnil mi je hrbet in šel.

Takih dni je bilo kar veliko, niso bili vsi posvečeni, saj je Ljubljana že od nekdaj mesto, ki se kakih osem mesecev koti kot kakšna krmežljava mačka in kot komaj skotene krmežljave mačke ne pogleda belega dne osem mesecev dni in noči.

In ko je spodletel poizkus, da bi si spletel prijazen dan sredi mesta, ko je spodletel poizkus, da bi bil ta dan še prijaznejši, ne samo v središču Pri

pošti, ampak celo v Rožni dolini pri Gregorju v vrtni lopi, kamor je mati Strniša zame prinašala veliko skledo fižola, Gregor pa na fižol ne vina, ampak jeseni ali pozimi kvečjemu grog ali pa kar sam rum, se mi je ponavadi odprla zadnja šansa, in to je bil bife Pri Lovšinu. Vsi, ki so zahajali tja, in tja sta vsak večer prihajala zanesljivo Ivan Mrak in Karla Bulovec, temu bifeju niso rekli bife Koper, temveč Pri Lovšinu. Že več desetletij je bil Lovšin, in ne kaka Obala ali Piran.

In tudi za take dni je bil kraj, kot je bil bife Pri Lovšinu, ne samo kraj, ampak pristanišče, kamor se je pred tem spleenom lahko zatekel človek, ki

sicer res ni imel kam. In nič čudnega, da so bili tam spet ljudje, čeprav popolnoma drugačni kot v Mesingu ali Slončku.

Ivan Mrak in Karla Bulovec sta bila tukaj prva, za njima je prihajal sem Jakob Savinšek, sem je hodil od tistih časov naprej, ko je postavil svoj poslednji spomenik narodnoosvobodilnemu boju v Semiču v Beli krajini, kjer ni bilo sledu in ni sledu, ker ga lahko vidite še danes, o partizanu,  ki je tak kot ruski vojak , ima zvezdo in tank, da napad si uredi, kot si ga sam poželi. Taki junaki so posejani širom po naši deželi, v Šentjerneju so

pozabili napraviti rimski volkulji zizke, ko napada junaka partizana, in tega skoraj nihče ni opazil, in takih reči je bilo še in še. Jakob ni napravil niti

enega takega junaka, temveč monumentalno osebno poetično himno v kamnu, kjer ni bilo sledu o ideološki naraciji. In ni dobil v delo nobenega spomenika več.

Skoraj deset let kasneje sem z Maksom Sedejem preživljal večer ob Lahinji, in prvi maj, ko je bil odprt lov na ščuke, je bil neskončno bolj prijazen in topel, kot so ti zdaj, in tedaj sva tam šotorila in naneslo je tako, da je k nama prihajal nekdanji kamnosek Vinko, zdaj lovski čuvaj. Prihajal pa je tudi Knez, ribiški čuvaj, in tam smo večer na večer pekli Maksov ulov, in Vinko nama je pripovedoval zgodbo o kiparju, ki mu je klesal v kamen tisti spomenik v Semiču. Tedaj sploh še nisem vedel za ta spomenik, mislil sem, da je kip kar tako, in Vinko je razblinil vse dvome. Jaka, tako so mu pravili delavci, ki so sekali in obklesali vsak kos kamna posebej, ni skoparil ne z denarjem ne z vinom, in tako smo večer na večer posedali v Podzemlju v gostilni, vse dotlej, dokler niso začeli prihajati tja nekakšni mestni ljudje, bili so taki, čeprav so se Vinku zdeli znani iz bližnjega Črnomlja. In Jaka, ki je bil družaben in vesel človek, je vsakokrat, ko jih je zagledal, postal živčen, in šele naslednje jutro oziroma dopoldan je Vinko uganil, zakaj. Prišli so tja, kjer so klesali in postavljali kamnite sklade, in zahtevali od Jaka, da jim da načrt, kako in kaj bo s temi skladi, in ali se bo vedelo, da so to junaki, ki so padli za domovino, ne pa nekakšna smrtna lobanja ali pa celo ogromna goveja glava.

Tako velike glave nima noben partizanski junak, tako veliko glavo ima samo govedo, ko mu ga mesar odreže, potem ko ga je zaklal. Bili so trdni v svojem prepričanju in zahtevah, saj so Zveza borcev Ljubljana in Zveza borcev Črnomelj in še Metlika povrh in dali so denar, zbirali so ga leta in leta, in zato mora biti tukaj načrt, da se bo vedelo, kaj bo iz tega, nikakor pa ne bodo pustili, da bo iz vsega tega nastala goveja glava, pa pika.

Jaka je dobesedno postavil delavce okoli napol končanega spomenika, da nihče od teh ni mogel več blizu, ko je bila svečana otvoritev, pa je bila splošna politična zadrega, toda ljudem je bil spomenik všeč. Bil je veličasten spomin na smrt vseh, ki so umrli v teh gozdovih in na travnikih, ki so bili na tem koncu dežele v Beli krajini doma. In če kdo ne verjame, naj se pelje v Semič in se bo tako kot v Kobaridu Gregorčiču načudil tej lepoti.

»Toda stranka ena je nam vsem dodeljena in ena bebavost in en sam krt,« je bil refren, ki ga je znal kamnosek Vinko še zmeraj na pamet.

Toda spomenika ni delal Jakob nobenega več. Lahinja pa je tekla še naprej v njegov spomin pri ljudeh, ki ga že dolgo niso več videli in niti vedeli niso, kako mu je ime. Bil je Jaka, ki je bil razuzdano vesel v gostilni v Geršičih in ga tudi pandurji v civilu iz Črnomlja in Ljubljane niso spravili ob smeh.

Ko sem Jakobu omenil kamnoseka Vinka, je takoj vedel zanj in tudi to, da ga je vabil še v Ljubljano, pa Vinka nikoli ni bilo, le Knez je včasih še prinesel Maksu kako ščuko, ko naju ob prvih majih ni bilo več tja na ribolov. Majski dnevi so postajali zmeraj bolj mrzli.

Jakob je prihajal skt1paj s Hiengom in kadar je bil tak dan, sem naročil kar dva deci šnopsa v en dva deci kozarec in Hieng je vsakokrat posebej

omenil, da je poznal veliko talentov, ki so se zapili in jih je pobralo; ni jih Bog, ker so zapravili božji dar s pijačo, temveč slana. Dva deci žganjice ne popije naenkrat noben, ki je božji, je mislil na glas tudi Jakob.

Vse to seje dogajalo na drugi strani Lovšina, na sredi je bil vhod, na levi šank in na desni mizice, kjer sedijo Mrak pa Bartol in Karla, potem pa

je bilo te večerne zasedbe v poznih urah konec. To so bili edini gostje. Včasih je prišla še Hiengova mama, stara spoštljiva gospa, ki je prišla iskat potepuha mačka Feliksa, in nikoli nisem vedel, ali je to res, da ji je maček ušel sem, ali je bila to le pretveza, ker se ji je zdelo nekako neumestno, da bi tako stara gospa posedala po gostiščih. To so bile manire, ki jih ne Andrej ne njegova mama nista pozabila nikoli. Potem smo se od šanka, Hieng in Jakob in jaz, pomaknili k mizi in tedaj je bila v zraku že debata o Cankarjevem Kralju na Betajnovi, o katerem je Mrak trdil, da je edina Cankarjeva drama, ki je dejansko tragedija.

Kralj na Betajnovi  je popolna tragična figura, toliko bolj, ker mu okolje kratko malo ne dovoli nič drugega, kot da je to, kar je, sicer bi ga okolje

uničilo. Silijo in prisilijo ga k umoru in k temu, da se ne očisti, da se kljub svoji spovedi ne odreče svoji tiranski vlogi kapitala. Maks je šema, kot so vsi njegovi socialisti in revolucionarji, med njimi ni ne Robespierra niti Kardelja ali Kidriča. Hana je lutka.

Ko je izrekel imeni Kardelj in Kidrič, kot da je nekdo vrgel bombo, ne zaradi tega, ker bi se kdo v tem krogu bal kaj reči na račun obeh, temveč

ker je omemba njunih imen izzvenela kot nekaj pozitivnega nasproti Cankarjevima moralističnima Jermanu ali Ščuki.

In ko je Vladimir Bartol omenil, da v nobenem ne vidi nič dobrega, in da ne ve, zakaj ju sploh omenja, saj brez etičnega konflikta ni tragedije, ga je Mrak strmo pogledal kot otroka. Do Bartola je imel tak očetovski odnos, do nas mlajših absolutističen, nič nismo vedeli, čeprav nas je zmeraj poslušal.

»Tepčki, revolucije so krvave, Francozi so v svoji meščanski revoluciji, iz katere izhajajo zdaj vse demokratične vrednote, pobili dvajsetkrat več ljudi kot med revolucijo pri nas, v procentih prosim. Čeprav z našim številom kar lepo konkuriramo. Toda za božjo voljo, ne prihajaj mi, Bartol, z merili, ki veljajo za pacifistična gibanja, ki tako ali tako vlečejo vse ljudi samo za nos, saj še niti eno ni preprečilo nobenega klanja, k revoluciji. Taka je, kot je bila Kardeljeva in Kidričeva, trda, brezobzirna, ne štejejo se niti glave niti duše, in taka ostaja, kot je naša zdaj. Ena resnica, en prav in ena oblast. Tako je bilo in tako bo.

Kaj bi s Cankarjem, razen Kralja na Betajnovi. To je v dramatiki njegova vsega spoštovanja vredna figura in toliko tragičnosti, kolikor je zmore

Kralj, je v politični zgodovini premoremo Slovenci, ne več, ne višje.«

Ivan Mrak nas je kar naprej presenečal, biti z njim v istem krogu je pomenilo zapustiti svet vseh družbenih zahtev po prilagaja nju, da si kot

državljan v službi kjerkoli. In to je bilo tisto, česar oblast ni prenesla, česar ni prenesel Kardelj ali pa Kidrič, ko smo že pri imenih. Mrakova veličina je bila v tem, da je videl logiko oblasti, ki je bila nezgrešljiva, čeprav se je povsem križala z logiko njegovega življenja.

Z njim je bilo tako, da smo to vedeli vsi. Vedeli smo tudi to, da so ti takoj, kjer si že bil blizu roke oblasti, ki je grabila za teboj, zastavili vprašanje, kaj imaš s tistim Mrakom, ki je daleč od tistega in nasproten tistemu, za čemer stremimo mi vsi.

V tistem času sem letal okoli študentskega lista Tribuna, kako leto je bil tam urednik Primož Kozak, in objavil mi je novelo Beli šal, ne čisto celo, ker je je bilo preveč, temveč odlomek. Bral sem jo na literarnem večeru slavistov in komparativistov v .Železničarskem domu in Kozak je prišel k meni in mi povedal, da bi objavil odlomek.

Ko sem se pojavil na Tribuni pri glavnem uredniku Tomažeju iz Kranja, me je peljal na kavo v Union in na kosilo v unionske Rožce in bil sem

prepričan, da so se mi v Tribuni odprla rajska vrata, toda Tomažej je prišel na koncu kosila z besedo na dan.

»K Mraku hodiš, vidijo te pri Kopru.«

»To ni Koper, to je Lovšin,« sem pihnil že besno, ker sem vedel, kaj bo sledilo.

»Človek, ki nekaj da nase, ne hodi v to proslulo družbo. To je smešen gospod, ki je že pred vojno osmešil gledališče do kraja s svojimi čudaškimi uprizoritvami, kjer je s svojim ogromnim hrbtom, še daljšim vratom, ogromno konjsko glavo in čevlji številka 46 osmešil vse, kar se osmešiti da, ko je v svojem Rdečem Loganu igral mlado Indijanko, Rdečega Logana in vse Amerikance. Ljudje so nazadnje, ko so ugotovili, da pravzaprav jemlje gledališki umetnosti ugled, pobesneli in so ga po eni uprizoritvi gnali s kamni čez cel Grad na drugo stran in ga je morala reševati banovinska žandarmerija, da ga niso pobili. In ali veš, da je tega Rdečega Logana ponovil še enkrat v Hrenovi ulici, kjer je imel Slapernik svojo slikarsko šolo Ivan Rob, in je bila uprizoritev enako žaljiva do vsakega okusa, inje še Slapernika spravil ob šolo, saj je oblast vse skupaj zaprla. To je Ivan Mrak in s tako smešnim in osmešenim človekom se ni za družiti, če misliš biti del te naše kulturno-umetniške politike, del naših naporov, da v literaturi premaknemo kaj naprej.«

Ivana Mraka so se ljudje izogibali, ker so se bali, da bi jim kak Tomažej ne razložil, kako si z njim kvarijo ugled resnih meščanov. Šlo pa je za nekoga čisto drugega, za izjemno samosvojega in svobodnega človeka, ki ga režim ni prenesel in mu je to svobodo omejil tako, da ga je na vsakem koraku smešil in dajal vsem, ki jih je bilo strah oblasti, alibi, da so ga zapuščali in se niso družili z njim. Tomažeji so bili najpogostejši vzorec, ki te je pravzaprav peljal na kosilo, ti bil pripravljen zagotoviti eksistenco, ti objavljati tvoje črtice, vendar pod enim popolnoma razumljivim pogojem, da z druženjem z Ivanom Mrakom ne smešiš študentskega lista. Kdor ni imel nobenih izkušenj, je zamahnil z roko in rekel, no Ivan Mrak, kaj pa te

navsezadnje pogrešam. Tvoj dolgi žnabelj, tvoje predavanje, ki ne trpi nobenih ugovorov, in tisto dolgočasno posedanje Pri Lovšinu, kjer mu Karla

kar naprej pravi, da je umiral že šestkrat in da ne bo nikoli umrl in bo kvečjemu pokopal njo. Karla je bila praktična ženska in je videla svet tak, kakršen je bil, pa tudi vse Ivanove smrti, ki jih je bilo že šest dotlej.

Če pa si imel izkušnjo, o kateri smo se pogovarjali v Slončku z Marjanom, s Panto, z Gregorjem, pozneje s Tarasom, potem je bilo jasno , da so te neopazno, elegantno, v imenu tvoje veljave in ugleda, na ta način z nevidnimi represivnimi metodami spravili ob temeljno človeško svobodo, da bi se družil z ljudmi, ki so ti pri srcu. Smisel te že sofisticirane oblasti je bila osamitev vsega, kar se ni podredilo ideološkim normam partije, tako kot je bilo to pred vojno, kot je pripovedoval Ivan Mrak, glede Cerkve!

Tomažejev je bilo na vsakem koraku, kolikor hočete, kjer koli bi hotel kaj doseči, sekam preriniti, se je pojavil Tomažej. Ljubezniv, širok, razumen in prijeten Tomažej.

Jaz pa bi mu najraje zavil vrat, toda vic stvari je bil v tem, da na Tribuno nisem več šel, da tega nisem povedal ne Panti, ker bi mi rekel, da sem

nor, pač pa takoj Gregorju, ki je siknil samo to, da je ta oblast gentlemanskim Tomažejem nakljub navadna barabija in svinjarija. Mraka pa vseeno ni maral, preveč sta si bila enaka, in v vsem času ga nikoli nisem spravil zvečer k Lovšinu, še manj pa dopoldan v Rio, kjer je zasedal v polni zasedbi, kot da se je skozi noč samo premaknil iz enega lokala v drugega.

Še isti večer sem šel k Lovšinu in Karla je tam sedela sama, ni bilo ne Hienga, ne Jakoba Savinška, ne Vladimirja Bartola.

»Če ni Ivana, se tudi noben drug ne ustavi, pogleda skozi vrata in ko vidi, da ga ni, gre naprej.«

»Kaj pa je z Ivanom? «

»Ivan? Ja, že sedmič je na smrt bolan in bo umrl. Sedmič, seveda,« je rekla Karla.

In potem me dolgo ni bilo k Lovšinu, pa tudi na Tribuno ne. Ves čas pa sem spraševal tako Hienga kot Jakoba Savinška, kako je kaj z Mrakovim zdravjem.

***

Ne glede na izjemen občutek za osebno svobodo, ki sem ga ohranjal kot temeljno normo vse svoje življenje in sem zmeraj trpel kot konj, kadar se mi je zdelo, da nekdo »hodi po meni«, se mi je vendar poslej dogajalo to, da je Tomažej imel posledice, in to na tako čuden in smešen način, da k Lovšinu nisem več zašel, enostavno mi niso dale noge, upiralo se mi je vse, kar je bilo s Tomažejem v zvezi, sem pa zahajal dopoldan v Rio, kjer je bil spet Mrak, ampak se ni moglo reči, da se hodi k Ivanu Mraku na klepet, temveč, da se hodi v Rio, kjer zaseda vsak dan cvetober slikarjev in kiparjev, igralcev in režiserjev in kamor zaide tudi sam dr .Aleš Bebler, ki sicer nima nobene tako pomembne funkcije več, je pa vendarle del najvišje partijske nomenklature.

Rio je bil tudi edini kraj, kamor sem, razen v Mesing, spravil Gregorja Strnišo, seveda ne v ta krog kiparjev, kot so bili Stane Keržič in Frančišek Smerdu, Penzel - Ivan Seljak Čopič, Kiauta, Jože Kranjc, ki je napisal eno samo dramo in jo je Vidmar raztrgal do onemoglosti, potem pa je pisal samo še novele, Karel Zelenko, ki je veljal za enega največjih teoretikov v slikarstvu, seveda tudi odličen slikar, in Stane Kregar, Debenjaka ni bilo nikoli sem, Riko Debenjak je sodil h konstruktivnemu umetniškemu gremiju in prispevku te oblasti. Ločili so se med seboj samo po tem. Ali si bil gremij, s katerim je oblast delala nov svet, ali to nisi bil, pa so te vseeno pustili živeti, ali pa si bil Ivan Mrak, še brez osebnih živilskih nakaznic.

Gregorja to ni niti malo zanimalo, imel je svojega disidenta doma, oče Gustav ni imel nekaj časa ne nakaznic ne pokojnine, pa tudi hiško, ki je bila in je še pravzaprav pritlična s toliko prostora, kolikor ga rabi troje ljudi, so jim vzeli, čeprav so lahko ostali v njej.

Zanj je bil to v resnici že presežen svet, svet, ki se mu je privadil doma, ker se je moral, in ga sploh ni več zanimal. Je pa čutil tudi odpor do vseh starcev, teh na tej strani, naši, zlasti pa tistih na strani oblasti.

In tako se mi je zgodilo, da sem najprej sedel v tem krogu umetnikov, ki za nobeno ceno niso hoteli biti gradivo oblasti, ki bi z njimi gradila nov svet, ko pa so se proti pol dvanajsti uri začeli razhajati in sem ostal sam pri mizi, je prišel Gregor Strniša, natančen kot ura, ob pol dvanajstih sva bila dogovorjena, in toliko je prišel prej, da se je z odhajajočimi samo pozdravil.

Toda da ne bi kdo mislil, da sva z Gregorjem imela kakšen opravek, niti približno ne, dobila sva se kar tako, kot sva se dobivala kar tako na različnih krajih. Bil pa je vseeno poseben razlog, Gregor je dobil plačilo za prvo besedilo, ki ga je napisal Juretu Robežniku, prijatelju in sošolcu in kolegu, in to je Gregor proslavljal drugje, ne v Mesingu. V Mesing se hodi zaradi Anite, v Mesing se hodi, ker tja enostavno moraš, tudi zaradi tega, ker nimaš zmeraj dovolj denarja, pa plačaš drugič, toda če se ti zgodi, da si dobil lepe denarce za prva napisana besedila za pesmi, popevke, potem

je to treba proslaviti čisto nekje drugje, in ko sem ga vprašal, če ima kakšne pomisleke, ker bo to le šlo v javnost, mi je rekel skoraj pomilovalno, saj

so to vendar besedila za popevke, to ni literatura, to je tak denar, kot ga dobiš za inštrukcije.

In je ostal tam, kjer je bil, jaz pa tudi. Rio seje polnil, to je bil lokal, ki je bil zmeraj nabito poln, bil pa je tudi lep pozen jesenski dan in so vsi kot martinčki rinili na sonce.

In ko je bil vrt Ria do kraja poln in samo najina miza do polovice prazna, sem pod velbastim vhodom zagledal ogromno Tarasovo glavo in pod

njo Vena Pilona, ki je drobencljal zraven in ga je bilo komaj videti. Veno Pilon je v tistih časih še kar pogosto hodil v Ljubljano iz Pariza in se pravzaprav pripravljal, da se bo za zmeraj vrnil v svojo rodno Ajdovščino. Pilona sem spoznal, ko je bil nekajkrat že tukaj in se je ustavljal v klubu književnikov na Wolfovi, kot se spodobi, toda poznala sva se samo od daleč in Pilon zanesljivo ni vedel, kdo sem. In kot se nikoli ne zgodi samo ena presenetljiva stvar, namreč to, da je Gregor postal pesnik popevk in da se mu to zdi enako, kot da bi petošolkam dajal inštrukcije iz matematike, tako se je zgodilo, da sta se ustavila pred najino na pol prosto mizico in prosila, če lahko prisedeta. In kmalu je postalo jasno , da Taras Gregorja pozna, za mene pa še ne ve, kam bi me dal. Pilon mu je pripovedoval eno od tistih dolgočasnih pariških zgodb, razvlečeno in nezanimivo, dokler se je Taras ni naveličal do kraja in se očitno rešil pred njo tako, da je rekel Gregorju naravnost:

»Mislim, da se ne motim, vi ste Gregor Strniša?«

»Gospod Kermauner, ne motite se, sem Strniša.« Gregorje kazal svoje kljubovanje temu režimu tudi tako, da je ljudi, kijih ni ali pa jih je poznal, naslavljal z gospodom in ne s tovarišem. Kermauner je bil zaradi tega kar šokiran, Pilon še bolj, jaz pa nadvse zadovoljen, saj je postala stvar zelo živahna in bo verjetno  še bolj.

In Taras ni rekel drugega kot to, da je v Novih obzorjih bral Gregorjeve pesmi.

Tokrat sem bil šokiran jaz. Nisem prebiral nobenih časnikov in razen Besede nobenih revij, pa še tiste Besede sem kradel v čitalnici Mestne knjižnice . Torej je bila ta novica zame kot bomba. Gregor je torej objavljal, in to takoj po tistem, ko sva zabredla v Mali graben.

»Vaše pesmi so sijajne,« je še rekel Taras in potem spet kot strela z jasnega: »Ali poznate Balantiča?« Gregor je bil očitno najprej izjemno polaskan, potem pa hudo prizadet.

»Poznam, toda zakaj me to sprašujete ob mojih pesmih?«

»Saj ni nič hudega, če imata enako skalo za svoj tako popolnoma različen vir. Gospod Strniša, nič slabega nisem mislil, nič drugega, kot sem rekel.«

Gregorja tudi ta ugotovitev o skali ni spravila ob nejevoljo na Tarasa, Veno Pilon pa je ta pogovor izkoristil za to, da je potegnil iz žepa šop papirjev in jih dal Tarasu. Taras jih je preletel in mu jih hotel vrniti, tedaj pa je Pilon rekel, da bi ga zelo veselilo, ko bi to pogledala še Gregor in jaz.

In Gregor je nekaj časa bral, prebral in brez besede dal meni. Pri meni pa so pesmi tudi obtičale, ko je pogovor med Gregorjem in Tarasom postajal

zmeraj bolj napet. Govorila sta o Balantiču in o pesmih, ki jih je tedaj objavil Gregor, in ena od njih je nosila naslov Plavi volk. Ta pesem je bila tudi kriva, da si je Gregor premislil in začel tiskati pesmi in seveda tudi vse, kar je bilo s tem Plavim volkom v zvezi. Toda Plavi volk in Fata bosta prišla na vrsto pozneje. Za zdaj samo to, da se je Gregor zaljubil v eno od znanih dam, ki ji je bilo ime Fata, in to zares, in je tudi zares bila Orientalka, in naiven, kot je bil, ji je poklonil tiskan izvod Novih Obzorij, za katerega smo bili vsi prepričani, da ga ženska niti odprla ni, še več, ni ga niti prinesla domov, saj po trdnem Starčevem - Stanekovem prepričanju sploh ni bila pismena. In tako se je zgodilo tudi po mojem, zaman se nama je Gregor pozneje opravičeval, zakaj je začel objavljati.

Gregor je dovolj ostro, toda silno vljudno povedal Tarasu, da je krščanstvo pač nekaj, kar naš svet, razen Orienta in budizma , obvladuje, odkar imamo civilizacijo in kulturo, in da je potem jasno , da nista samo Balantič in Gregor Strniša iz te skale, temveč vsi. Taras je to sicer verjel, toda trdil je, da je dandanes malo pesnikov, vsaj mladih, ki bi imeli ta izvor. Levičarstvo ima tudi v pesmih svojo besedo, ta pa, kakor vemo, nima ne Boga in ne krščanstva. In tedaj je Gregor rekel, da ni problem v religiji, ampak v kulturi, in da je to kvečjemu dobro zanj, za pesmice, ki jih bere v Besedi , pa slabo, in samo malo je manjkalo, da ne bi rekel, da so taki vsi štirje z izjemo Koviča, pa še ta samo tu pa tam.

Razpoka med njim in besedovci je tičala torej tukaj, tega jaz do te zelo ostre debate med Tarasom in Gregorjem niti vedel nisem. Še bolj pa smo bili presenečeni pravzaprav vsi, saj na tej ravni in s tako vsebino dotlej nisem slišal nobenega javnega pogovora, ne v javnosti, ne kje za mizo. Ti pogovori niso segali v metafiziko, segali so samo do točke, alije literatura oziroma poezija lirična, ljubezenska in osebnoizpovedna ali pa prilagojena splošnim političnim in ideološkim normam te dežele in tega režima.

In nazadnje mi je Veno Pilon rekel, da mu lahko naredim uslugo, ker se zjutraj vrača v Pariz, in malo pogledam po uredništvih , ki jih zanesljivo poznam, in vprašam, če bi kdo objavil njegove pesmi. Veliko mu je do njih, rad bi videl, da bi bile objavljene.

»Zakaj pa tega ne prosite koga drugega?« sem se narahlo uprl.

Gregor in Taras sta se klestila naprej. Oba sta bila tako zagreta, da sta si dala samo tedaj malo odmora, ko je bil kozarec piva prazen in sta naročala novo baterijo, kot je temu pravil Taras, midva s Pilonom pa sva govoričila o slikarjih, ki so bili pravzaprav njegova generacija in sem jih vse poznal. Sedej, Zelenko, Keržič, Pregelj in tako naprej. Povedal mi je, da niso vsi njegova generacija, ni pa dosti razlik med njimi, povedal pa mi je tudi, da so mu zamerili njegov Pariz, zlasti zato, ker je zaradi žene Parižanke ostal v Parizu, in da zaradi te zamere pravzaprav ne pozna več tako dobrih prijateljev, da bi jim lahko zaupal to poslanstvo pri objavi pesmi. Nas pa zdaj pozna in smo mladi in polni resnice.

In tako so pesmi Vena Pilona ostale pri meni, bile pa so tako neskončno slabe, da se Gregor niti minuto ni maral pogovarjati o njih, ko sta Taras in Veno Pilon odšla.

Bil sem v posebnem položaju. Čisto majhen pred velikim slikarjem Pilonom, ki sem ga naravnost oboževal, in neskončno suveren nad pesmimi,

ki niso bile drugega kot začetniške rime, ki niso razen tega, da na moč ljubi ženo in še bolj na moč Montmartre in Parnas, imele v sebi čisto nič. Ko sem v enem trenutku svoje slabosti prav tukaj v Riu in to pozno ponoči, že proti jutru, te pesmi pokazal Lojzetu Krakarju in študentu Štefanu, kakor smo pravili Rudolfu Kresalu, je Kresal rekel:

»Lojze, saj veš, kaj jaz rečem, kadar je kakšna stvar taka, kot so te Pilonove pesmi.«

»Vem,« je rekel Lojze. »Ti ne rečeš čisto nič, temveč samo nic. Brez strešice, ker je je škoda.«

»Tako je,« je rekel Rudolf Kresal, jaz pa sem nesrečno vtaknil tisti šop Pilona, ki sem ga sicer imel neskončno rad, v žep.

Ta popoldan v Riu, ki se je začel z Gregorjem Strnišo in se končal tako, da sem se spoznal s Tarasom osebno, dotlej se sploh poznala nisva, me je obremenil dvakrat. Prvič, ker nisem vedel, kako naj se vedem do Tarasa, spoštovanje nas mulcev je bilo vsaj takrat do ljudi, ki so v smislu upora nekaj bili, neskončno. In drugič sem bil obremenjen, ker se mi je potem zgodilo še nekajkrat, da se je Pilon pojavil v Ljubljani, prišel k svojim kiparjem in slikarjem za omizje, kamor je zahajal tudi Ivan Mrak in seveda tudi jaz, in mi nikoli ni pozabil težiti s tem, če sem kaj storil z njegovimi pesmimi, ki so mu drag in dragocen utrip in spomin na življenje, ki se utegne pretrgati, saj je žena bolj in bolj bolna, sam pa v Parizu brez nje nima kaj iskati. Upa pa, da mu bo domovina vseeno dala kakšen penzion.

Sto izgovorov sem našel, ker sem sklenil sam pri sebi, da bom pogumno opravil svojo zgodovinsko dolžnost in obvaroval Vena Pilona pred objavo te robe in pred zgodovinsko blaznostjo literarnih in drugih zgodovinarjev, ki bi utegnili prodajati ta nič od poezije kot kuriozum in hkrati vsem pametnim ljudem lepo kazati, da Veno Pilon ni imel nobenega obzorja, kar zadeva književnost, njegovo literarno obzorje ni segalo čez Vodnikove prigodnice.

Zato je bilo treba Vena Pilona zaščititi pred blazneži znanosti, in sem ga. Ko so se odločili, da bodo ustanovili Pilonovo galerijo v Ajdovščini, sem poiskal ta šop papirja in ga zažgal, da od njega ni ostala niti najmanjša sled. Zgodovini je bilo zadoščeno, predvsem pa Venu Pilonu.

Čez natanko sedemnajst let sva bila s Hermanom Voglom za Tovariša, tedanjo družinsko revijo, ki jo je urejal pravkar preminuli Milan Šega, pri

Pilonu in pripravljala za objavo pogovor z njim. Ko smo končali, me je Pilon kot strela z jasnega vprašal, v kateri publikaciji so bile objavljene njegove pesmi, in dodal: »Saj so zanesljivo bile, ali ne? «

In ker je bilo že iz pogovora jasno , kakšna nostalgija ga daje za Parizom, za njegovim ateljejem, za pokojno soprogo, sem se mu enostavno zlagal,

da ima prav, da pa sem pozabil, kje, saj jih je bilo nekaj, ki bi to storili takoj.

In vesel je bil kot otrok in ga ni več zanimalo, kje so izšle njegove rimane ugotovitve, da je Pariz lep in njegova soproga ljuba.

Toda vseeno me je stvar skrbela, dokler tudi Pilona med mnogimi imenitnimi ljudmi, ki so bili še iz prejšnjega veka, nismo pokopali.

Rio je nekako ostajal nekaj posebnega, popolnoma drugačnega kot drugi bifeji, saj si se tukaj v treh različnih miljejih in predvsem ob zelo

različnih obiskovalcih srečeval ob treh različnih dnevnih časih. Dopoldan, pravzaprav zgodaj dopoldan, v bifeju, kamor se danes pride s Slovenske ceste in je tudi nekakšen Dairy Queen, in v njem, odkar ni več bife, tega je že skoraj petnajst let, nisem bil. Takrat je deloval od sedmih zjutraj do štirih zjutraj. Potem je bil vrt, ki je deloval ves dan do polnoči, in notranji trije prostori, ki so bili odprti tako kot vrt.

Že to, da si spravil Tarasa samo na ta vrt, in še to čez dan, je bilo zelo nenavadno. Taras je nekajkrat, ko sem ga po tistem najinem prvem srečanju povabil v bife, razen v Mesing, tja je še šel, rekel, da ga oblast ne bo porivala med lumpenproletariat, ker se ne more nikjer drugje družiti z enako mislečimi kot ravno v teh beznicah.

Do beznic je imel odpor, v njih se je ustavljal za hip samo na svojih potovanjih, jaz pa sem se z njim srečeval pri njem doma, seveda ko sem prej v bifeju zraven na hitrico popil tri rume.

Tedaj je Lojze Filipič razpisal natečaj za izviren slovenski gledališki tekst, to je bilo že leta 1956, bil je umetniški direktor Drame SNG in v žiriji je bil tudi Janko Kos, tedaj že zelo znan kritik in publicist in urednik Besede.

V kletnem stanovanju na Napoleonovem trgu je živel igralec iz Vesne Janez Čuk, ki je obiskoval prvi letnik dramaturgije na AGRFT. Njegov oče

je bil eden redkih preživelih krščanskih socialistov, ki ga je oblast pustila na miru, bife, kjer smo se srečevali, je bil Pod Skalco, in tja so hodili predvsem študentje arhitekture in slavisti iz slavističnega seminarja, Borut Kardelj, Mirče Šušmelj, Dohtar oziroma Dušan Prebil in Miljenko Licul, ki mi je tedaj prinesel svojo najljubšo knjigo Čudoviti prah Vekoslava Kaleba. Sem je hodil tudi Franci Jerina, to je zgodba iz Maribora, prvi socialistični škandal v Mariboru, kjer je bil župan in so ga zaradi seksualnih orgij z damami iz mariborske elite na Treh kraljih odstavili. Do kraja se je zapil, potem so ga reševali tako, da je do konca življenja upravljal udbovsko letovišče zraven Pule. In iz Pule sta se poznala tudi z Miljenkom, saj je bil Miljenko od tam, in mene je skoraj kap, ko sem ju enkrat videl skupaj prazniti kozarce z mrzlim čajem. Miljenko ga sploh ni ne vem kako poznal, se je pa Franci prigrebel, ker je bil zmeraj brez denarja. Bil je eden od mnogih partizanov, ki so okusili oblast in se nikoli več niso pobrali, ko so jih spokali z oblasti zaradi česarkoli že.

Pravzaprav me je zanimal bolj kot vzorec, ki se je ponavljal v nedogled, saj se sploh ne ve, da je večina partizanov, ki se niso lotili svojega

prejšnjega poklica, končala natanko tako. Zlasti do svojih je bila oblast še bolj kruta kot do domobrancev.

Sem je v družbi z Borutom Kardeljem in Janezom Čukom in Prebilom zahajal tudi Rankovicev sin, kije tukaj študiral samo nekaj let in izginil iz Ljubljane nazaj v Beograd. Z Janezom sva se za nekaj dni odpovedala vsem družbam, jaz tisti v Riu, Janez tej v bifeju Pod Skalco, in sedla v njegovo kletno sobo, ki je imela okno na Napoleonov trg, ter začela pisati dramo za natečaj, ki jo je bilo treba oddati čez tri dni. Najprej sva v kavarni Slon »Šla« skozi moje daljše prozno besedilo in je Janez ugotovil, da je to izjemen gledališki material in da ni treba drugega, kot spraviti ga v prizore

in dialoge, in vrstni red zlasti na koncu nekoliko premetati. In sva se lotila tega posla, Janez je prinesel pisalni stroj iz ene od pisarn, kjer je bila

njegova mama snažilka, in potem sva tipkala - to pa je bilo od dveh popoldan, ko so uradnice in tipkarice odšle domov, do sedmih zjutraj. Nočni in popoldanski šiht. Janez mi je takrat razložil, kaj je tragično, in natančno na strani tej in tej določil, kje bo padla vrednota in kje se bo pobrala in živela večno naprej. Zadnjo noč sem med tipkanjem res skoraj trikrat zaspal, Janez pa je besedilo štirikrat skopiral, ga opremil s šifro in tri izvode odnesel na pošto ter pravočasno odposlal.

Janko Kos mi je že čez kak teden omenil, da sumi, da imam tam svoje besedilo, in ko sem priznal, mi je rekel, da je med šestdesetimi zašlo med prvih deset. Toda hkrati sem tisti izvod nesel seveda Tarasu, ki je men i in Čuku, s katerim sem ga seznanil, razložil, da ima ta gledališki tekst posebne kvalitete, ki jih nima nobeden od tistih, ki jih igrajo. Kajti vse, kar se uprizarja v gledališčih, so družinske melodrame, ki jih doživljajo meščani, ker jim je revolucija spodnesla tla in ker so bili že prej brez revolucije moralno in etično, pa tudi biološko temeljito načeti.

Ta besedila so res šarila po slovenskih gledališčih kot rezultat tistega, da so bile vse teme pravzaprav tabu ali pa jih pisci tudi poznali niso, saj so živeli v topli gredi socializma.

Še preden je bil znan rezultat razpisa, me je Taras opozoril na to, da ima moj spis hudo napako, in ta je, da nihče od vodij gledališč ne bo ničesar

razumel in tudi ne igral ali nagradil. In ko sem po neuspelem izidu natečaja poslal besedilo Herbertu Griinu v Celje, kjer je bil umetniški vodja in znan kot modernist, prevajalec Kafke itd., mi je poslal nazaj natanko tisto, kar je prerokoval Taras. »Dialogi so kar, vendar vsa stvar hermetično nerazumljiva brez rdeče dramaturške linije. Nedvomen talent, pogumno naprej.«

Ko sem čez pol leta, ne da bi prej kaj takega najavil, prinesel novo besedilo Tarasu, me na pogovor ni hotel sprejeti doma, tako je bil jezen, in ko sva se dobila v kavarni Slon, mi je rekel, naj za božjo voljo ne uničujem božjega daru in naj delam tisto, kar res znam. »Mogoče bi ti to sranje kdo res uprizoril, kot so to razne hiše na robu mesta in pod trančo, samo s tem bi se zapečatil za zmeraj. Pika. Ko boš napisal spet kaj takega, kar je tvoje, pa se oglasi, in nič prej. Še v bife prej ne grem s teboj.«

Bil je ultimat in izjemno koristen, jaz pa sem bil tako razdvojen, še bolj kot tisti moj junak v Človeku v šipi. Besedilo sem pokazal Gregorju. Bil

je izjemno olikan človek, zlasti do svojih prijateljev. Po dolgem obotavljanju mi je predlagal, da ga obiščem pri njem doma. Ko sem prišel, so temu sledile predpriprave, kot je skleda okisanega fižola, nekaj besed o Starcu, ki da študira in ga že en teden ni na spregled, Hudeček pa očitno doma trenira dvigovanje uteži brez uteži, za to uporablja, snob hudičev, Madono z Jezuščkom iz šestnajstega stoletja, je še dodal.

Potem je slovesno prešel k stvari in mi dolgo in vljudno pojasnjeval, kako bi bilo v mojem besedilu to ali ono kar dobro, ko bi ne bilo pravzaprav

na koncu popolnoma zanič. In potem ko je opazil, da mi je s temi ovinki, ki so bili zgolj vljudnostne narave, vzbudil nekaj upanja, je stvar končal kar naveličano in brutalno. Stvar je popolnoma zanič, to lahko pišejo tisti, ki živijo v topli gredi socializma in sploh ne vedo, kaj je zadaj in kako ljudje živijo. Mi predvsem.

Zanj to ni bilo estetsko, temveč politično vprašanje, politike pa ni maral, poslal bi jo v deveti krog Dantejevega pekla.

In tedaj sem popenil, šel na slavistični seminar, kjer sem srečal Jožeta Koruzo, Jožeta Snoja, Matjaža Kmecla, Janeza Sršena, in začel govoriti, kaj bi bilo, ko bi ustanovili gledališče, ki bi bilo naše.

Prva kal je zrasla na seminarju, toda ne upam si trditi, da je bil Oder 57 moj izum, zato ker sem ravno v tej druščini nekaj takega zadnji dve leti 1955 in 1956 kar naprej poslušal, in sicer, da so predstave v Drami tako zanič, da bi bilo treba tako kot pred vojno narediti kak teater, kjer oblast ne bi imela prstov zraven.

Čez leto in dan so predvsem Kozak, Taras in Smole to gledališče tudi ustanovili, na Hrenovi, ker je pred desetimi leti ugasnil Mrakov teater in

Obločnica, ki se rojeva. Seveda sem svetil zraven tudi jaz, pa Taufer, Zajc, Rožanc, Snoj in Janez Sršen.

Toda po Plešasti pevki na Hrenovi in Učni uri v Križankah, ki seveda niti približno nista bili zanemarljivi predstavi, nasprotno, hrup je bil izjemen, predstavi pa tudi, zlasti Petanova v Križankah, medtem ko je Plešasto pevko režiral Javoršek, je Oder 57 zaradi cele vrste drugih reči, ukinitve Besede in Revije 57, nihal med delom in hudimi prekinitvami ter zaživel šele z ustanovitvijo Perspektiv, do tja pa je preteklo še veliko piva po bifejih in seveda največ v Riu.

Tisti, ki niso hoteli tako kot Taras v bifeje, so se na neki način prikazovali v Riu, ki je imel zanje poseben status. Ni bil bife, čeprav je bil. Ivan Mrak je v tistem času objavljal svoje igre pod psevdonimom NABI v Znamenjih. To je bila Cajnkarjeva revija. Stanko Cajnkar je bil predsednik Cirilmetodijskega društva in na neki božični večer me je Miklavž Prosenc pripeljal tja. Tam sem spoznal vse sodelavce revije, predvsem filozofa Janžekoviča, ki smo ga brali, kot se pije voda v puščavi, žejni vsake domače filozofske misli, ki je bila res filozofska, oba Vodnika, Antona in Franceta, oba Ukmarja, Vilka in Berto, in predvsem Edvarda Kocbeka, toda Ivana Mraka, čeprav je objavljal samo v tem krogu, drugje so mu bila vrata res zaprta, ni bilo sem, veliko rajši je šel v Rio, in Riu je Ivan Mrak dajal status, kot da to ni več bife.

Tam me je seznanil z dr. Alešem Beblerjem ob devetih zjutraj na tedanji Titovi ulici poleg Knafljevega prehoda, torej, ko še ni minilo od štirih zjutraj v istem prostoru niti šest ur, kar so tam razgrajali Tobija, zapita omara z Iga, Jobenti, ki ni znala reči e, pa je govorila Jobenti, njen Pivk in Zajčja ustnica, Ančka iz Most, Repe in kar jih je odneslo zgodnje jesensko deževno jutro po njihovih brlogih.

Dr. Aleš Bebler, ki je bil visok funkcionar države, ne samo Slovenije, je bil prijatelj Ivana Mraka še izpred vojne, tedaj, ko ga je hotel pridobiti v

svoj komunistični intelektualni krog, saj je bil Ivan Mrak znan predvsem kot nepoboljšljiv anarhist, in to je bilo zelo blizu rušilnim namenom komunistov do tedanje oblasti, ki sta jo predstavljala ban in tudi dr. Korošec. Vendar je bil Ivan Mrak drugačen in je zmeraj bolj pletel vezi z dr. Gregorijem Rožmanom, in ko se je začela vojna, Ivan Mrak seveda ni hotel imeti nič z njegovimi in njegovih političnimi načrti. Bil pa je tesna zveza med Beblerjem in škofom, saj sta se obe strani zavedali, da morajo biti kanali odprti.

In Bebler je prihajal k Mraku, kadar so reševali oefarje iz zapora pred mučenji in uboji. O Rožmanu pa je Mrak pravil, da je napravil vse, kar je zmogel. Zmogel pa ni več kot toliko, saj je bil popolnoma ujet v politiko in paradigmo, ki so jo tedaj narekovale Cerkev in slovenske politične stranke, ki se niso vključile v OF in so ji bile celo sovražne.

Tako na kratko, čeprav je Ivan Mrak povedal veliko detajlov iz te zgodbe. Toda njemu se je godilo takoj po vojni ne samo to, da ni mogel objavljati, da so mu ukinili teater, temveč mu DSP oziroma književniki niso priznali članstva, tako da ni dobil niti živilskih nakaznic. Meni se je dogajalo natanko enako, ko od leta 1951, ko sem začel objavljati, do leta 1966 nisem dobil članstva in nisem imel ne zdravstvenega ne pokojninskega zavarovanja. Književniki so bili v tistih časih »mone« in nobeni nosilci svobode in nikoli nisi vedel, ali sodelujejo z oblastjo na ta način, da te onemogočajo, ali pa jim država to naroča. Najbrž je bilo oboje in tako je bilo popolnoma jasno, da tedaj petnajst let nisem imel zdravnika, in ko sem dobil hude ture po telesu in enega podkožnega, me je tako kot Ivana, ki je kar naprej umiral, s senenimi obkladki ozdravila Karla. Zame ni bilo ne bolnice ne antibiotikov, je bilo pa že tedaj zasebno zdravstvo, pet minut stran od bifeja Rio.

Dr. Aleš Bebler je potem, ko je bil pravzaprav že v pokoju, a vendar še naprej vpliven član nomenklature čisto pri vrhu države, prihajal sem tudi zaradi tega, ker se je kot izjemen intelektualec, španski borec, kar ti, ki so zdaj odstranili ime Doma španskih borcev v Mostah, ne bodo nikoli, čutil šele tukaj osvobojen miselnih shem in vezi, na katere je bil obsojen v nomenklaturi. Hkrati pa sem imel tudi zmeraj vtis, da prihaja predvsem zaradi Ivana Mraka, saj mu je v času, ko ni imel ne za živeti ne za umreti, priskrbel bone namesto živilskih nakaznic, katerih prednost je bila celo ta, da hrane ni bilo treba plačevati z denarjem, saj Mrak tudi denarja ni imel.

Medtem ko je bil krog pri Stanku Cajnkarju z izjemo Kocbeka izrazito katoliški, je bilo pri tem omizju več partizanov kot ne in je bil Mrak pravzaprav izjema. Dr.Bebler je s svojimi obiski hotel tudi javno izraziti, da so taka izobčenstva popolnoma nerazumljiva in nesmiselna. Zlasti zato, ker so politični računi, vsaj kar se tiče književnikov, ki niso bili na strani OF, pa tudi ne proti, vsaj aktivno ne, sešteti in položeni.

V tistem času seje zgodilo še nekaj. Zoran Kržišnik, Akademija za likovno umetnost, Oddelek za umetnostno zgodovino na Univerzi in dr. Luc Menaše so začeli uspešno potiskati na rob partizansko generacijo, ki so ji pripadali na primer Kalin, Čopič Seljak, Dore Klemenčič Maj, pa tudi igralci iz tistega časa, kot je bil Milan Skrbinšek, ki je bil reden gost Ria ob devetih dopoldan. Svoje učinke je pokazala ljubljanska grafična šola.

Bienale, kjer so se pojavili Henry Moore ter skromnejše risbe in grafike Zadkina, Kleeja, Picassa itd.

Karel Zelenko je bil nekako nad tem, Čopič pa se je ohranjal predvsem z ilustracijami, le včasih je še kaj naslikal. Tudi slikarje je nova oblast pustila na cedilu, kot je navadne borce. Zanjo je bilo partizanščine dovolj, ravno toliko, da je na njej gradila legaliteto svoje oblasti, partizani, pa naj so bili to borci ali umetniki, ki so izhajali iz teh vrst, so bili oblasti še kako odveč. Popolnoma lažna je namreč predstava, ki so jo ustvarili tisti, ki že v tem času niso marali OF, da so partizani zasedli vse položaje in niso pustili dihati nikomur. Položaje so zasedli majski hrošči, partizanov ni potreboval nihče, niso bili tako zelo razpoložljivi za oblast kot tisti, ki imajo slabo vest. In ponovitev te podobe doživljam vsak dan pri najbolj »gajstnih« desničarjih in upam, da ne bom doživel nobenega izbruha svobode več. Dva sta bila dovolj, na las enaka.

Dr. Aleš Bebler je bil že tedaj bolehen in je prihajal v ta krog bolj poredko, mislim pa, da je nehal hoditi, ker ga je prizadelo tisto, kar je pripovedoval Čopič, in česar sploh ni mogel razumeti.

Čopič je bil namreč v Dakijevi četi, ko je obkolila Grahovo in nazadnje domobranski bunker v cerkvi, kjer je bil Balantič. Da so ga kaj pretirano klicali iz cerkve, je larifari, ker je bilo jasno , da ne bo prišel, saj bi ga njegovi takoj počili, če bi napravil le korak ven. Čopič je rekel, da se je okoli tega spletlo precej legend, dejstvo pa je le eno. Res so jih pozivali k predaji zlasti zaradi žensk in otrok, ki so bili v vasi in so bili to njihovi bratje in očetje, vendar Dakiju ni bilo do tega, da bi se sploh kdo rešil. Kadar so bili spopadi, so šli do izničenja in uničenja.

In tako je zgorela cerkev in skoraj vsi domobranci v njej, našli pa so skoraj nepoškodovan nahrbtnik, in Daki je ugotovil, da so notri zapiski, najbrž pesmi, in da naj jih varuje z nahrbtnikom vred tisti, ki je v četi kulturnik. To pa je bil Čopič.

»In zakaj?« je vprašal Dakija.

»Zato, ker je to zapuščina pesnika Balantiča,« je rekel Daki.

»In kaj mi če Balantič,« je spraševal Čopič naprej. »Pesnikov je kot listja in trave in ne rabimo poleg naših še njihovih.«

»Imaš, da ga varuješ, drugače bo hudič,« je ukazal Daki. Na prvem jurišu je nahrbtnik odletel napol raztrgan od šrapnela minobacača, Čopič pa je odnesel cel hrbet in glavo.

»Meni je Balantič rešil glavo s pesmimi,« je zaključil svojo pripoved Čopič in dr. Aleš Bebler se je razjezil.

»Ali veste, da imamo silno malo tako sijajnih pesnikov, kot je bil Balantič. Zame sta mogoče še dva. Ja, samo še dva. In vam so dali ta nahrbtnik, zato da ga čim prej izgubite?«

»Nisem ga izgubil, šrapnel ga je raznesel,« se je opravičeval Čopič.

»Tak nahrbtnik se zakoplje, tako smo ohranili vse take reči, ki smo jih hoteli, vi in Daki tega očitno niste hoteli.«

»Mogoče Daki ne ali pa ga ni brigalo več kot toliko. Mene pa sploh ni, ker o tem Balantiču, razen da je bil domobranec in da me je iz zvonika v

Grahovem hotel ubiti, nisem vedel nič. Tovariš, vojna je bila, in vi jo poznate.«

Pozneje mi je postalo jasno, da je bilo to, kar je imel s Čopičem, bolj posledica njegovega globokega nezadovoljstva z vsem, kar se je dogajalo, pa ga je izražal v takih sporih, ki so imeli precej drugačno podlago, a je vseeno šlo za isto stvar.

Bil je komisar mednarodne brigade in nikoli ni bil poceni špekulant, kot so zdaj tile, ki ga odstavljajo in mislijo, da jim bo to navrglo večno

oblast.

Moje večno hrepenenje je bilo, kako stakniti oba konca palice, kar pa je bilo zgolj ideološke narave; Rio dopoldan je bil Rio uglednih in v Sloveniji zelo znanih ljudi, Rio zvečer in čez polnoč pa je bil Rio socialnega dna in povrh še izobčencev socialnega dna, če kdo ve, kaj to je.

Če sta se na primer dopoldan prerekala Vladimir Bartol in spet Ivan Mrak ob Vidmarju, potem to seveda ni bila igralska interpretacija Hamleta,

ki jo je uprizoril na eni od miz ob pol enih ponoči popolnoma pijan Janko Hočevar, dokler ga niso spravili z mize tisti, ki so imeli mizo za pijačo, in ga butnili na cesto, kjer je pri odprtih vratih bifeja že čakala »marica« s prav tako odprtimi vrati in si kot poleno poletel vanjo. Kot poleno je tudi Janko pristal v njej.

Bartol je namreč trdil, da je Vidmar kriv za to, da je nehal pisati Jože Kranjc, ki je napisal imenitno igro Direktor Čampa, pa jo je Vidmar popolnoma raztrgal in ga s svojo kritiko onemogočil v gledališčih, Bartol je dodal, da je tudi njemu vzelo voljo, da bi ponovil svoj podvig z Alamutom, ker je pri Vidmarju doživel enako usodo, enako njegove novele, ali na primer odlični pisatelj iz Novega mesta Milan Pugelj, ki je po ujmi, ki jo je doživel od Vidmarja, sploh zagrenjeno utihnil.

»Kdor ni Vidmarja prestal tako ali drugače, tudi nima za kaj obstati,« je bil Mrak dokončen in spominjam se, da je to tudi meni govoril, jaz ga pa sploh nisem razumel. Kaj za vraga imam prestati Vidmarja, kaj imam z njim. Če bi mu bilo všeč, kar pišem, bi bilo nekaj narobe z menoj.

In to je bila tista nepremostljiva razlika med generacijami, Mrak, Bartol in Jože Kranjc in še mlajši, Kranjec, Potrč, Beno Zupančič in Hofman so še kako rešpektirali vse, karkoli je Vidmar storil. Objavil je do deset vrstic v Delu in v tistih desetih vrsticah je z macolo opravil vse. Le o Antigoni se je razpisal in o Kongresu in Aferi, to pa je bilo edino, kar mu je bilo res všeč.

Nekoč sem mu rekel, da je kriv za najbolj sijajno literarno kritiko, ki se je pri nas razvila, tudi gledališko, ker je s svojim nespremenjenim estetskim stališčem tako neusmiljeno trdo in avtoritarno brez najmanjšega odstopa kar desetletja vztrajal v javnosti. Per negationem je zaplodil Kosa, Pirjevca, Paternuja, Inkreta, Predana, kar je za prvi ešalon tako ali tako več kot dovolj. Nobeno drugo področje se ne more postavljati s toliko in tako vrhunskimi imeni kot ti dve.

Vidmar me je gledal in mi rekel, da je tako tekla vsa človeška zgodovina in da je niso delali taki »malo naprej pa malo nazaj«. Kermaunerja mu

sploh nisem omenil, ker se ga je dobesedno bal, predvsem zaradi tega, ker je vedel, da je edini, ki ga bo za nekaj desetletij preživel, in da bo to tista figura, ki bo pomenila središčno os časa od leta 1945 do konca stoletja. Vidmar je imel neverjeten instinkt in toliko je tudi poznal to goro energije, kije še zmeraj Taras.

»Res mi je vseeno, kaj misli gospod, saj sploh ne živiva v istem stoletju,« sem rekel Mraku, in Mrak je bil prizadet kot nikoli. Niti tedaj ne, ko sem mu predstavil Ančo, to je bila moja prva ženska za poročit, za njo sem imel še vsaj eno ali dve taki. »Ženska za poročit« je bila sintagma, ki sva jo uporabljala z Mirčem Šušmeljem. Ene so bile »Cuci buci buc«, Šeligov izraz, ene so bile »vmes«, ene pa so bile »Za poročit«.

Anča in Mrak sta bila v nekaj minutah vsak za svojim bregom in bojnim okopom in nasprotovanje med njima je bilo tolikšno, da bi bil Rio vsaj desetkrat premajhen za njuno bojno polje. Mrak je bil zanjo pasiven in nemaren gospod, ki ni hodil k zobozdravniku in so mu zobje razpadli v dlesnih, imel je posvaljkano črno obleko in že načet ovratnik. Anča se je držala edinega možnega recepta: važno, da je vse čisto in zašito. In tisto, kar je druge fasciniralo, globok glas, sonoren pravzaprav, in strmo uprt pogled, ki je bil zmeraj strog in nikoli prijazen, je njo takoj odbilo. Mrak je bil medij nad vsemi in se je takoj, velik, kot je bil, spravil za svoj oklep.

Niti na pamet mi ni padlo, da bi jo pripeljal kdaj dlje kot do Ria, na primer na večer, ko je Mrak bral svoje igre. Ali pa na obisk - ni bilo za mislit.

Mrak je bil skrajno posesiven, mentalno, ideološko in duhovno. Tukaj ni dovolil nobenega dvojnega lastništva, in to skrajno posesivnost je s svojim ženskim instinktom, ki je do svojih moških prav enak, takoj začutila ženska »takoj za poročit«.

Z Mrakom sva se sprla in nekaj časa mi ni bilo treba dopoldan v Rio, samo zvečer, in niti malo nisem več hrepenel po tem, da bi staknil dva konca palice, namreč tako, da bi prebil noč do jutra med klošarji v istem bifeju, kjer bi dočakal elito, ki je živela predvsem ob spominih na Vidmarja, kjer sta bila izjema spet samo Mrak in dr. Aleš Bebler, ki je Vidmarja sicer poznal, drugače pa zanj Vidmar ni bil posebno visoko. Bebler je prijateljeval s krogom beograjskih nadrealistov, s Kočo Popovicem, Dušanom Maticem in Krležo.

Jaz pa niti z Vidmarjem in še manj z Mrakom tisto leto, ko sem bil z njim na bojni nogi, in v Rio sem zahajal samo z vsemi drugimi ponoči, proti večeru pa v kavarno Union, kjer je večer za večerom posedal Alojz Gradnik vedno za isto mizico. Prišel je natančno ob šestih zvečer, imel je slušni aparat za tisti dve besedi, ki ju je v vsem večeru spregovoril na glas natakarju Lojzetu, »kavo« in »plačati«.

Gregor je znal pesniško zbirko Eros Tanatos na pamet, jaz skoraj prav tako, za nas je bil to edini pesnik po Jenku, Murnu in Kosovelu in

brezmejno smo ga občudovali, medtem ko ga je oblast postavila popolnoma v ilegalo, in to na tak način, kot je poskušala Ivana Mraka. Če bi se mu kdo, ki je bil odvisen od oblasti, pravzaprav smo bili to vsi, če ne zaradi drugega, pa zaradi živilskih kart, približal, bi se zmeraj našel kak zelo

prijazen sodelavec ali preddelavec ali tisti, ki je v odmoru pil s teboj kavo, in ti povedal, da je dal ta Alojz Gradnik obsoditi skoraj vse komuniste na

svetu. In ker je bil predsednik senata, jih je obsojal na dolgoletne robije, in je oblast pravzaprav zelo milostna, da ga enostavno ne umakne, kot seje takrat lepo reklo likvidacijam vseh vrst.

Vedelo se je tudi, da je imel Kardelj sam toliko politične manire, da je tiste, ki so zahtevali Gradnikovo glavo, in teh ni bilo malo, odslovil brez vsakega komentarja. Vidmar pa je vedel povedati, da takega greha nikoli ne bi vzel nase. Pesnik je pesnik in vojna tudi vojna in kaj naj pesnik z njo. In zlasti ne, kaj bi v njej.

Vendar so vsi, ki so ga dobro poznali in so hodili zdaj sem, zdaj tja, njegovi sodrugi, tisti, ki so preživeli drugo vojno, delali ovinke okoli kavarne Union vsak večer od šeste do sedme ure, da bi ga ne srečali, saj česa bolj spotakljivega za režim nisi mogel storiti, kot to, da si se z njim pozdravil. Vsak večer sem vsaj tako mimogrede šel skozi kavarno in ves čas me je vleklo, da bi sedel k njemu in mu povedal, kako ga mladi občudujemo, in da se zdaj vidi, kako ni prav nič ravnal napak, ko je obsojal komuniste na robijo, saj pripravljajo zdaj od jutra do večera na različne načine robijo vsem.

Toda zmeraj sem si zadnji hip premislil, ker sem bil prepričan, da Alojz Gradnik sploh ni sam, da je kavarna Union polna in da ob vseh tistih majhnih mizicah sedijo Gradnikovi vrstniki, pri eni Magajna, Mrzel in stari Sedej, pri drugi Hinko Smrekar in Miran Jarc in Rob, pri tretji Slavko Grum in Igo Gruden, Kosovel in Gestrin, Vladimir Levstik in Murn in celo Cankar in Kette. Vsi ti so z njim in z njimi se pogovarja vsak večer in potem ne potrebuje nikogar drugega, še najmanj takega, ki se prva leta po vojni ni niti toliko ustavil na cesti, da bi mu odzdravil. Vso to nadvse cenjeno publiko bi pravzaprav moral prositi za dovoljenje, če lahko prisedem h Gradniku.

Nekega večera pa sem vseeno, in sem mu tudi vse povedal, kar sem mu imel povedati, predvsem to, da je prvi med prvimi in da nam edino zadnje pesmi v Obzorniku, ljudski reviji za nekakšno partijsko Mohorjevo družbo, niso všeč. Alojz Gradnik je samo dvignil košate obrvi in videl sem zelo prijazen pogled, in potem je prikimal in ni rekel drugega kot »da«, potem pa je bil kot vsak večer spet med svojimi, kamor nisem sodil. Duh je hudičeva zgodba, tako je razplasten in zmeraj drugačen.

Imel sem se za samega kot Gradnik, tudi Anče, ženske »takoj za poročit«, še ni bilo tako zares na obzorju. Bil je samo prepir, razhajanje in nič več. Anča kot faktor je prišla na vrsto šele čez kako leto ali dve, in to zelo zares, bolj kot sem si mislil in bolj kot je sama kdaj pričakovala.

In ker nisem maral več v te dopoldanske fine družbe, ne k Slončku in ne k Lovšinu, kvečjemu z Gregorjem v Mesing ali s Čukom Pod Skalco, sem zares skoraj vsako noč zanalašč in vsem navkljub ostajal v Riu do zgodnjih jutranjih ur.

***

Ob enajstih zvečer, ko so se zaprli drugi lokali, smo kot kaplje na svečah začeli kapljati tja. Z menoj je hodil moj tajnik, Milan Markelj iz Novega mesta, imel je seznam številk sob v študentskem naselju, v vseh blokih, pri vseh dekletih, kjer sva gostovala, in ko sva v bloku štiri, soba dvesto petindvajset, dobila na mizo steklenico primorskega žganja in jo kar precej izpraznila, je Milan, moj tajnik, izjavil, da zdaj lahko greva, in sva šla. Punce so bile besne in so rekle, naj drugič, če misliva samo na šnops, raje ne prideva več. In Milan je prečrtal eno številko v notesu, seje pa kaj hitro zraven prečrtane pojavila nova.

In najbližje je bilo do Ria, ki je bil še odprt. Razen Tineta Debeljaka, slikarja z dolgo, povečano mrakovsko ustnico, z žnablom, akademskega slikarja, ki je imel še montgomeri čepico in je z dvema potezama narisal vsakogar, tam tako zgodaj ni bilo nobenega kulturnika. Bila sta še profesor Mizerit, ki je nekoč v Novem mestu na meščanski šoli učil francoščino, celo mojo starejšo sestro, in Golažek; ko je nehal bobnati v baru Nebotičnik in je postal varnostnik v neki fabriki, kjer se je zbiral in zbral pravi mestni lumpenproletariat. Bil je boksar težke kategorije in državni prvak, njega dni seveda, Pivk, ki je živel skupaj z Jobenti. Ko jo je Pivk pustil na cedilu in odšel v Niš za »vunbacitelja« v neki nočni lokal, si je dobila Milana, ki je bil tak kot valj in malo premaknjen, hkrati pa je imel zmeraj težave s prebavo, in Jobenti je rekla, da mu ne gre in ne gre. V Knafljevem prehodu sta čepela v travi in Jobenti ga je spodbujala: »Milan, daj, saj bo šlo. Samo voljo moraš imeti.« Nisem vedel, za kaj gre, potem pa je pijana sama vse ponovila celemu omizju.

Bila je Ančka iz Most, lepotica in bjonda, ki sem jo poznal še iz časov Miklošičeve Sa, torej z žurov Študentske organizacije, in so se večji in manjši funkcionarji Študentske organizacije pulili zanjo, tudi tako, da jo je Pik obdelal v sekretarjevi sobi kar na mizi. Ko ga je zalotil sekretar Janez Šinkovec, se je Pik opravičeval:»Tavarš sekretar, sej nej blu nč omembe vrednga, nč omembe vrednga.«

Ančka iz Most se je tisti večer lotila mene. Spomnila se je, da me od nekod pozna, nazadnje je ugotovila, da sem jaz nekaj boljšega kot drugi, saj so me imeli na Miklošičevi za bodočega velikega slovenskega pisatelja, ki mu do tega manjkajo samo še romani in gledališke igre, kar pa bo zanesljivo še prišlo.

Pustila je omaro Tobija, ogromnega in v obraz škrlatno rdečega kmečkega fanta z Iga, in me hotela na vsak način prepričati, da morava zdaj in tukaj in takoj k meni domov, da bo ona ugotovila, kako veliko mizo potrebujem za to, da bom tam imel zmeraj pisalni stroj in da bom tam pisal, ona pa bo skrbela za vse drugo.

To bi bil po njenem najkrajši postopek, da bi se uresničilo tisto, kar so zame vnaprej določili na Miklošičevi Sa, in če je tako, potem mora imeti Ančka iz Most svojo pomembno vlogo v slovenski literarni zgodovini. Če že ne zaradi drugega, pa zato, ker sva takrat midva oba, tako Ančka iz Most kot jaz, od študentske organizacije, saj sva bila menda oba študenta, dobivala bloke za študentsko menzo in celo obroke masla, ki je v velikih petkilskih konzervah še tedaj kot pomoč prihajalo iz Amerike. Ančka iz Most tega masla ni marala in ga je z Golobom, Guštinom, ki je bil upravnik Miklošičeve Sa, menjavala za rdečkast Unra sir v prav tako velikih petkilskih konzervah.

Lotila se me je in slabo je kazalo, tedaj pa je posegel vmes Tobija in je kazalo še slabše. Omara bi me lahko zdruznila v eni sami pesti, toda Tobija je bil tako pijan, da me je zamenjal z Jankom Hočevarjem, ki je pravkar končal svoj igralski nastop iz Hamleta in ga je, Hočevarja, odnesel iz Ria ven na cesto.

Ančka iz Most je zaradi tega popenila in vsem napovedala, da bo prišel, kot je izvedela, varnostnik Pivk, ki se ne bo več ukvarjal z Jobenti, temveč bo poskrbel za varnost v tem lokalu, da se ne bo dogajalo, da sredi uprizoritve Hamleta odnesejo glavnega igralca naravnost ven in kot poleno v »marico« in na Povšetovo.

»Še miši so si sposobne organizirati svojo lastno varnost, in imeli jo bomo tukaj in zdaj v osebi Pivka, ki se zdaj že vrača iz Niša,« je izvedela Ančka iz Most.

In tedaj je Tobija, ko sem že mislil, da mu je bil Janko dovolj in da je na njeno ponudbo o pisalni mizi čisto pozabil, zagledal mene, in očitno je

bilo, da je njegova ljubezenska razrvanost na zadnji stopnji tolerance. Še preden mi je bilo jasno , kaj se dogaja, sem bil zunaj, toda tam je stal hudoba miličnik, ki sem ga poznal iz Polja, ko sem dve leti gostoval pri Janezu Galetu in pri Hladniku s tem miličnikom igral šah. Ta tip je vedel, da nimam osebne in jo je pri priči zahteval, in ker je nisem imel, sem se peljal skt1paj z Jankom, ne na Povšetovo, temveč za spremembo na Miklošičevo na identifikacijo. Čakal sem do jutra, tam je bilo približno sedemdeset klošarjev, in prvo, kar so storili, so mi vzeli cigaretni »Špic«, in eden med njimi je z bilko iz metle bezal iz njega nikotin, in to bilko žvečil.

Potem so me poklicali k preiskovalcu, ki se je predstavil kot Zajko. Jaz pa sem se mu kot Peter Božič.

»Kakšen Peter Božič?«

»Peter Božič pač, književnik !«

»Vi ste torej Peter Božič, književnik?«

»Ja, to sem jaz.«

»Tisti, ki objavlja v Besedi Beli šal in Človek in senca, in tako naprej?«

»Ja, tisti.«

»Tovariš, niti približno ne. Tovariš, vi si to samo izmišljate.«

»Zakaj pa bi si to izmišljal?«

»Ker je imenitno, tudi jaz včasih kaj napišem, na primer scenarij za film. Že dva sem in vem, kaj se to pravi, pisati literaturo. To zmorejo zelo redki, zlasti tako, kot je tisto, kar piše Peter Božič v Besedi. Dajte no dajte. Pijete kot žolna in pritaknila se vam je fiksna ideja, da ste Peter Božič. Nehajte se imeti za Petra Božiča, če že ne morete nehati piti. Veste, moja žena je filmska snemalka Veka Kokalj inzato jaz vse to vem. Ne boste me prinesli okoli.«

»Z Veko Kokalj sedim vsaj dvakrat na teden skupaj z Boštjanom Hladnikom in Janetom Kavčičem in Francetom Kosmačem v Unionu.«

In potem mi je začel praviti o de Glerii in nazadnje ugotovil, da sem res Peter Božič. In ko je to ugotovil, se je šele zgrozil in mi rekel, da me bo sicer izpustil, čeprav nimam nobene uradne identitete, da pa naj se vseeno pobrigam, da bom videti drugačen. Nihče mi ne bo nikoli več verjel, da sem Peter Božič, če bom s seboj počel tako, kot to počnem zdaj, in če bom tak, brez uradne identitete, kot sem zdaj.

Bilo je nadvse ljubeznivo slovo in vsa stvar mi je bila jasna za zmeraj. Z Gregorjem sva vsaj že nekaj let nerazdružljiva, ker nama obema manjka identiteta, njemu socialna, meni pa uradna.

Toda nekaj je bilo bolj važno kot to, da sva z Zajkom ugotovila, da mi manjka neka identiteta. Sam sem namreč spoznal, da je velik kratek stik znotraj členov oblasti. Če me miličniki lovijo in me vozijo na Miklošičevo in Povšetovo, ker nimam nekakšne identitete, ki bi veljala za oblast, naslednja instanca oblasti, kar preiskovalni sodnik zagotovo je, pa o tem, da sem to jaz, nima pojma, pomeni, da je ta oblast luknjičava še bolj kot sir. Nobenega razloga za preganjavico, ki ti jo spočenjajo taki ukrepi trapastih in neorganiziranih policajev, ni, saj je toliko praznega prostora za vsakogar, povsod, kjer so ogromne luknje, in niti približno ne kakšen kompakten sir.

Ko sem prišel s sodišča, sem se počutil tako svobodnega, kot sem se najbrž le takrat, ko sem se rodil.

Kako fino je, ko oblasti sploh ni.

***

Ali bi si upal kdo reči, da ni nobene svobode, nobenega zraka, nobenega sonca in nobenega mraka, če je okno? Vse to je svoboda in vse to je lahko tudi eno samo okno. Ne pa svoboda kar tako. Take ni, ker tudi okna brez zidu in okvirja ni. Je praznina brez hiše in brez travnika in dreves, ki so za njo. Vse življenje je črta med tem okvirjem in praznino. Kjer si, so tla, je soba, je miza, kamor ti ženska prinese večerjo, je postelja, kjer je ženska »takoj za poročit«, tista, ki sem ji na svojem zadnjem izletu po Sloveniji nemudoma ponudil poroko. Ugotovil sem, da je Mira tista punca, ki si bo pod tem edinim oknom ne samo postlala, temveč se imela nadvse fino s svojimi petimi otroki. Rekla mi je, da jih bo imela pet, in zakaj pet, sem jo vprašal. Rekla je, da je pet tisto število, ki zagotavlja, da ženska, zlasti pa učiteljica na vasi, ni zanikrna in nič upoštevana babnica, saj ji drugega ne bo preostalo, kot da gre v zakotno vas, kjer je Tolmin naravnost velemesto.

Bil sem tako svoboden tisti dan, ko sem dobil od Toneta Glavana denar za roman Človek in senca, za kar je bil zaslužen s svinčnikom napisan list papirja Cirila Zlobca, da sem si lahko privoščil veliko avanturo in se že zgodaj zjutraj odpravil na avtobusno postajo, ne glede na to, da me je zvečer, ko smo bili na Belviju, Majda Kohek ugriznila v ličnico, da je bila modra, pa za to sploh vedel nisem. Še kondukter me je čudno pogledal, toda meni seje zdelo, da me gleda čudno zaradi tega, ker me ni navajen ob šestih zjutraj na progi Ljubljana-Kobarid-Bovec-Vršič-Ljubljana. Zame je to bilo, kot da bi se v Hamburgu odpravljal na parnik, ki bo čez mesec dni pristal v New Yorku. Človek mora vzeti včasih usodo v svoje roke in se osvoboditi tudi bifejev, pa če to še toliko stane. Ko se je avtobus čez štiri ure ustavil, se mi je zdelo, da je dovolj daleč, da izstopim, in to sem tudi storil in obstal na glavni postaji v Tolminu pred gostilno Kranjc. Naročil sem dva deci terana in se spomnil, da tukaj živi Makso Pirnik, profesor na tolminskem učiteljišču, sicer glasbenik in komponist, komponiral pa je predvsem za mladinske zbore.

Ko me je zagledal na stopnicah pred vrati, ga sploh ni kap, takoj mi je povedal, da ga tako ali tako nenadejano obiskujejo ljudje iz Ljubljane. Že od včeraj je pri njem namreč Jurče, organizator mladinskega pevskega festivala v Celju, ki je vsako leto od leta 1945 naprej, torej že šesto leto, in Jurčetu se je zdelo, da bo najbolje, da osebno v Tolminu uredi nekaj s Pirnikom.

»Kaj?« sem ga vprašal, ko mi je njegova daljna sorodnica, sicer dijakinja tam, kjer je učil, ki je stanovala pri njem, ker je zašmirala tretji letnik in so starši, njegovi bratranci in sestrične, milo prosili, da bi jo vzel k sebi v varstvo, prinesla na mizo kozarček žganja na prtičku in krožničku, zraven pa še, in to je bilo bistveno, kar celo steklenico žganja.

Stekleničko sem še kako dobro poznal, ker je bila ovalna in je imela nagnjen vrat kot labod, in od tam je kapljala in tekla najžlahtnejša tekočina na svetu, namreč češnjevec iz Brd za posebne goste.

»Jurče je pijan že od včeraj in dobro, da si prišel, ko bo pijan še danes zvečer, mi bo težil, pijanega ga pa ne morem postaviti pred vrata.«

»Zakaj ne?« sem ga vprašal.

»Zato, ker nikar tako tukaj že dva dni, ampak ima posebno poslanstvo.«

Tisti hip se je spet pojavila Mira, rečem vam punca za poroko in nič drugega, in to sem nameraval brez obotavljanja urediti tisto popoldne. Povabil sem jo v Tolminska korita, o katerih sem slišal, da so v bližini. Pirnik ni slutil ničesar, ni me imel za babjeka, nikoli se nisem, kadar smo bili pri njem v Tolminu, na ta način izkazoval. A tistega popoldneva je bilo drugače. Šlo je za poslanstvo, bil je pač dan oziroma popoldan poslanstev, in z

Miro sva se vrnila šele pozno zvečer, ko sva nehala gledati Tolminska korita in je čez Tolmin že padel mrak. Meni se je zdelo, da sva se dogovorila vse. Tudi za pet otrok in da bova kradla partiji nebesa. Če bi imel potni list, kot ga od vseh ljudi, ki jih poznam, ima samo Panta, ne bi zjutraj krenil na avtobus na tako avanturo, temveč bi ob honorarju za Človeka in senco odletel naravnost v London, kjer ne bi spoznal nobene Angležinje, zlasti ne take za poročit. In tako kot skoraj devetindevetdeset odstotkov Slovencev nisem imel potnega lista in sem bil tik pred poroko.

Zvečer sta prišla še Dore Hvalica in Peter Blažej in bili smo vsi, Pirnikovi dijaki sicer, vendar pa tisti, ki bodo, tako je upal, ponesli njegovo umetniško misel naprej in se, ko bodo prišli študirat v Ljubljano, takoj znašli v bifeju pri Mraku ali kje na podobnem kraju, kjer še kako klije micelij, ki mu Marjan Rožanc pravi okno, ne pa, da bodo stanovali v Rožni dolini, hodili na predavanja in zahajali v Wolfovo na kavico k Angelci, da bi tam lahko gledali Vidmarja, Kumbo, Potrča in kar je še takih gospodov.

Jurče je nergal, tako da ga nihče ni več poslušal, Mira je nekaj časa stopicala okoli nas in nam stregla, potem pa je kar avtoritativno, kot se za bodočo ženo spodobi, rekla, da gre spat, ker ima drugi dan šolo. Tudi vi drugi jo imate, je rekla. Toda to je vaša stvar. In je šla.

Zjutraj ni bilo zjutraj, temveč pozno popoldan, ko sem nad seboj še v postelji zagledal Mirin obraz; povedala mi je, naj dan resno vzamem v

roke, kolikor se to sploh še da, ker je ura že tri, ona pa je vsaj že kako uro iz šole doma. Razgledal sem se, ko je odšla iz sobe, in ugotovil, da je moja obleka zložena, da so čevlji zloščeni in se na njih odbija sonce, tako da od bleščave sploh ne vidim nič, in tako naprej.

In tedaj se mi je zdelo, da je stvar zapečatena. Ne pomnim, da bi se mi kdaj kaj takega zgodilo, in zato mi je bilo jasno , da je vse drugo samo še formalnost.

In še večkrat sem pomislil na to, da utegne Jurče s svojim poslanstvom imeti prav, saj če ne bi bilo partije, bi jaz imel potni list in ne bi bil v Tolminu, temveč v Londonu.

Vzel sem še konec tistega dne resno in pojedel Mirino kosilo, Jurče pa je končno odšel, tako da smo vendarle ostali sami brez poslanstva iz Celja oziroma Ljubljane. Iz šole je prišel tudi Makso Pirnik in nam povedal, s čim ga je bil Jurče prišel gnjavit za dva dni.

Pirnikovi dijaki na učiteljišču so si sami izbrali za mladinski pevski festival Pirnikovo pesem iz partizanov Smrt v Brdih.

Jurče Vreže je bil od prvega mladinskega pevskega festivala po osvoboditvi naprej organizator, ni bil ne v partizanih ne kje drugje, vendar se je

takoj prerinil med kulturnike, ki organizirajo kulturo v državi, predvsem to, ker ima slabo vest in bo za vse razpoložljiv. Profesor Makso Pirnik pa je bil vsa leta v partizanih, kjer je komponiral tudi partizanske pesmi, med njimi eno najboljših in najbolj znanih Smrt v Brdih.

Njegov greh je bil, da ni posnemal sovjetskih melodij in melosa, temveč je bil izviren in samosvoj, svoboden, kot je sam razumel OF in svobodo. Ni pa razumel, da je tako le toliko časa, dokler se za svobodo boriš, ko pa svoboda je, je samo za oblast. In ker je še naprej komponiral po svoje, ne po modelu, so ga, neposlušnega in nerazpoložljivega za oblast, umaknili z Ministrstva za prosveto in kulturo na učiteljišče v Tolmin, umaknili so tudi vse njegove pesmi iz pesmaric in festivalov, iz radijskih programov. Vendar pa niso uspeli zapleniti tistih partizanskih pesmaric, ki so izšle leta 1944 in v katerih je Smrt v Brdih. Dijaki so to pesmarico dobili in niso hoteli za svoj šesti nastop na celjskem festivalu peti nič drugega kot to pesem. Pirnik seje vdal, čeprav jih je opozarjal, da bodo težave.

In zdaj je prišlo tudi v oddaljenem Tolminu na dan natančno tisto, o čemer smo se pogovarjali pri Slončku, namreč profesor Makso Pirnik je napravil na učiteljišču tak glasbeni pouk, da so njegovi dijaki ponesli to znanje povsod po šolah v najbolj oddaljene kraje, kjer nikoli ne bi mislili, da je pevski zbor in da se na šoli poje tudi Smrt v Brdih, še več, nekaj njegovih dijakov je postalo to, česar nihče ni slutil, bili so celo vrhunski dirigenti pevskih zborov v večjih krajih in dva sta vodila celo Slovensko filharmonijo. V glasbenih krogih je veljal Makso Pirnik za vrhunskega glasbenega pedagoga, seveda za srednje glasbene šole. Izgnani in umaknjeni profesor si je napravil tako okno svobode, kot ga zlepa ne bo imel gospod Jurče Vreže, in takih Jurčetov je bilo kot listja in trave in se kotijo danes po Sloveniji na enak način, kot so se kotili takrat.

Jurčetu so na Republiki rekli, da mora Smrt v Brd ih iz programa festivala v Celju, ker bo v nasprotnem primeru moral iz programa Jurče. In Jurče se je domislil, da bo to stvar najbolje opravil, če bo Pirnika prepričal, naj se umakne sam, saj za vse druge dirigente po šolah, ki so Pirnika poznali in vedeli, da je po dolgih letih spet na program u, ne bi bilo fino, če bi izvedeli, da ga je izločil Jurče.

Pirnik je razumen človek in ne bo vprašanj.

Toda Pirnik, naj je bil še tako razumen in naj je verjel, da je najbolje, da mu dajo mir, kot so ga dali dotlej, se ni mogel umakniti, saj bi izgubil avtoriteto pred dijaki, ki so še kako verjeli vanj. In ne samo dijaki, tudi mi, ki smo prihajali iz Ljubljane, Šeligo na primer, njegov nekdanji dijak, in še kdo, smo spoštovali ta njegov osebni in nadvse uspešni boj za lastno integriteto in za tako velik pedagoški glasbeni sad, kot ga zlepa ni imel nihče.

In Pirnik je na Jurčetove grožnje, da bo moral v Grgar bogu za hrbtom, če se ne vda, povedal Jurčetu in onim v Ljubljani, saj je vedel, da bo Jurče najprej letel tja, da so to pesem peli partizani v boju, in ne domobranci, in da domobranskih ne zna, da bi jih peli njegovi dijaki na celjskem festivalu, če že mislijo, da se Smrti v Brd ih ne sme peti. Pesem so peli na celjskem festivalu, Jurče pa je šel iz kulture za direktorja gozdnega gospodarstva v Nazarje. Jurče je bil svež pojav. Pred petimi ali šestimi leti, 1946 in nekako do 1950, so brez ceremonij umaknili človeka, zdaj so umikali tisto, kar

je napravil, in to so počeli taki Jurčeti, ki niso samo grozili z Grgarjem, temveč, tako je tistikrat povedal Pirnik, so se sklicevali še na moralo tistega, ki naj bi se umaknil sam.

»Kako si pokvarjen,« mu je rekel Jurče, »ko nas, mene in tvoje tovariše glasbenike, s tem, ko hočeš na festival, rineš v grdo situacijo, saj bo zdaj padlo po vseh nas.«

In ta perverzna morala je pravzaprav srčika tiste, ki jo na primer doživljam danes pri tistih, ki so vsa desetletja sodelovali z oblastjo, zdaj pa tiste, ki niso v njihovem razumniškem krogu in na to opozarjajo javnost, obtožujejo, da niso moralni, ker podpirajo komuniste, ki bi naj zdaj bili na oblasti.

Jurče Vreže je njih daljni vzor, in Dane Zajc in Rudi Šeligo vesta zanj, saj sta ga ob neki podobni priliki spoznala pri Pirniku, tako kot sem ga kako leto prej že jaz. Takrat Jurče ni več opravljal svojega poslanstva, bil je od jutra pa do večera pijan, a jima je Pirnik povedal o njem. Prava studenčnica za vse razumnike, Jurčete, zdaj.

Ko je bil tam, je Pirniku rekel, da mu je skopal jamo Pirnik sam. Bo pa gozdar, ker je vseeno, ali poje v gozdu, na festivalu ali pa doma.

Preden sem se vrnil iz Tolmina v Ljubljano, mi je Pirnik povedal, da je v Grgarju zelo dober pevski zbor in povsod po Tolminskem je kakšen, saj so povsod njegovi dijaki, ki jih vodijo, Grgar zanesljivo torej ni kraj, kamor ne bi šel, saj je vseeno, ali si v Tolminu ali pa si tam.

»Edino v Ljubljani ne bi bil rad, tam so ljudje, vsaj tako, kot jih poznam, izgubili posluh. Vedejo se že ves čas tako, odkar jih poznam,« je bil

stalni Pirnikov refren.

Partija je v tistih časih z odstranjevanjem ljudi delala tudi srečne ljudi in neprecenljivo dobra dela.

In ko smo vse to o Pirniku vzeli na znanje, je rekel Mirče Šušmeljev, da se je, ko me ni bilo v Ljubljani, zgodilo nekaj odurnega in da to sploh ni dobro, pravzaprav je zanič, da bolj ne more biti.

Zaradi Kovačičevega Zlatega poročnika so ukinili Besedo in ker je bil Mirče najbolj informiran človek, je še povedal, da je oblast sklenila preskočiti

to generacijo, saj v njej ni ljudi brez travm. Načrt oblasti je, in za to bo poskrbel Urad Borisa Ziherla oziroma ideološka komisija CK partije, da se pripravi nova revija za mlade, ki sami ali pa po starših nimajo tako obremenjene zgodovine, kot jo imajo na primer Lojze Kovačič, ki je bil rojen v Baslu, Andrej Hieng, ki je zadnje dni vojne celo nosil domobransko uniformo in mu pozneje zaradi tega tudi niso dali dela dramaturga na TVS, Taras Kermauner, čigar oče je bil največji zoprnik Kardelja in Ziherla in je svoje odsedel v Dachauu ter v domačem zaporu po osvoboditvi, Rožanc, ki ima za seboj tri leta Sremske Mitrovice, Dane Zajc z nekajletnim vojaškim kazenskim zaporom, Taufer, ki so mu beli ubili očeta, pa je prav tako poln takih levičarskih nemodernih travm.

Naj počno, kar že počno, toda v Mladih potih se bo izoblikovala povsem drugačna, sveža generacija brez teh travm, in boljša bo in bolj

produktivna, kot so ti, ki se gredo opisovanje »lešinarjev« in pravijo, da je to slovenska umetniška beseda.

In jasno mi je bilo, da je zgodovina zgodovina, in ko začno delati interesi zgodovine, potem pred njo ni mogoče prikriti ne štirih let nemških lagerjev ne pet let prepovedi šolanja na vseh jugoslovanskih šolah, in ker se to pred zgodovino ne da, je treba storiti vse, da te ne zajame egiptovska tema, kot mi je rekel čez kakih pet let Vitomil Zupan, ki me je že po enem tednu, ko je prišel iz zapora, obiskal doma.

In predvsem nobenih dodatnih bremen, če te pritisne zgodovina, ko gre na svoj pohod. Še isti dan sem sedel in napisal pismo v Tolmin.

Ljuba Mira!

Ne vem, če bom sploh lahko kdaj prišel v Tolmin, v doglednem času namreč. Nastopila je zgodovina in je tako na pohodu, da bom komaj sam preživel; kako bi lahko tvojih pet otrok, ki jih ti hočeš in imaš glede tega edino prav, ni jasno !

Če si učiteljica v Grgarju ali v Kotu ali kje tako daleč Bogu za hrbtom, potem ne gre drugače, kot da s seboj pripelješ moža in pripraviš pet otrok, da ne boš histerična učiteljica, ki maltretira mladež, sebe pa najbolj, nazadnje pa se vda še pijači.

Torej, izberi si učitelja v Grgarju, kmeta nikar, ker boš čez dve leti vegasta kot star plot, in si omisli tisto, kar sva se zmenila, pa meni zgodovina, ki je na pohodu, ne da.

Na kratko, stvar je enostavna in zares.

P. s.: Vprašaj Pirnika, pa ti bo povedal, zakaj se ni nikoli poročil. Te ljubi še zmeraj

Peter

Ukinitev Besede je bila za nas, ki smo šli vsem na živce, ali z Zlatim poročnikom ali pa z modernizmom, videti kot nekaj črnega in dokončnega, ko se zaprejo vsa okna in ko tudi nobenega vira za prihodnost ni več.

Služiti smeš državi, ne pa umetnosti, je bilo jasno sporočilo oblasti. Če ne greš v službo, boš klošar, saj ti ne priznamo niti članstva v Društvu književnikov, da bi imel lahko obe zavarovanji. To so zahtevali književniki v DSP zato, ker ne gre, da bi eni imeli svobodo, drugi pa ne, čeprav so se ji sami odrekli.

In oblast je rada prisluhnila tem zahtevam.

Ciril Zlobec je vzel v roke seznam, pogledal je račune in mi tako kot zmeraj na majhen listek napisal:

»Tone Glavan, nakaži Petru dvajset jurjev, da v naslednjem letu ne bo umrl od lakote. Malo za šalo, malo zares. C. Z.«

Še danes mi je žal, da tega listka nisem shranil. Tone Glavan je imel doma v sobi blagajno, bila je taka kasa, kot so bile kase v trgovinah, prebral je listek in mi naštel jurje, ki so znesli kar pet povprečnih plač. Honorarji so bili takrat desetkrat večji kot danes, čeprav se Miha Kovač kar naprej sklicuje na to, kako imamo višje honorarje kot v Evropi. Ko bom videl, bom verjel.

Obetalo se je naravnost vroče poletje. Če ti nikjer zanesljivo ne bodo objavili niti vrstice, saj so Magajno odstavili kot urednika Lipe Koper, kjer bi kot knjiga izšla moja daljša proza, kije bila objavljena v Besedi, in povrh še kot primarija prvega moškega oddelka v Polju, in če mi je Ivo Skušek, urednik Cankarjeve založbe, s katerim sva skupaj zvračala rume po Dajdamu in še kje, rekel, da naj prevedem vse skupaj v slovenščino, in če so mi ponovno odklonili vlogo za članstvo v Društvu slovenskih književnikov, ker je moja literatura nerazumljiva in seveda glede na merila, ki vladajo, nesprejemljiva, potem je bilo jasno , da s honorarji za naprej za preživetje ne bo čisto nič.

Tisti hip mi je bilo tudi jasno, kaj je tisto, kar je poleg Zupana tudi Dušan Pirjevec Ahac, ki sem ga spoznal v baru Nebotičnik skupaj s Stanekom, imenoval egiptovska tema. Ve se za eno samo zdravilo, in sicer, da se najprej postaviš skupaj z Vitomilom Zupanom v prazne niše velikega vladnega hodnika ob devetih dopoldan gol in predstavljaš kip, in to takrat, ko hodi nova slovenska vlada po hodnikih in ne ve, ali so to kipi ali pa sta Zupan in Pirjevec, če pa še to ni dovolj, ker niti za kanec ne razgrne mrakobnosti vlade in režima, sedeš spet skupaj z Vitomilom Zupanom v Zvezdi v travo, postaviš zraven sebe steklenko šnopsa, ga popiješ z Zupanom do zadnje kapljice in potem vlečeš šibico, kdo bo klical Lada Kozaka, ali Ahac ali Zupan. In Ahac potegne ta kratko in pokliče Kozaka.

»Čuj, Dizma, tukaj Ahac. Katastrofa, in jaz ne vem, kaj bi. Vest je zanesljiva, sporoča ti jo šef Agitpropa CK, Tito je odstopil. Ravnaj, kakor veš in znaš.«

Lado Kozak je bil vpliven član CK in je to vest sporočil Vidmarju, Vidmar članom vlade in nekaj jih je bilo že čez kako uro s kuferčkom v Zalogu na aerodromu, ker je eden od paničarjev v vladi dodal, da vladni avion že čaka in se ne ve, ali bodo imeli kje tajno sejo ali pa je na vidiku kaj drugega. Hujšega. Ve se, zakaj je rabil kralj Peter avion, kar so mu še nedolgo tega očitali v vseh javnih glasilih in medijih.

Nazadnje je vest prišla do notranjega ministra Borisa Kraigherja in Kraigher je poklical Vidmarja in vprašal, kdo mu je to vest sporočil. Vidmar je povedal, da ima to vest od Ladlca. In Boris Kraigher ni več dosti dvomil, takoj je vedel, da je to taka bizarna nesramnost, ki si jo lahko izmisli samo Zupan, Pirjevec pa mu pomaga. In ne da bi kaj spraševal Ladlca, je izdal nalog za aretacijo. Ahac je sedel sedem mesecev, degradirali so ga v asistenta dr. Ocvirka na komparativi, Zupan pa je odsedel sedem let od osemnajstih, na katera je bil obsojen.

In ker nisem imel nikogar, ki bi bil v CK, in nisem mogel nikomur telefonirati, da je Italija ponoči zasedla Ljubljano, sem sklenil, da grem vseeno

v avanture, ki mi jih omogoča tisto, kar je Zlobec postrgal iz blagajne Besede.

***

S Hudečkom sva se odločila, da bova spravila Gregorja Strnišo na morje) Gregor ni hotel kazati kopalcem svojih iznakaženih rok> tak je pač bil> in zato sva mu obljubila) da bomo tam) kjer ni nobenih ljudi. Takrat je to bilo enostavno. Hudeček je vzel šotor) postavila sva ga na bregu Kostrene) Gregor pa si je  rezerviral sobo in prehrano v vili na Pečinah na Susku.

Da bo to res vroče poletje, je bilo jasno že iz tega, ker sta nas že na Brajdi pozdravili ljubljanski prostitutki, in sicer Veronika in Ankica iz Črne gore, ki so jo že nekajkrat zaradi sramote, ki jo dela rodu KUČ-ev, prišli zaklat, pa se jim je nekako skrila.

Punci sta prišli na sezonsko delo, ker je v poletni vročini v Ljubljani vladalo mrtvilo.

Zvečer se je zgodba stopnjevala. Gregor je prišel k nama v Kostreno najprej na obisk, pili smo žganje iz Hudečkove vojaške čutare, ki jo je imel kot umetnostnozgodovinski artikel od deda iz Napoleonove vojne, tako nama je zatrjeval. In ko smo si uredili podlago, smo šli v bar na Korzu sredi Reke. Ta korzo je v Reki še danes in bar tudi, saj ni nič drugega kot velik podaljšek restavracije. V njem je bil ob zadnji dolgi steni vštric z restavracijo neskončno dolg šank. In za tem šankom so bili stolčki in vsi stolčki zasedeni z ameriškimi mornarji in izbranimi reškimi kurbami.

Ob sosednji mizi je hlipala, pa tudi bolj na glas zajokala, še kar mlada dama, trgala in cefrala denar, in to kar lepe denarce.

Česa takega nikoli prej ne pozneje nisem videl, pa tudi oba, ki sta bila z menoj, ne. Čakalo nas je še eno presenečenje, toda za uvod je bilo že to kar dovolj.

»Punca se je naveličala svojega poklica,« je rekel Hudeček, »in rabi tolažbo. To tolažbo ji damo lahko mi trije.«

»Punci seje morda za hip uprl ta poklic in mogoče za hip rabi tolažbo, toda veliko vprašanje je, od koga. Ali od tebe, Hudeček, ali od zvodnika.«

»Počakajmo, da se to razčisti, že stokrat sem rekel, da nisem humanist.«

Hudeček je bil zgrožen nad antihumanizmom, in vse, kar se je zgodilo v nadaljnjih petih minutah, je bil pravi čudež zgodovine makrojev. Hudeček se je obrnil k sosednji mizi in rekel nekaj tolažilnega, tisti trenutek pa se je pokazala pri sosednji mizi ogromna glava in še večja šapa: »Koliko, pa jo imaš? Ajd, plati na ruke!«

»Pa saj trga denar.«

»To su pedeset godina stare lire, koje ne vrede ni jednu kafu. Ajd, plati i nemoj se zajebavati.«

Gregor je predlagal umik in nemudoma smo se znašli na drugi strani bara, in tisti hip se je spet zganila edinstvena zgodovina. Veronika in Ankica sta se namreč hoteli prebiti v prvi ešalon k šanku, stvar seje razpletla iz neznosnega hrupa in klopčiča tako,  da je Veronika naletela na damo, ki je sedela črnemu mornarju v naročju, toda imela je belo leseno nogo, sijajen kontrast, in najprej je z njo opravila z Ankico, potem pa še z Veroniko.

V ta bar smo še večkrat prišli in vsakokrat smo lahko občudovali ta estetsko-erotični kontrast, bela lesena noga kurbe na črnem ozadju zamorca, teh pa ni zmanjkalo, saj so si manjše ameriške vojne ladje kar podajale roko v reškem pristanišču, medtem ko je naša jugoslovanska zunanja politika kar naprej celemu svetu zagotavljala, da nihče nima tukaj nobenih oporišč.

Toda ne Anke iz Črne gore ne Veronike nismo videli v teh krajih nikoli več, še v Opatijo nista šli. Najbrž sta šli začasno kar na podeželje, sušit seno in kosit otavo.

Zakaj pa to? Zato, ker je bilo to delo, ki ga je imel Gregor zmeraj rezerviranega za državne umetnike, za katere bi bilo veliko bolje, da, namesto

da opevajo mak in listje in lan, kar lepo kak teden kosijo na kakem travniku v Horjulu. Tja je Gregor pošiljal večino pesnikov, članov Društva, saj je tudi on tako kot jaz ostal brez obeh zavarovanj, ker ga niso vzeli za člana.

»Če so že tiste kurbe na Tomšičevi 12 na tem, da bi edino koristili v Horjulu na kakem travniku, zakaj jim Ankica in Veronika, ki sta ravno tako

kurbi, ne bi bili v pomoč.« No, ta reč, ki jo je ugotovil Gregor, je ostala konstanta tega »Ferajna« do danes!

In ko smo se naveličali morja in sonca in ko je Hudečka v šotoru popikal pajek, da je dobil vročino in ga je morala reševati z zdravnikom moja sestra Boža, ki je tedaj učila na Reki v slovenski osnovni šoli in je bila predsednica slovenskega društva Bazovica, smo se obrnili in štopali nazaj v Ljubljano - vsak zase. Meni je ustavil gospod, ki je hotel, da sedim zraven njega, in seje z mano pogovarjal o Sartru, Dos Passosu, Kafki in kaj vem še kom, in ko sem ga že mislil vprašati, ali je profesor primerjalne književnosti, saj razen njih v tistih časih o teh avtorjih, ki so bili na indeksu, ni nihče vedel nič, sem zadnji hip zagledal na šipi nalepko s srebrnim orlom na črni podlagi, srebrnimi številkami in v obodu sem razločno razbral napis INTERPOL. Pred enim letom sem pred Mesingom spet zagledal neki ogromen avto z enako nalepko na šipi. V petinpetdesetih minutah sva bila v Ljubljani in pred Slonom me je izvagoniral. Nisem imel časa, da bi se seznanil z njim, ker sem ga mislil povabiti, da bi imel seminar v Društvu književnikov, v katerem bi slovenske pisatelje in pesnike seznanil z moderno literaturo.

Pa nič, sem si rekel, in še, škoda. »Z moderno literaturo v Sloveniji, razen na policiji, nadaljnjih dvajset let ne bo nič,« je dodal Gregor, ko sem mu povedal to zgodbo. In tako sem se nazadnje vrnil v Ljubljano, kjer me je gospodinja postavila na cesto, kar pa mi je doslej obljubila vsaj že desetkrat; plačati stanovanje je bilo zame čista potrata. Če si pisatelj, zlasti slovenski, brez tega poudarka ni nič, moraš videti svet. In ko sem se po dveh dneh zjutraj zbudil, sem ugotovil, da je fino domovati na uredništvu Tribune; če stakneš skupaj dva fotelja in se pogrneš s plaščem, ko se centralna ohladi in ti je ponoči mraz, hkrati pa dviguješ telefon, in če je kdo na drugi strani, rečeš:

»Tukaj Drava, Drava, Karel Kuhar - Karči. Čakaj, da vzamem svinčnik, ja, svinčnik imam v roki. Kamion rotopapirja iz Skopja, ja. Kamion straniščnih školjk, ja. Ja, tudi pokrovov, prikolica, ja. Šmirgel papir jutri, je kriza, je težko dobavljiv ...« in tako naprej.

Karči, računovodja Tribune na Miklošičevi 5a, je stanoval na vrhu na podstrehi z Guštinom Golobom in še z enim agresivnim Mariborčanom,

ki so ga v treh mesecih spravili stran, da sem se tam naselil jaz kot »uljez«, bil je trgovski agent, imel je ekspedicijo »Drava«. Ponoči sem ga nadomeščal jaz in za ta posel sem bil idealen. Čez dan sem pil šnopčke, popoldan sem malo zaspal, zvečer pa sem polemiziral z Miklavžem Prosencem o generacijah, in seveda spal narahlo, da sem sprejel vsako telefonsko naročilo za Karčija.

In iz tega se je rodila največja kolobocija v mojem življenju, ker mi ni bilo dovolj, da sem skupaj z Miklavžem zapijal najin spor o generacijah, hotel sem, da bodo take reči, kot je Mož v mesecu ali pa Hudečkov Nebotičnik, izhajale, tako kot so v Besedi, in da bom od tega dobil denar, da bomo naslednje leto spet šli z Gregorjem na morje.

Ko sem ravno odložil slušalko in nehal govoriti »Tukaj Drava, Drava«, je iz pritličja, kjer je bil sedež ljubljanske Študentske organizacije, prišel Lojze Skok in me povabil v Rožce. V Rožcah sva bila do poznega popoldneva in rezultat je bil ta, da je čez kak mesec Revija 57 dobila svoj žegen in sta Veno Taufer in Vital Klabus postala urednika.

Prvi sestanek uredniškega odbora Revije 57 smo imeli seveda v Mesingu na balkonu in tedaj Veno ni bil kaj prida zadovoljen, da bo moral svojo voljo deliti z Vitalom Klabusom. Vital je bil in je še nadvse eleganten gospod in hkrati tudi zelo nepopustljiv in je bil edini, ki je bil na moji strani, ko je Primož obravnaval dve prozi; Kozaku je bil Mirče Šušmelj všeč, saj je bil meni tudi, toda uporabil ga je, da bi spodnesel tla moji trmoglavosti, ker nisem hotel črtati enega stavka iz črtice Živali bežijo, ker se je zdel vsem na smrt politično nevaren. V presledkih, ko smo obravnavali druge reči, se je zmeraj vračal k temu, da bi bilo treba tisti stavek vseeno črtati, ker je nesmiselno postavljati revijo na kocko zaradi enega stavka, ki je povrh še političen in ga nihče nikoli ne bo pogrešal. Po svoje je imel Kozak prav, saj se za boga ne morem več spomniti, kateri stavek je to bil, niti če desetkrat preberem črtico, ki je pred osmimi leti izšla v zbirki Človek in senca. Imel je prav, stavek je bil res političen, prav pa sem imel tudi jaz, ker sem bil prepričan, da se začne pri enem spornem stavku, potem se cenzurirajo celi odlomki, članki in novele, nazadnje pa ljudje. Ta dilema je bila večna od tistega dne aprila 1957 pa vse dokler je vladal prejšnji režim. Nikoli ni bilo vnaprej jasno, ali je umestno vztrajati na zares spornih rečeh, besedilih in člankih, ali pa tista stvar nima nobene prave teže, nasprotno, tako je efemerna, da ni drugega kot provokacija. Za seboj sem imel gimnazijsko izkušnjo z Iskanji, kjer je nekaj naših sošolcev pravzaprav samo izzvalo oblast, da je izvedla cel kup represalij nad devetimi sošolci, ki so imeli takoj težave, izključitve iz šol in podobno. Pa se jim je to vleklo neverjetno dolgo, kot na primer meni? Junija 1958 sem odšel k vojakom. Čez kak mesec, pred prisego, sem moral za vsakega vojaka v četi izpolniti vojaške knjižice, podatke pa sem imel na razpolago tako, da mi je četni starešina vodnik Milic dal vse kartone vojakov, tudi mojega, na katerem so bili ti podatki. To je bil roza karton, tak, da je šel v navadno plavo kuverto, in na obeh straneh so bile rubrike, kjer so bili najbolj običajni biografski podatki, pa tudi kaj o izobrazbi in poklicni usposobljenosti. Takrat smo sami hodili k vojakom, ne iz nabora, in vsak je sam s seboj prinesel to kuverto s kartonom, ki ga je dobil na vojnem odseku.

Ko sem pogledal v svojega, je bilo na njem v neki rubriki s pisalnim strojem in v latinici napisano:

»BIO ČLAN PROTIVDRŽAVNE KLERIKALNO ANARHISTIČKE ORGANIZACIJE NA KLASIČNO GIMNAZIJI U MARIBORU 1951 GODINE.«

Samo to in nič drugega, toda to je bilo dovolj za šikaniranje, da me je komandant v Slavonski Požegi v prekomandi med 1000 vojaki spoznal in me vprašal, ali sem bolan. Poslali so me h konjem, ki so imeli ogromne podkožne gnojne bule, in končalo se je tako, da me prej niso sprejeli v ambulanto, dokler me teolog Sipušic ni s 40 stopinjami vročine zaradi zastrupitve krvi odnesel v ambulanto in so me na njegovo vztrajno zahtevo le vzeli.

Toda to samo mimogrede, saj je ta zgodba v primerjavi z »lešinarji« iz Zlatega poročnika Lojzeta Kovačiča še vseeno precej blaga. Povedati želim

samo to, da so karakteristike potovale za teboj, kamor si šel; ko si si jih enkrat prislužil in če si si jih s provokacijo, ki jo je opravil povrh še nekdo drug, ki mu ni bilo razen lastne trdne in odločne morale nič mar, potem je bilo to, po domače povedano, sranje na kvadrat.

To izkušnjo sem imel na tistih sejah Revije 57in zmeraj sem imel občutek, da včasih tudi po nepotrebnem zaostrujemo zaradi podobnih nagibov, kot je bil ta, iz čisto iracionalnega sovraštva do oblasti, zato, ker smo vsi imeli take zgodbe za seboj kot jaz, Zajc, Rožanc itd. Primož Kozak in Janko Kos sta poskušala ohranjati bolj trezno glavo, Dane Zajc, Pučnik idr. pa so »terali mak na konac« ob vsaki priložnosti.

Samo prvi sestanek smo imeli v Mesingu, potem pa se je »politbiro« preselil na svoje dolge seanse v Kozakovo uto na Šubičevi, in tam so kar cele noči sejali Janez Vrhunc, Lojze Skok, Jože Pučnik idr.

In potem sem se odločil, da bom razrahljal te histerične seje, ki so bile iz dneva v dan bolj napeto divje, in si našel ta pravo žensko. Ko sem prišel

v Slončka, sem povedal Mirču, ki je avtor te sintagme, da sem našel res ta pravo žensko za poročit.

»Prehitevaš,« je rekel Panta. »Po levi,« je dodal Marjan Rožanc.

»Lahko rečete, kar hočete, Anča z Viča, zdaj v Polju v službi, je tisto, kar moški v teh napetih časih, ko je vsaka beseda ne samo konj, ampak tvoja in moja glava, nujno rabi, da ga hladi in da misli kolikor toliko pri tleh, in ne plava po luftu. Vse sem razmislil, Magajna ima le toliko vpliva tam, da sem postal laborant v biokemičnem laboratoriju pri mag. Koširju, in stvar teče v pravo smer, vendarle v urejeno in spodobno življenje. Pučnik mi je pustil sobo, na polici je sicer dvajset Leninovih knjig z njegovimi pripombami, ne vem, ali naj jih preberem še jaz, da bom tak, kot je Pučnik. Zmeraj na robu in zmeraj smrtno trezen in hladen in oster kot britev. Nič dobrega za sedanje čase.

Jaz imam eno zgodovinsko sranje že za seboj in sem enkrat že moral eni perfektni punci za poročit napisati pismo, da je stvari konec, ker je zgodovina na pohodu, in kadar je, tebe ni, ne tako ne drugače, kaj šele tistih pet otrok, ki bi jih naj imela v doglednem času, magari v Grgarju.

To se je že zgodilo, zgodilo pa se je že veliko prej, še v osmi gimnaziji, ko na žensko za poročit sploh nisem mislil, pa sem moral šefu mariborske Udbe prinesti tisto revijo Iskanja, da smo lahko maturirali, vsi namreč, in tisto sliko z žico za koncentracijska taborišča okoli Jugoslavije na naslovni strani. Dal mi jo je Bibičin Pregel in smo se zmenili, da se vseeno splača dati, saj nima smisla, da nikoli ne končamo šol. Potem sem pa imel Udbo za vratom cel mesec.

To je sranje, fantje, in jaz imam teh sranj dovolj, ker razen tega, da se fino počutim takrat, ko se oblast meče ob tla, ni nič drugače niti za en sam milimeter. Ne vem, sovraštvo je drek in z njim nimam več kaj, čeprav me še zmeraj daje. Ampak če ima človek vsaj luknjo, v kateri živi, čeprav mu v lavorju pozimi zmrzne voda, je vseeno nekaj, ni ravno nič.«

In ko sem vse to zrecitiral, je Mirče, kdo pa drug, izvlekel na dan prvo številko Mladih potov in tam so bile pesmice in proza in ocene na koncu.

»Vidiš, oblast je ugotovila, da tebe, Rožanca ...«

»Prosim, mene ne, jaz že pripravljam scenarij z Janetom Kavčičem in imam tri leta zapora za seboj. Najprej je treba vsaj nekaj pridelati, da ti potem sploh lahko kaj vzamejo. Drugače je to vse turizem, ko nihče ničesar ne dobi in ne izgubi. Ne jaz ne oblast.«

»Torej si tudi ti sklenil, da boš preskočil generacijo in da bodo generacije še naprej načrtovali v Uradu? «

»Nič nisem sklenil, mene ta ljubljanska meščanska otročad, kot so Niko Grafenauer in Kajzer, Majda Kostajnšek, Erbežnik in da ne naštevam naprej, ne zanima. Mogoče pa ima oblast malo prav.«

»Kaj ima oblast malo ... prav?«

»Ja pa saj sam praviš, kako ste včasih zadrti. In kaj naj jaz z vami? Bolje sam, če je dilema, na eni strani nekaj zadrtih moralistov, na drugi strani ljubljanska otročad, ki jo bojo vzgojili v inkubatorju, v umetni valilnici. Tedaj, ko zmanjka pisateljske in intelektualne moči, ko zmanjka vsebine in zamisli, nastopijo moralna načela ali pa načela kar tako. Perči, jaz poznam to zgodbo na pamet, in to ni moja zgodba. V Ankaranu je bilo z vami lepo, premagal sem Staneta Dolanca, ko sem dal za nas gol. Tudi Poljakinja Žitka je bila sijajna, da o Kristini, ki mi še zmeraj piše pisma, ne govorim. In ko sem zadnjič malo preveč odlašal, sem dobil od nje iz Krakova sliko njenega psa, kjer mi sporoča, da je sijajen pes.

Toda to se je končalo. In ne samo to, končalo se je vsaj zame tudi tisto, kar je govoril Stane Kavčič na tem našem seminarju, da bodo glave še padale, ni pa povedal, čigave, ponavadi so to naše.« To je bilo dopoldan v Slončku, zvečer je bil pri meni Gregor Strniša in rekel, da bo, če se mu bo to dogajalo naprej, izstopil iz uredniškega odbora.

»Ja, kaj pa se dogaja?«

»Vsi so bili proti igri Mirka Zupančiča in je nihče noče objaviti. Bil sem prepričan, da jo bomo mi, pa sem zdaj moral požreti svojo besedo. V

tej reviji se objavlja zmeraj bolj samo še politične tekste, take, kjer se zajebava oblast, kot da bo zaradi tega ta oblast kaj manj svinjska. Zmeraj bolj se mi zdi, da si nekateri hočejo s temi besedili olajšati slabo vest, kar je tako ali tako moja stara teza, ki jo poznaš, da je vsako objavljanje kompromis z rez1mom.

Bolj imajo nekateri slabo vest, bolj rinejo v politične pamflete, pa to ja ni nobena literatura, pa eseji in tako naprej.«

»Jaz tega ne vidim, Gregor - to so izgovori!«

»Kaj pa me briga, če ukinejo kranjski teater, ki je tako ali tako zanič in noben človek tam ne more sodelovati, če ni desetkrat avtorsko preverjen, enako njegovo zmeraj slaboumno besedilo in tudi za take bedarije naj se pulim. Ne, jaz nimam slabe vesti, jaz pišem, in nikoli se nismo na ta način pogovarjali ne ti, ne Veno Taufer, ne Janez Stanek.« In Gregor je čez nekaj časa res izstopil iz uredniškega odbora Revije 57,pome pa so navsezgodaj zjutraj ob štirih prišli policaji, me vklenili in me s prvim vlakom tako vklenjenega odpeljali v Maribor na vojni odsek.

Ko sem si začel urejati življenje, sem namreč napravil eno svojih največjih bedarij. Po precejšnjem sporu z Ančo, ki je trdila, da človek mora imeti osebno izkaznico, ker sicer ne more ostati v službi, kamor so ga brez nje sprejeli samo začasno, sem šel na policijo in po dveh dneh sem bil prvič v SFRJ prijavljen in sem imel tudi uradno identiteto.

In ko sem jo imel, so me našli vojaki, ki so me dotlej desetletje zaman iskali, in tako mi je Anča od svojega bodočega svaka Milana Puhana, sijajnega filozofa in lucidnega gospoda, za katerega pa zdaj skoraj nihče ne ve, ker malo piše, priskrbela kovček sivo maslinaste boje, in preden sem odšel, sem bil zadnjo noč pri Anči v njeni dežurni sobi v Polju, in tedaj sem ji rekel:

»Nobenega dvoma ni, da boš v tem času, ko boš sama, ugotovila, da nisem moški za poročit. Zato mislim, da bo najbolje, ko se boš lotila pisma, ki ga boš v tem smislu pisala meni, da ga napišeš tako, kot sem ga jaz.

Res je, zgodovina je na pohodu, investicije so na psu, zlasti pa ni nobene variante, da bi se človek lahko šel s teboj otroke in vse tisto, kar je zraven.

Človek se za zgodovino noče žrtvovati, če ima kaj soli.

To napiši, leto in pol bom žalosten, kot je bila Mira, potem bodo pa stvari spet na svojem mestu, saj se bo zgodovina tako upehala, da se bo dalo spet živeti.«

In tako pismo sem tudi dobil od Anče, in ko se mi je ponoči nekoliko odtrgalo, sem v zamračenem stanju, ne da bi sploh vedel, kaj hočem, natolkel z opasačem vodnika Milica in razvodnika Mersijo, dve vojaški svinji, in ko sem se zjutraj zbudil, o tem nisem vedel nič. To so mi z navdušenjem pripovedovali vsi vojaki s Šiptarji vred. Ta prava dva si skoraj ubil, je bil zaključek, in spomnil sem se, da sem vsak večer, ko sem šel spat, v mislih pretepal oba z opasačem, in če je ljubezni dovolj, se zgodi, da jih potem še zares. In ne samo to, če je ljubezen res gromozanska, kot je

bila moja do Anče, se ti to potem poplača, da ne mine nobena stvar, ne da bi te vojaki, ker si skoraj ubil dve vojaški svinji, vabili zraven, na pakete,

na steklenice žganja od doma, na kilogram trebinjca, tobak, zavit v časnik, da se ti zmeša. Seveda, če je ljubezen zares gromozanska.

Po tistem, ko sem napisal podatke s kartonov, sem sporočil v Ljubljano, da me res ne zanima, kaj je z Revijo 57, ne zaradi pisma, ki sem ga dobil od Anče, od tega imam neprecenljive koristi in mi bo pri vojakih poslej izjemno lepo, saj so me do tedaj zajebavali vsi, zlasti Šiptarji, temveč zaradi tega, ker je človek tukaj tako zaposlen z osvajanjem vojaških veščin, da se mora posvetiti samo temu, pa precej tudi sebi.

Razumeli so in dobil sem samo pismo od Rudija Šeliga. Kratko je bilo, da kaj, in razumel sem, da je razumel. Napisal mi je:

»Peter, pridi čim prej v Ljubljano, bomo šli v kavarno in bomo dobili nove punce. Cuci buci buc, Rudež.«

Tako dobre literature Šeligo ni nikoli več napisal. Pismo je namreč pomenilo: Pošlji k vragu vse tiste punce, ki so za poročit, kajti tiste, ki niso, in to so Cuci buci buc, so fine in to boš uredil slej ko prej, ko boš prišel v Ljubljano, mi smo to že. Zdaj imamo pa očitno zgodovino, ki razsaja, da je kaj.

In je razsajala, da je bilo kaj.

In v tistem letu sem imel čas za razmislek, da je oblast zaradi tega, ker ni bilo dolgo tega, kar so ukinili Besedo in je imela hude težave s tem, sklenila delati nekoliko bolj moderno. Ustanoviti konkurenco in jo privilegirati, drugi pa se bodo zaradi tega, ker bo jasno , katera je privilegirana, Revije 57ognili na sto kilometrov. In to seje začelo zares dogajati, čeprav so bili dosežki majhni, in to spet zato, ker konkurenčnost kot možnost ni bila v naših glavah, bila je samo v glavi Borisa Kraigherja, in se je »teral mak na konac«. Torej smo stopali vštric z zgodovino, kajti večno bo ostalo zapisano, da je oblast ukinila Revijo 57 in vse, ki so tam delovali.

Tudi moje strani se drži zgodovina, ko izbruhne vsa v svojem sijaju. To, da sta mi zaradi nje šli dve poroki po zlu, pa ni tako slaba stvar. Ostaneš zvest literaturi, in ne standardu, ki se je začel tedaj vzpenjati kot hudič in je požrl vse, kar je še ostalo od uporniškega duha.

Treba se je bilo sprijazniti z dejstvom, da si generacija, na katero oblast ne stavi več. Problem je bil v tem, da sem šele tedaj spoznal, da je v tej

deželi tako, da režim stavi na generacijo, ki je prilagodljiva in sprejme njen načrt za svojega. Ta generacija dobi za začetek revijo Mlada Pota. Generacija, ki je dobila za začetek M ladinsko revijo in si je potem kar sama vzela Besedo, se ni prav lepo izkazala pred svojo načrtovalko, saj si ne moreš tebi nič meni nič kar prisvojiti prostora z neko revijo in spadati v zgodovino. Revije na koncu tega tisočletja ne pomenijo nič, sredi zadnjega stoletja, ko je prvič v tem stoletju izbruhnila svoboda, in zdaj pred kratkim še enkrat, pa je revija ob tem, da sta na leto izšli dve domači prozni knjigi, namreč »zaresne« literature, in pet pesniških zbirk, pomenila dobesedno pljuča, s katerimi si dihal. Če nisi mogel objaviti v reviji, te ni bilo. Več pa se vse do začetka sedemdesetih let tudi pisalo ni in Josip Vidmar je tedaj, ko je poleg dveh založb v Ljubljani nastala še ena v Mariboru in ena v Kopru, vzkliknil:

»Že deset knjig, ki so doslej izšle vsako leto, govorim namreč o knjigah domačih avtorjev, je odločno preveč, saj na leto ne more kar deset dobrih

avtorjev kaj napisati, ker jih deset dobrih ni. Tako je bilo ves čas, odkar pomnim in odkar sem se rodil. Zdaj izhaja že dvajset knjig na leto, kar je znak velike založniške krize, ker uredniki nimajo nobenega okusa več.«

Toda to je govoril Vidmar leta 1970 in razen v revijah nisi imel kje kaj objaviti. Estetska žandarmerija klasike in marksistov se je izpopolnjevala do popolnosti. In oblast je stavila na generacijo za nami tako, da je ustanovila Mlada pota in da nas, ki smo napolnili skoraj dva letnika, sploh ni bilo več, zlasti, ker se v zaključku zgodbe nismo vedli, kot se vedejo normalni ljudje, ki jih ima v načrtu država ali pa prihodnost.

To sem vzel v zakup, z Maksom Sedejem sva služila vojsko skupaj od prvega dne, bil je priča mojim podvigom, ko sem šel v ambulanto in ko sem po krugu gnal pred seboj Mersijo in Milica, ostal je kak mesec dlje, ker mu grafične šole niso priznali za maturo, in tako sem se klatil po Ljubljani in nisem vedel, ne kod ne kam, saj mi je tista sobica, kjer sem živel pred vojaščino, šla po zlu. Anča je seveda ni mogla, pa tudi ni hotela plačevati, popokala je moje stvari in jih predala Veljku Rusu. Ko se je Maks prikazal v Ljubljani, mi je pripravil v hišici na njihovem vrtu, kjer so imeli notri celo pohištvo Ankine stare mame, sobo in vse, kar sem potreboval, in tam sem preživel svoja najbolj brezskrbna leta. Imel sem tako rekoč prvič v življenju urejeno družinsko življenje, saj sem spadal k družini.

In ko sem v novem čistem stanovanju sredi sadnega vrta in trave prespal prvo noč, se mi je ponoči sanjalo, da sem se povzpel na visok, s travniki poraščen hrib, na vrhu katerega je bilo veliko, kot hrast razvejano drevo z ogromno krošnjo. Nisem se še dovolj načudil temu čudu, ki ga nisem videl še nikoli prej, ko sem daleč v dolini videl četico, na čelu katere koraka sam Boris Ziherl v opravi gozdnega delavca, z žago in sekiro. In je prihajal s četico bližje in bližje, in ko so bili pod drevesom, sem v četici spoznal Nika Grafenauerja, Erbežnika, Vinceka, Kajzerja, pač tiste, s katerimi sem takoj po tistem, ko je izšla prva številka Mladih potov, zapil eno noč nekje v Domu JNA, kjer so imeli nastop, potem smo se pa od tam preselili kar v kolodvorsko čakalnico in nato v restavracijo.

In Niko je vzel sekiro, potem ko mu je Boris Ziherl z velikimi škarjami odrezal obe dolgi hlačnici, tako da je bil kot nekakšen kratkohlačni otrok vladajočega sistema, ko se je žagalo in sekalo. Še prej pa so, kot se to spodobi, razgrnili prt, odvezali cule, kjer so imeli hlebec domačega črnega kruha in dva Štefana tolkovca, ki je bil že alkohol, in so lepo pomalicali. Ko se je drevo zrušilo pod njihovimi sekirami in žagami, so spet sedli pred edini grm, ki jim je delal senco, in razgrnili prt, vzeli iz cule drugi hlebec domačega črnega kruha in Štefan domačega rdečega vina, in spet pomalicali in odšli. Obred je bil naš, domač, slovenski in tako kot se spodobi, v čast osamosvojeni Sloveniji, za katero je že od tedaj noč in dan dajal svojo dušo Niko, bi pa tudi Boris Ziherl, saj je že čez deset let spet tam žagal drevo v imenu slovenskega naroda, proti nacionalnemu nihilizmu.

Ko sem se zjutraj zbudil s temi sanjami, sem bil prepričan, da je zgodovina opravila z marsikatero rečjo v tem času, ko sva bila z Maksom pri vojakih, saj v mesecih, ko Maksa še ni bilo in je ostal še malo v Slavonski Požegi, v bifejih nisem našel nikogar več, in ker drugega nisem mogel, sem sedal sam za mizice, tako kot Alojz Gradnik v kavarni Union zadnja leta, najprej v Mesingu, kjer sva z Gregorjem še naprej govorila o Tarasu,

ki je stal doli od jutra do večera in z menoj vred gledal Aniti za joške . Sedel sem k mizici v Slončku in se prepiral s Panto, z Mirčem Šušmeljem in Marjanom Rožancem, pa še z Erbežnikom in Vincekom, ki sta se zavzemala za enakopravnost generacij in revij, saj je generacija pri Mladih potih zdaj že odrasla, nima več kratkih hlač, drugih pa tako rekoč ni, ker si tega, da bi bili generacija, sploh niso zaslužili.

Ali so bili Pučnikovi članki o komunizmu in oblasti stvar kulture, ali ni šlo samo za to, da lahko danes ugotavljamo, da seje zgodovini spahovalo na obeh straneh, da je bilo kar grdo?

V tistih časih, ko res ni bilo nikjer nikogar, vsi po luknjah in po domačih izbah za pisalnimi mizami, med statistikami kot Šeligo in Rus, res nisem mogel imeti kaj prida dobrega mnenja o tej zgodovini, kamor so me pahnili. Dva meseca prej so me, da bi ne delal preveč javnih zdrah, umaknili k vojakom. To lepo novico mi je tisti dan, ko sem prišel, sporočil Rado Jan, ki je v uredniškem odboru predstavljal UO ZSJ. Edini, ki sem jih našel, pa jih dotlej sploh nisem poznal, so bili Savo Jankovič, Ljubo Intihar in Metod Kambič ravno za tisto mizico, za katero je nekoč sedel Alojz Gradnik. In to so bili, za razliko od tistih, s katerimi sem posedal zadnje tri mesece, odkar sem se vrnil iz Slavonske Požege, trije resnični ljudje. Duhovi so mi pripovedovali predvsem o tem, da ima oblast dolgo roko in tudi svoje tarifne postavke in nima nobene slabe vesti, saj je natanko povedala urbi et orbi, koliko kaj stane. Če si vkalkuliran, dobiš revijo in vse, kar rabiš za življenje in za to, da nisi več anonimnež, še svoj poklic lahko opravljaš in se v njem kališ, da boš naciji nekoč v ponos, in če nisi, ne dobiš ničesar, a če stopiš oblasti na žulj, so pa točno določena leta prisilne prehrane na Dobu, ki je je bil deležen Pučnik.

In tiste tri mesece sem sleherni večer zahajal sem, ker sem si tako podaljšal bivanje pod streho nad glavo, tja do pol treh zjutraj, potem v Rio spet do pol petih, tam pa ni bilo nobene Jobenti in tudi Ančke iz Most ne, ki mi vsekakor še ni utegnila kupiti mize.

Ko sem zvečer v Unionu poslušal Metoda in Sava in še nekoga, nisem razumel niti ene same besede. Pogovarjali so se v šifrah in nihče od njih

ni bil tako pijan, da bi tega ne počel hote, in ko me je čez čas Savo vprašal, koliko je ura, sem najprej otrpnil. Mislil sem namreč, da me sprašuje, kdaj bom izginil od mize, da se bodo lahko menili brez šifer.

Povedal sem mu in neženirano so se pogovarjali naprej, ko je minila polnoč, pa sem po nekaj popitih konjakih čutil neskončno potrebo, da bi jih seznanil z drevesom in z Nikom v kratkih hlačah in z vsemi tistimi rečmi. Toda v hipu me je prekinil Metod in me vprašal, če poznam Dineta. Dine, kdo pa je to? To pa je Smoleč, je bila ugotovitev drugega fanta pri mizi. In šele tedaj mi je postalo jasno , da gre za Dominika Smoleta.

»Veš, nikoli nisem videl Dominika tukaj v tej kavarni. Natanko pred letom in pol pa je sedel za tisto podolgovato mizo, sam, nasproti je sedela neznana gospa, in ko sem prisedel, mi je samo prikimal in porinil pred mene iz nove kište piva novo stekleničko.

,Veste, gospa, ne, vi ne veste nič, tudi tega nič, da te kratko malo zaprejo za devet let in pol. Pa basta. Innobenega se nič ne vpraša in nobeden

na svetu se ne zgane.'

In vsi smo molčali. Potem pa je Dine rekel: ,Gospa, ali bi mi oprostili, ko bom takole malo bruhnil.' In je res, in potem sem ga odpeljal na Vič, za tisto gospo pa ne vem nič, ali je še ostala tam ali ni.

Vidiš, tako je in jaz vem vse. In če se ti sanja o Ziherlu ali kom v kratkih hlačah, ki žaga drevo, vedi, da je to popolnoma odveč. Ziherl namreč

tako jeclja, da bi ne mogel držati nikoli v rokah kakšne žage, če bi jo že, pa bi se mu v rokah tako tresla, da ne bi mogel nikoli napraviti dovolj globokega in ravnega ureza, da bi se žaga ulegla v deblo in bi sploh lahko žagal. No, vidiš, tako je to, in naj se ti neha sanjati o Ziherlu. Razen tega pa je popolnoma jasno , da poznaš Tarasa Kermaunerja, če poznaš Dineta, in če ga poznaš, potem veš, da je njegov oče Dušan, tedaj, ko je bil Taras še v stajici, pozno v noč z velikim Kapitalom vtepal Ziherlu v glavo marksizem in zraven vpil, da ga nikoli ne bo razumel. Zmeraj je zbudil Tarasa v stajici in vpil nad Ziherlom toliko časa, dokler se Taras ni začel dreti na vse grlo in so Dušana in Ziherla nagnali spat.

To smo vedeli že zdavnaj vsi mulci iz Žabjaka, če veš, kje je to. To je zraven Ljubljanice, kjer se stikata Ljubljanica in Mali graben, Vič in Prule. Jaz sem bil s Prul, Taras in Dine pa z Viča. In tako dvakrat nimaš nobenega razloga, da bi se ti še kdaj sanjalo o tem, da kdo kaj žaga, in da nas tri, ki znamo razpravljati o zelo zanimivih rečeh, s tem ne moriš. Si dečko, lahko sediš tukaj, tudi drugič, ko bomo mi tukaj, ampak o žagovini in teh rečeh ...«

»Ja, to ni drugega kot žagovina,« je rekel Savo. »In če dobiš te žagovine polna usta, se lahko zadušiš. Da se predstavim: Savo Jankovič, obveščevalec v Albaniji za partizansko oblast, zapornik v Šterntalu ali danes v Kidričevem. Obakrat so bili taki kot tisti, ki so mu v tvojih sanjah porezali hlače, in sploh nisem vedel, kaj počnem kot partizan v Albaniji. Potem so me zaprli, poslali nazaj v Jugo in me za dve leti odložili v Kidričevem. Ni bilo kamnov, sicer bi tolkel kamne tako kot Griška.«

»Kdo pa je to, Griška?« sem ga vprašal.

»To je pesnik Strniša mlajši.«

»Aha, lahko bi vedel sam po tem, da je Griška tolkel kamne.«

In od tega večera v Unionu se mi nikoli več ni nič sanjalo. In le od časa do časa sem se, zelo poredko, za uro ali dve, odpravil v to družbo. Bili smo skupaj do jutra, in tudi takrat jih nisem čisto nič razumel.

Ni dolgo tega, kar je antropolog Telban na nekem predavanju v zaprtem krogu izjavil, da je ob svojih dolgih odsotnostih iz Slovenije ugotovil, da se Slovenci vedemo kolektivno in tega niti ne opazimo. Na primer, da nenadoma začnemo imeti vsi po vrsti doma pse, ne glede na to, ali imamo za to pogoje ali ne. In s tem, ko imam psa, sem gospodar, in ne glede na to, da mi avtoritarni režim jemlje avtonomijo, ki jo ima samo prvi na vrhu,

vsi drugi pa so brez nje, čutim zaradi tega, ker neomajno gospodarim nad psi, neomajno samozavest.

In ko je dr. Telban to pripovedoval, sem se spomnil tistega leta 1959, ko so v bifejih nenadoma in skozi noč poleg mene ostali samo še trije. Metod Kambič, Ljubo Intihar in Savo Jankovič. In če bi pojasnil njihovo biografijo še bolj, kot sem jo, potem bi bilo tudi jasno , zakaj so ti trije z menoj vred, pridružil sem se jim pozno, ostajali zunaj tistega trenda, ki se je začel uveljavljati kar čez noč, namreč, da so se skupine svobodne in brez kakšnih posebnih oznak začele shajati doma. Pa naj so to bile Črne mačke, mladoletniška skupina z grupnim seksom, ki je do kraja razrvala javno moralo, ko se je o tem začelo govoriti že javno, ali klub samomorilcev, ki naj bi ga idejno vodil Ahac Pirjevec, kar je pisal eden do tedanjih razumnikov, imeli smo jih že tedaj, v Dnevniku , v Delu, pa ne Ahac in ne Taras nista mogla tem obtožbam ugovarjati. Seveda je bil idejni vodja še Ivan Mrak, njega ta partijsko-samoupravni razumniški krog ni izpustil iz nobene denunciacije.

Ko sem sam zahajal v kavarno za tisto mizico in sem do pozne noči poslušal tri rojene anarhiste in jih nisem razumel niti besedice, mi je bilo jasno , da smo pravzaprav samo mi še leta 1960 ostali brez meščanskega standarda, ki se je tedaj začel oblikovati. Ta pa je bil: spodobna služba in neskončno veliki krediti, s katerimi si si lahko delal veliko hišo in ogromno stanovanje v mestu in si si lahko privoščil tudi fička.

Maks Sedej in Ivo Urbančič s tem nista imela ravno problemov, ker sta se oba priženila v Rožno dolino h Kopačevim, ki so imeli velik vrt in kar prostorno hišo, ki sta si jo delila na pol. Ženi Anka in Marinka sta bili sestri. Dozidala sta samo prizidek, kamor se je razširil Ivo, in Maks na vrt, jaz pa sem dobil na vrtu hišico, kije bila skoraj tako velika, kot je zdaj moje stanovanje. To navidezno nepomembnost navajam zato, ker sem se brez kakega velikega problema tako kot Ivo in Maks z ženitvijo, jaz pa s prijateljevanjem, pridružil nenadnemu trendu, ki je tedaj za nekaj trenutkov zgodovine obvladal vsaj Ljubljano, če ne Slovenijo. Vsi drugi so se tega lotili natanko na enak način, razlika je bila spet med menoj in Nikom. Meni niso priznali niti statusa v DSP. Niko je kot človek, kije Mlada pota že prerasel, od društva dobil dvosobno stanovanje. Tudi za nekatere člane je bilo tedaj bolj poskrbljeno, za druge čisto nič. Med tistimi z ničem sem bil jaz, toda saj sem imel hišico na vrtu. Tine Hribar si je gradil majhen grad v Tomišlju, Emil Pintar v gozdu nad Mednim, kar niti malo ni bilo slabo, saj se je dr. Dušan Pirjevec Ahac že tedaj s Prijateljeve na pol preselil domov v Tacen. Vse je bilo v znamenju tega standarda, vendar pa nas je bilo vseeno nekaj, ki smo živeli od božje milosti prijateljev in tako kot desetletja prej. Dominika to sploh ni zanimalo, Taras je še naprej visel tastu Goljevščku za vratom, Rus pri mami in očetu, skratka, nekaj nas je vseeno bilo, kisi z novo standardno infrastrukturo, na primer s tem, da bi imeli pse, nismo delali nobenih težav. In ravno to je bilo tisto, kar nas niti ni ločevalo. Eni so si lahko privoščili to, da so vabili vse enako misleče razumnike k sebi domov, tudi nas, ki tega nismo zmogli. Vseeno, kakšen je bil povod. Ali je bil povod kot pri Pintarjevih, kamor so hodili Sedeji, Urbančič, jaz, Vajgli in nekoč celo Vanja Sutlic iz Zagreba, ko ga je imel tri dni na grbi Ivan Urbančič, ker je pri njem delal doktorat. Stvar je bila videti kot nekakšen shod, najprej smo Maksu izpili vse, kar se je dalo, potem nas je Pintar zvabil v svoj grad v gozdu nad Mednim, nakar sva z Vanjo ugotovila, da znava vse nemške fašistične pesmi na pamet in se nisva dala

prepričati, naj jih ne pojeva, dokler nas ni Pintar vrgel ven. Toda to je bila izjemno burna epizoda, ponavadi se je to počelo tako, da smo igrali tarok, da je Maks samo popenil in rekel, da ne bo več igral in se je iz tega rodil pogovor ali pa prepir pozno v noč. Hkrati pa je na primer Ivo hodil k Maksu, tam so se znašli ali Taras ali Pirjevec ali Hribar, in se je spet razpravljalo pozno v noč.

Ali pa sva šla z Maksom in Anko k Hribarjem, kjer je Spomenka pripravila jurčke, ki sem jih pobral Maksu pred nosom in sva se en teden

gledala križem. Toda spet smo debatirali do jutra.

Edini med njimi sem torej ohranil kontinuiteto  in zraven enkrat na teden po obisku raznih bifejev napravil pohod še v kavarno, ker so bili zanesljivo tam vsi trije, Savo, Metod in Ljubo, kot da so tam še od prejšnjega ponedeljka. Savo je bil v času tega trenda velikih stanovanj in hiš na kredit, ki ga nihče ni vračal drugače kot simbolično, brez pravega dela, ker je hišo že imel, Metod prav tako ob Prulskem mostu. Savo po očetu in še tenis igrišča na Bledu, Metod pa jo je dobil od stanovanjskega urada. takoj po vojni, in tako smo bili mi zanesljivo tisti, ki s tem nismo imeli nobenih problemov in tradicije javnih lokalov nismo pustili na cedilu.

Življenje je teklo mirno in namazano, jaz sem sedel v svoji hišici in pisal Vojaka Jošta ni in hodil k Tarasu na Jamovo, kjer mi je Taras rekel, da igra ni končana, ker na koncu obvisi v zraku, potem mi je predlagal, da enostavno ponovim prvi prizor, saj je gledališki absurd čisti samozaključen krog. Maks je nekaj metrov stran od mene v ateljeju na vrtu slikal svoje generale. Te slike so bile pravzaprav redke angažirane v njegovem bogatem delu, narisal je celo Lenina v takem slogu, da bi si lahko Irwini obliznili prste, toda tisti, ki so jih hodili gledat, so hitro odšli domov in nikomur niso povedali, da so sploh bili pri Maksu.

Ivo je nehal hoditi v Horjul delat v Iskro, za njim je delo prevzel Franci Končan, eden poglavitnih mojstrov za ljubiteljsko gledališče v Sloveniji, in tako je s temi obiski vred po sobah in dnevnih sobanah vladal pravzaprav živahen in notranje zelo napet mir. Dokler ni počilo. Nekega dne je Boris Kraigher pri sebi sklical sejo vseh mladih pisateljev in kritikov. Tam so bili tisti, ki so lahko objavljali, in tam smo bili tudi tisti, ki nam niso objavljali nič, ker je že minilo več kot leto in pol, odkar tudi Revije 57ni bilo in odkar je Veljko Rus na Dob dostavljal knjige Pučniku.

Sestanek je potekal tako, da so imeli tisti, ki so objavljali, ne bom omenjal imen, in tisti, ki niso, do tega političnega trenutka, kot se je takrat moderno govorilo in je ta termin prineslo Delo v javno rabo, popolnoma nasprotna mnenja. Tisti, ki so imeli Sodobnost, in to so bili naši zlati mladi fantje iz Mladih potov in še bolj zlata dekleta, so trdili, da je tako vse v redu, kot nikoli doslej ni bilo. Navajali so svoje spise in umotvore, ki so jih objavljali v Sodobnosti, v Razgledih in Obzorjih, in tudi dve knjigi, ki sta v tistem času izšli. Dominik pa seveda ni bil človek, ki bi kaj takega dolgo prenašal. Mi smo poznali vse, kar je kdo od nas imel v predalu. Dominik je imel v predalu Črne dneve in beli dan, Kozak Afero in Dialoge, jaz ves roman Izven in še Zasilni izhod in Križišče povrhu, Gregor novo pesniško zbirko, Veno Taufer prav tako in še dramski tekst povrhu, da o Marjanu Rožancu ne govorim, ki sicer ni bil neposredno udeležen pri pogromu nad revijo, ampak je bil z nami solidaren in je molčal. Taras je imel dvesto

strani dolg spis, Janko Kos zanesljivo vsaj dva ali tri uvodne in temeljne eseje o estetiki, ki jih na gimnaziji na Viču, kjer je poučeval, v šolskem časniku seveda ni mogel objaviti, Dane Zajc Otroka reke, da ne naštevam naprej.

Dominik je Borisu Kraigherju naštel vse to in Kraigher je dejal, da zanj to ni nič novega. Eden iz nasprotne strani, ki se je tako ustrašil, da bo vse to začelo prihajati na dan, in da slikica v Mladih potih in kasneje v Sodobnosti, njegova in njegovih, ne bo zalegla in jih bo ta hudournik nekdanjih revijašev, če bodo danes uspeli, odnesel, je rekel, da je to res silno grdo, ko zdaj pred predsednikom ideološke komisije CK stokamo in jokamo , saj bi mirno lahko objavljali tako, kot to počne on in vsi ti, ki pač objavljajo. Vsem do zadnjega bi objavili.

»Mogoče res, čeprav do danes niste,« je rekel Dominik. »In če bi že, je pa seveda nehigieničen način, kako to počnete.«

»Kako pa to počnemo?«

»Tako, da vi o Povečevalnem steklu in uprizoritvi Jožeta Javorška najprej za urednika Ljudske pravice napišete slavospev, ko pa je ta uprizoritev iz političnih razlogov umaknjena in vam urednik vrne kritiko, to napišete še enkrat in uničite Javorška, žirijo, ki je to pred leti nagradila, in direktorja Drame, ki je to uprizoril.«

»To pa ni čisto tako, jaz sem ...« se je otepal kritik iz Sodobnosti in Ljudske pravice , dokler ga ni ustavil Boris Kraigher.

»Je tako in nič drugače, vem tudi za ta primer, zato pa, rokopise, ki niso bili objavljeni že dve leti, na dan.« In je zaključil sejo. Čez en teden je Dominik Smole dobil vabilo, naj ustanovi revijo.

Vse to je bilo ne vem kolikokrat popisano, naj povem samo to, da je bil Dominik v tistih časih tolikokrat pri Kraigherju, da se je spoznal na

vladno palačo, kjer je zdaj Drnovšek, tako da sva dopoldan, ko Tarasa ni bilo doma in sva bila na moč osamljena in nama je že v bifeju pri Visu zmanjkalo denarja, šla naravnost na Izvršni svet v kabinet Kraigherja, ki ga seveda ni bilo tam. Pazniki so pred Dominikom stali mirno, ker nobeden ni vedel, kaj je Dominik na vladi in sploh v tistih vladnih prostorih tam.

Vzel je iz bifeja viski in konjak martel, mi ponudil na izbiro oboje in mi pri tem, ko je zmanjkalo že pol steklenice martela, povedal, da je s šefom vse dogovorjeno.

Kaj je dogovorjeno, sem ga spraševal, ker sem veliko slutil, vedel pa bolj malo. Dominik je bil skrivnosten človek.

»To, da dobimo revijo, teater in da pride Pučnik iz aresta.« Saj so to bili pogoji.

»Pogoji, pogoji,« je rekel Dominik. »Kakšne pogoje pa lahko dajem Borisu Kraigherju, nobenih, niti malo si ne izmišljam, da sem jaz tisti tata mata ali pa mi vsi, ki smo dosegli kako zmago.«

»Ali je Boris Kraigher sklenil, da se naša generacija ne preskoči?«

»Nekaj takega, sicer fantje iz Mladih potov in Sodobnosti ne bi bili tako nesrečni. Vpregli so jih in Kraigher je najbrž vpregel nas. Kaj pa naj drugega? Kraigher in jaz in ti in ne vem kdo. Ko se boš v tem kabinetu navadil na ta konjak, boš videl, da je na svetu še tudi kak užitek, ne samo manihejstvo in skojevska morala. Užitek pa je, da mi ne bo treba hoditi k Pintarju na tarok. Naveličal sem se že preferansa pri Titu Vidmarju, in to je bil glavni razlog, da smo jaz, Taras in Primož prekinili vse stike s Titom. Nismo več hoteli igrati preferansa, tega se tako nažreš, kot se nažreš posedanja v bifejih, greva rajši od tukaj na Ljubljanico ali pa na Mali graben in pri Buzerantu vzameva na puf vino.«

Buzerant je bil bife pri Maruši Rdečelaski in Savu Jankoviču, in pravili smo mu tako zato, ker je piskal, ko je govoril.

Tisti dan sva imela smolo, tudi Buzerant je bil zaprt, in zato sva šla naravnost k Maruši Rdečelaski. Savo je bil v banji, Savo je po petnajst ur na dan, menjaje zmeraj toplo vodo, ležal v banji in bral Dostojevskega, in ko sem ga nekoč vprašal, zakaj, je rekel, da je v banji zato, ker ne more nihče do njega, ne Mija, to je bila Maruša Rdečelaska, ne njena sestra, ne številna žlahta, ki bi vsak dan rada na Bled, kjer bi na njegovih igriščih igrali tenis, on pa ne bi od gostov dobil niti za sol.

Takrat sem bil prvič pri Miji in Savu na Rožni ulici št. 21 v Žabjaku. Mija naju je peljala v sprejemnico, kakršne v življenju še nisem videl. Ne vem več, kakšno bogato in težko stilno pohištvo je bilo, in ne vem več, kakšni so bili težki okvirji, znotraj katerih so ždeli najboljši slovenski slikarji, po sobi plastike ne vem katerega kiparja, miza pa obložena z medenino, prav tako drugi deli pohištva.

Toda Mija je prinesla vino na mizo, in to natančno tisto od Buzeranta, ki ga je imela v pletenki, in ko je Savo čez kake tri ure prišel iz kopalnice, mu je Dominik rekel:

»Veš, Savo, da sem takrat v Unionu popil dve kišti piva, in veš, da sem nakladal, da se človeka kar tako v tri pirovske ne zapre za devet let in pol,

in sem potem bruhnil po tleh, kar ne prej in ne pozneje nisem nikoli, ker imam tak želodec, da enostavno ne znam bruhati, takrat pa ni bilo nič drugega za početi kot to, da sem bruhal.«

»Ja, in kaj zdaj?« je rekel Savo.

»Zdaj pa pride ta gospod iz aresta.«

»Ja, kaj pa zdaj? Saj sem tudi jaz prišel, in ni bilo nič, tako je, kot je bilo, in ne bo nikoli drugače.«

»Savo, imaš prav, tako bo, kot je bilo, toda ali naj ostane človek v arestu?«

»Ne, to pa ne, ampak zapomni si, Dominik, vse ostane, kot je bilo, čeprav človek ne bo več v arestu. Tudi jaz nisem več, pa je tako, kot je bilo.«

»Ja, to je zagotovo,« je rekel Dominik, »ni razloga, da bi se kaj spremenilo, edino, kar se bo, bo to, da ne bom več kupoval vina pri Buzerantu,

prevzel se bom, ker si bom sam zaslužil za vino in ne bo treba praviti Zdenki zanj in bom hodil ponj v Vipavsko klet, s Tarasom ali Petrom ali Venom, z enim pač z Viča, ti mi boš še celo predaleč.«

»Kaj takega se zmeraj zgodi,« je rekel Savo. »Zmeraj takrat, ko ljudje mislijo, da so si dokončno uredili življenje, potem se pa spet zgodi, da zavozijo tja, kjer so bili, in spet hodijo k Buzerantu po slabo vino, pa še pomagajo mu nositi kište iz kleti po stopnicah, če jim ga bo dal na puf, ker nimajo nič cvenka.«

»Ni treba zaklepati vrat za nama, zanesljivo se bova vrnila, ko bova kupovala vino spet pri Buzerantu,« je še rekel Dominik, ko sva šla.

»Saj ne bom zaklenil,« je rekel Savo in se režal, kot seje režal zmeraj, kadar smo vsi vedeli, da ima prav.

Ko sem prišel na Maksov in Urbančičev vrt v Rožni dolini, kjer mi je bila dana hišica, ki so mi jo posodili, kot se posodi sol ali pa kot sosed sosedu posodi kofe, sem sedel na eno od klopi za mizo pod češnjo, kjer sta to poletje vsak na eni strani obirala svojo češnjo Maks in Ivo Urbančič in se sprla okoli Heideggra, o katerem je hotel Maks vedeti vse, Ivo pa ga je drsal že deseto leto, peto leto ob službi v Iskri in nadaljnje peto leto kot magister pri Majerju in nazadnje tudi doktor pri Vanji Sutlicu.

Sedel sem pod tisto češnjo, delalo se je zgodnje jutro in prepričan sem bil, da je toplega poletja konec, že tretjega, ki sem ga preživel na tem vrtu, to pa, da bo zdaj izbruhnilo čisto nekaj drugega, kot je bilo tukaj doslej, nekaj, česar sem se bal že vsa ta tri leta tukaj, se mi je pa zazdelo tisto noč. Saj tisto drugo, kar je napovedal Dominik in ima priti že z jutrom tega dne, ki je vstajal, je bilo že enkrat eno in isto, samo da se mi je zdelo manj tvegano in manj človeško, ker ni bilo tolikšnega vlaganja za osebno svobodo, kot je to bilo že dvakrat doslej. Ali celo trikrat. Saj takrat v gimnaziji in pri reviji Svit, ko so nas umaknili vse, ni bilo nič drugega kot to.

Če je na primer v tem času prišel Emil M. Pintar iz Italije in nam na dolgo in široko pripovedoval o Rosselliniju, ki je delal film o seksu in

požrtijah in orgijah, natančno, da je bilo človeku kar neprijetno, je to delal z najboljšim namenom, da bi nam povedal, kakšna je svoboda. In vse, kar je bilo čez mejo, je to bilo, kar je bilo na tej strani meje, to ni bilo. Vse, kar je bilo smiselno, je bilo tam, kar je bil čisti nesmisel, je bilo tukaj, razen tiste svobode, ki si jo na ta način (že tretjič), kot sva to počela z Dominikom v kabinetu Borisa Kraigherja, delal v potu svojega obraza vsak dan.

Rečem vam, da je bil to napor, in to zelo zoprn in hud napor, toda samo tako seje proizvajal smisel, kot bi temu rekel Rudež. Rudež je bil Šeligo, ki je tedaj bral svoj Vodni stolp, ki ga je imel pred nosom v Kranju in smo vedeli, da je to eno od tistih pisateljskih dejanj, ki je v predalu in da bo lahko videlo beli dan, samo če se bo »Dominik do kraja dogovoril z Borisom Kraigherjem«.

Navsezadnje je bilo fino to paberkovanje pod češnjo, navsezadnje je bil tukaj tak božji mir, kadar ni bilo vseh tistih gostov,  ki so se zbirali tukaj in se, ne da bi vedeli, pripravljali na te dni, ki so bili naporni, zoprni, polni različnih spopadov in različnih mnenj, tudi takih, kot je bilo na primer mnenje,  da se tukaj zbira viška frakcija, perspektivna sicer, čeprav še ni bilo Perspektiv.

Vse to mi je bilo že jasno , preden sem šel k vojakom, in ko sem od vojakov prišel sem, na ta vrt, je bilo tako, in zato sem občutil za tisto steklenico, ki mi jo je dal Dominik, ko sva odšla in pustila pri Savu sebi in drugim na stežaj odprta vrata za drugič, da je zadnja na takem vrtu, kot je to poletno noč in zdaj.

S časi je kot s psi, zmeraj ena in ista pasma, na novo, pa zmeraj eni in isti mladi, še preden stare pasme niti približno ne pobere čas. In najhuje je, da se to ni zgodilo samo tistega davnega leta 1961, ko stare pasme še ni pobral vrag, tako je tudi leta 1991, in tudi sto let bi bilo tej deželi premalo, da bi človek kdaj vmes lahko zadihal svež zrak.

Pravzaprav sem ga le en dan, in to je bilo en sam dan, ko so leta 1991 letala JLA bombardirala TV-antene in me je na cesti pred nunsko cerkvijo ustavil novinar Herald Tribuna in me prosil, naj se pustim slikati, saj sem imel razgrnjeno Delo in sem na prvi strani nekaj bral, ve se, kaj in zakaj.

To je bil pravzaprav edini dan v mojih sto letih, ko sem sredi Ljubljane res dihal svež zrak. Toda žal, samo tisti dan.

Savo Jankovič je zares pustil odprta in odklenjena vrata. Zgodilo pa se je to tako, da je Mija Rdečelaska režirala skupaj s Tonetom Slodnjakom na Odru 57 že mojo tretjo igro Kaznjenci, prvo je režiral tako rekoč Taras, čeprav uradno Marjan Kovač, saj se je Taras marsikateremu še kako zameril, ker se je zagrebel, da so na Odru 57 sploh igrali Petra Božiča. Resnici na ljubo je treba povedati, da si je bil Vidmar, ki se je nekako držal v politično-kulturni orbiti z Odrom 57,prizadeval, da niti ena moja vrstica na Odru 57 ne bi zagledala luči sveta. Bil je tako trd nasprotnik in meni tako neskončno nič pomemben, da so bili eni kar nesrečni, ker njegova beseda ni obveljala, zlasti zato, ker je že dve predstavi, Križišče in Vojaka Jošta ni, v desetih vrsticah v Delu do tal uničil. Na Odru pa je začela prevladovati zamisel samih zmag in zmagovitih pohodov, kot je bila Antigona po vsej Jugoslaviji ali pa Afera, Otroka reke sicer ne toliko, pa vendar še nekako, razen v Novem Sadu in Sarajevu, kjer so si ob mojih dveh predstavah modernisti in konservativci tako skočili v lase, da je panegirik sledil uničenju. V Vidmarjevem Delu ni bilo lepe besede.

Taras, Mija in Dominik so rekli, da je treba Vidmarja zjeziti do dna, saj takrat Vidmar umolkne v prepričanju, da je ignoranca najhujša kazen tega sveta za vsakega pisatelja, ki ga to doleti.

Bojan Štih je bil urednik Sodobnosti skupaj s Pirjevcem - Ahacem in Nikom Grafenauerjem, ustanovil pa je gledališče, ki ni kaj prida zaživelo. In ko sem nekega dne pustil na oglasni deski v Drami listek, da je vaja za Štefko Drolc, Branka Miklavca, Toneta Slodnjaka, Kristijana Mucka, Braneta Ivanca, Poldeta Bibiča ob tej in tej uri, je Bojan Štih strgal listek z oglasne deske in prepovedal Odru 57 in zanj vse, kar je lahko prepovedal.

In tako so se vaje začele ob tej in tej uri pri Savu Jankoviču doma, in ker je bilo poletje, na njihovem vrtu, čez dan namreč, zvečer po gledaliških predstavah pa v sobi, kjer je bilo pohištvo obito z medenino in slike v okvirjih in lestenci, ki so viseli do tal.

Ko je prišel tudi Dominik, se je Savo spet peklensko režal in se umaknil k svojemu Dostojevskemu v banjo v kopalnico, Tone Slodnjak in Mija pa bi bila zelo srečna, če Dominika sploh ne bi bilo, ker je bil Dominik tedaj nekakšna umetniška oblast.

Bila je ena zadnjih vaj pri Miji doma, prepir okoli kamnov, ki jih je hotel Tone Slodnjak direkt iz Drage, se je končal, Polde je zaman tožil, da ga

bo to stalo življenja, saj mu mraz od teh kamnov seže v samo trebušno votlino in skoraj do dna lobanje. Miklavc pa je trdil, da je to v teatru zmeraj obratno, če je kamen, kot je ta kamen, kaširan, potem je na odru kot resničen kamen, če pa je pravi kamen iz Drage, pa je videti, kot da je iz kaširnice prišel včeraj še čisto svež. In edini, ki je zares v tem sporu okoli kamnov iz Drage imel prav, je bil Miklavc.

In ko je bila premiera, je tako kot pri Vojaku Joštu v prvi vrsti sedel Boris Kraigher skupaj z Vidmarjem, in tukaj ne Dominik ne Taras in nihče

od tistih, ki so menili, da je treba razjeziti Vidmarja do dna, ni imel prav. Vidmar je prišel na premiero in v tretji vrsti je sedel tudi sodnik za prekrške Gabrovšek, ki mi je ravno na tisti dan dal deset dni zapora, ker nisem plačal kaljenja nočnega miru, ko sem 29. novembra trikrat iz vsega glasu in srca zavpil nekaj Hitlerju in naši domovini, ki je enaka, v čast, kar v Emoni, in sem bil že čez deset minut na Miklošičevi, kjer so hoteli policaji, da to priznam, in me brcali, ker nisem. Potem sem jim rekel, zato da bi si pridobil majhen odmor med brcami, da bom nekaj povedal in priznal. In sem povedal, da sem res nekaj takega rekel in da še zmeraj mislim, da imam prav, saj me z brcami silijo k priznanju, tako pa so delali samo tam, kjer je bil Hitler gospodar. In so me spet in me je potem Zajko spet sicer spustil, pa nisem plačal sramotnega pisma in plačila, in ko bi moral v zapor, je to bilo ravno v tistih desetih dneh, ko je bila premiera. In Breda Vrhovec je lepo poslala pisemce sodniku za prekrške in mu napisala, da sploh nisem tako grozen človek in da si naj to ogleda na licu mesta na premieri in da naj prekliče deset dni zapora.

In preiskovalni sodnik in sodnik za prekrške je res prišel in ploskal, tako kot vsi od druge vrste naprej. V prvi vrsti je ploskal samo Boris Kraigher, Vidmar pa ne, in vsi v prvi vrsti so vedeli, da velja za kulturno javnost Vidmarjevo ploskanje, in ne Kraigherjevo, in so potem, ko so se ovohali, brez ploskanja tudi šli domov.

V Sarajevu je bilo seveda drugače, tam ni v prvi vrsti sedel Vidmar in tudi nobenega od tistih iz Ljubljane, ki ponavadi sedijo v prvi vrsti, ni bilo, da bi gledali Vidmarju pod roke, ali bo ploskal zares ali pa samo igralcem iz vljudnosti. To je bilo treba uganiti, in ko smo sedeli tisti večer po premieri na vrtu pri Miji Janžekovič, je Savo rekel, da je takole mimogrede videl, kako je eden od slovenskih kritikov že dvignil roke, da bo ploskal, videl je namreč Borisa Kraigherja, toda ko je bliskovito preštudiral, da Vidmar premika svoje dlani samo vljudnostno, je takoj pobesil roke in nemudoma odšel na redakcijo Dela in prehitel Vidmarja, ko je zapisal, da je stvar katastrofalno zanič in da je škoda ploskanja in igralcev in dlani. Ta gospod se mi je potem opravičeval, toda najbolj prav je imel Savo, ko sva tisti večer odšla sama na svež zrak in je rekel, da je stvar nasploh v tem, ker se miličniki ne uprejo, in potem je nestrpen ves folk.

Pred nama seje namreč pojavil miličnik, postaja milice je bila tedaj tik zraven Viteza, ki ga tedaj še ni bilo, ampak je bila bivša bordelska oštarija in igralnica Marjanca, in Savo mu je takoj, ko je od naju zahteval legitimacijo, ponudil en pameten pogovor. Miličnik, ki ni bil ravno povsem trezen, toda še zmeraj bolj kot ne, je pristal na Savovo ponudbo, očitno ga je tudi poznal iz svojega revirja.

»Glejte, leto in dan, odkar se srečujeva, in srečujeva se ne samo leto in dan, temveč vsaj že deset let, imate na sebi eno in isto obleko. Tako nizke dohodke imate, da si v desetih letih niste mogli privoščiti dveh ...«

»Saj to je uniforma ...« je hotel ugovarjati miličnik.

»Šmorn!« je pribil avtoritarno Savo Jankovič na jutro moje premiere Kaznjenc i in dodal, da je skrajni čas, da si najde možnost in doseže, da si bo lahko kupil vsaj dve različni obleki na leto, ali pa, na primer, vsaj na pet let.

Miličnik je bil obupan in mu je nekaj o uniformi kar naprej dopovedoval, toda Savo je vztrajal naprej.

»Glej, imaš pištolo, in imate pištole, imate celo puške in mitraljeze, zakaj se z orožjem v roki ne uprete in vržete oblast in prevzamete oblast in si na banki nakažete denar za dve obleki na pet let? Pa še ljudstvo bi vas cenilo, ker date nekaj nase, tako pa vas lahko zajebava že vsak pijanec tukaj na Karlovškem mostu. In vsi bodo ploskali, če jim bo kaj všeč.«

»Noben pijanec me ne bo več zajebaval na tem Karlovškem mostu, z mano gresta na postajo, pa bosta videla.«

»Seveda bo nekdo videl, toda to ne bom jaz, to ne bo tovariš avtor igre Kaznjenci, temveč ti, ker je komandir tvoje postaje prosvetljen človek, drugače ne bi bil komandir, in tako prosvetljen bo takoj ugotovil, da imam jaz prav, in se bo takoj uprl in ti boš prvi, ki bo zajadral kot kontrarevolucionar v zapor.«

Prišli smo na postajo in preden je miličnik povedal, za kaj gre, je Savo Jankovič vse še enkrat ponovil in da bi bil prepričljiv, je pokazal na stojala, kjer so imeli puške, in rekel komandirju, da je natančno vedel, da je oborožitev dobra in da ni vprašanje spričo tako dobre oborožitve, da ne bi bili v nekaj minutah kos cagavcem, kot je ta njegov miličnik, in da so cagavci vsi, ki ne bi bili za upor.

Komandir je bil res prosvetljen človek in je poklical še enega miličnika, ki je bil na postaji, in ne v patrulji, ki se je tedaj po Karlovškem mostu vračala na postajo, da naju v hipu vržejo na cesto. In naju tudi so, toda čez dvesto metrov sva nabasala na patruljo, ki ni imela nobenega razumevanja za dolg nagovor in naju je v hipu prijela in v hipu privedla nazaj na postajo zaradi nedvoumnega suma, da hujskava k uporu zoper oblast.

In ko naju je že na vratih zagledal komandir, je zarjul, kot zarjuje samo smrtno ranjen bojevnik:

»Dajte mi že mir, izginite z njima, vsi, magari skočite z mostu, drugače se bom jaz izselil ne samo iz te postaje, temveč iz te dežele, in me ne bo

nikoli več sem!«

To je zaleglo, patrulja seje pobrala, od koder je prišla, naju pa ni zaneslo nikamor drugam kot v Union, kjer sta že bila Metod in Ljubo, in Metod je rekel, da je vedel, da bo vse narobe zaradi kamnov, saj o tem piše B. P., ki niti ni kritik, ampak piše za Delo reportaže z vsega sveta, in ko je pisal reportažo iz Urugvaja ali pa iz Avstralije, so bila samo imena živali različna, na primer pri nas v Horjulu krava, tam pa kenguru, drugače pa je to bilo enako, kot da je vse iz Horjula. Napisal je, da je problem v konceptu, saj so trije kamni, na katerih sedijo trije kaznjenci, »ta« pravi iz Drage, a besedilo je pobrano iz Kafke, kamni iz Drage in Kafka pa ne grejo skupaj.

Krave iz Horjula in kenguru iz Avstralije tudi ne, to je B. P., bard Pena v Ljubljani, še kako dobro vedel. In urednik kulturne rubrike Dela tudi.

In mi trije, Metod Kambič in Savo Jankovič, še bolj.

»Kakšne kamne sva z Maksom pripeljala za Otroka reke, tako da sploh ni bilo ne kritik ne vprašanj,« je rekel Metod, potem pa je prišel Ljubo Intihar in so bili spet trije anarhisti skupaj in smo sedeli v Unionu do pol treh zjutraj, ko spet nisem razumel nobene besedice več.

»Naravnost ena a je, da sva se srečala, a ne.«

»Ja,« samo to in nič več mi je rekla Marjana.

Srečala sva se namreč po dolgem času v enem najlepših drevoredov na svetu, ko je šla Marjana v Rožno dolino k Sedejevim.

Zmeraj, kadar so tukaj cveteli kostanji, cvetelo jih je sto ali več, in ko so se nad glavo povešale težke zelene preproge gostega kostanjevega listja, da nad njimi ni bilo videti niti najmanjšega koščka neba, sem občutil, kako se življenje pravzaprav zmeraj čisto na novo začne.

In čisto vseeno je bilo potem, kaj ta mrčes od ljudi počne s seboj, z drugimi, samo da kostanje pusti lepo pri miru. Ob navadnih kostanjih se ti rodi tak svet, taka nebesa.

»Tukaj na to klop bova sedla, toliko časa imaš, in se bova vse do podrobnosti zmenila. Jaz vem, kam greš, ti pa ne veš, da imam danes kar en kup poti še, toda ta, ki se mi zdaj obeta, je poglavitna.

Poglej, vse je v redu, ti nisi Cuci buci buc, tudi kaj manj ne, to smo ti že ne vem kolikokrat pojasnili, in zato si ženska za takoj poročit. Jaz imam vse urejeno, saj sem tudi zmeraj vse imel. Tudi takrat pri Sedejevih, se spomniš, imel sem kar hišo na razpolago in bi že takrat lahko začasno, če bi bilo pri tebi kaj volje, pa je nikoli ni bilo. Zdaj imam vse kar sam. Imam sobo štirikrat dva metra, pa še dva sta tam, ampak kot da ju ni, če se že v kopalnici ne zaletiš ali v Toneta ali Jaka. Zmeraj sem imel opravka z zelo dobrimi in poštenimi ljudmi. Saša Vuga je uredil, da je Anka, njegova prva ženska, ko se je z drugo poročil, dobila dve sobi namesto mene, on pa kar tri, in jaz dvakrat štiri metre. On, Saša Vuga, je velik in debel pisatelj in rabi kar tri sobe in dve stanovanji, eno za svoja črna očala, drugo pa za dve ogromni knjigi, polni takih besed, ki se jih boš morala naučiti na pamet, če boš hotela biti dobra Slovenka. In za to je prav tako, kot je.

Važno je, da boš zdaj takoj za poročit. Štirikrat dva pa dva soseda je v teh razmerah pravzaprav terna, ki sem jo glede na to, da imam neke težave z enimi ljudmi v Kozakovi uti, vseeno zadel.«

»Nobenega rezona ni, da mi zdaj nakladaš. Če sva se že takole srečala, bi bilo lepo, da bi bil normalen, kot si pred leti bil.«

»Nobenega nakladanja več. Zgodovina hodi po naših glavah, ti si pa punca za poročit. .'Živijo Tito in Saša Vuga, ki mi je dal štirikrat dva metra.

Ti pa, punca, hlačke dol in živijo Tito in na Magistrat, dost vas mam, in nobenega pisma vam več o tem ne dam.

Kaj sem že rekel? Aja, na magistrat, pa adijo Marjana, jaz tako nimam časa, saj me zdaj čakajo fantje v uti Primoža Kozaka, potem pa dva pri Mikiju za šankom, Uroš Vagaja in Vitomil Zupan. Uroš, ki zmeraj pravi Branetu Ivancu, da ga mora nehati zajebavati, ker je Štihov prijatelj, in če ga bo Ivanc zajebaval, bo moral v Drami odigrati dva psa več na mesec za isti denar. To mu bo Uroš zrihtal, če ga bo Ivanc še naprej zajebaval.

Ampak na tej poti je uta, Marjana, in pozabil sem malo prej, da me tam čakajo Taras, Primož Kozak, Dominik Smole, Dane Zajc in še eden, ki

pa mi ni več prijatelj, ampak že tedne čista mora. In zaradi te že tedne čiste more pade seveda vse v vodo in preklicujem, kar sem ti glede hlačk in magistrata predlagal prej. Nič ne bo iz tega, tudi tega je definitivno konec, čeprav imam štirikrat dva metra in Toneta in Jaka doma. In dom s teraso v prvi vrsti.

Veš, še tega ne bi dobil, mogoče bi to za svoji knjigi, dve veliki, rabil Saša Vuga sam, pa sem napisal protestno pismo podpredsedniku vlade Benu Zupančiču, pa sem potem te štiri kvadrate le dobil.

Moram biti zadovoljen, glede na to, kako se bo končala v uti pri Kozaku ta čisto nora stvar.

Jaz sem mu že vse povedal, mene niti malo ne zanima, da je zdaj hudič, ker kmetje na oblasti zatirajo kmete, ki niso na oblasti, in ti tiste, ki jih je stokrat več od tistih, ki imajo oblast.

Lepo sem mu rekel, da ga bodo tisti kmetje na oblasti strpali nazaj v arest, meni pa vzeli teater, če bom to objavil. In potem ne bom nadaljnjih deset let ali pa še več nikjer na repertoarju. In potem bo kako zelo prav, da imam samo dva krat štiri in souporabo pipe in pokrov na hajzeljnu, ker ne bo ne ficka in še marsičesa ne. Ničesar ne bo, kot je to do zdaj v zadnjih petnajstih letih že tolikokrat bilo. Navsezadnje pa je iz tega, kar oblast rabi, generacije namreč za svojo zgodovino, Saša Vuga ravno prav pa Niko tudi, in zato je tudi prav, da zidajo za kulturne generacije velika stanovanja in da jih je zmeraj več. Preplavili bi nas liberalci in tehnokrati in podjetniki in obrtniki z bronastimi strehami, za kulturne generacije, ki so čisti vklop, in ne odklop v zgodovino, pa je to ravno prav.

Veš kaj, Marjana, mogoče pa se bodo tam v Kozakovi vili zmenili, da Pučnik odnese tisti ogromni šop papirjev domov, pa ne bo šel nazaj v arest,

jaz pa že jutri v Križanke, v Viteško dvorano, pa čeprav namesto honorarja za Vojaka Jošta dobim samo Lenassijev kip, za katerega sem potem pri Kosu dobil deset jurjev, in ko so me vprašali, zakaj sem ga prodal in ga nisem spravil za spomin, sem jim rekel, da se brona ne da jesti, za deset jurjev pa je hrane in pijače povsod, ne samo pri Mikiju, kar za tri dni.

Basta, Marjana, tista mona mi je rekel, da sem pizda, če tistih šopov papirja ne bomo objavili, in on to nikoli ne bo. On je človek, pred katerim omedlevajo in so potem vsi talci, tudi zato, ker imajo slabo vest, saj so njihove mame bile nekoč oblast. Ko vidijo ta dosledni pogum, pred katerim sem jaz, ki mi je do teatra, prava mala pizda, in ko vidijo to izbrušeno, skoraj marmor no držo, ki je ni načel ne arest in ne noben pandur, je vsega konec.

Poslušaj, Marjana, mene kar strese, meni je kar sredi te poletne vročine hudičevo mraz. Šel bo nazaj v zapor, tarife teh kmetov na oblasti so jasne, jaz pa v prihodnjem desetletju k Mikiju, za šank in za klop, je ričet, je svinjska pečenka, je bladi meri in gnitje, da je kaj. Ali pa ni gnitje, Marjana, še huje bi bilo, ko bi se mi ti tukaj kar vdala, kot sem to zahteval malo prej, in bi šla jutri na Grad.

To bi šele bil hudič. Adijo, Marjana, zdaj veš vse, in vse je odvisno od tega, kar bom izvedel tam pri Kozakovi uti.

Če bo dober rezultat, bo štirikrat dva metra dovolj, če bo slab, pa ne pridem pote, bom kar doma do večera, ko grem k Mikiju v Pen klub.«

Marjana je že zdavnaj dobesedno ušla. Bil sem pri Marnu ves dan in bil sem veselo pijan. Ko sem prišel do Kozakove vile, sem ugotovil, da ute ni več in da že tri leta v njej nihče ne sedi in nihče nič ne odloča, ko so kar tako brez mene odločili. In sem bil tiho o tem od leta 1964 naprej.

Kozaka že zdavnaj ni več, Dominika tudi ne, so pa ostali drugi, predvsem jaz, ki sem se potem le spomnil, da je čez tri leta napočil popolnoma nov čas, ko sta me v Pen klubu čakala Vitomil Zupan in Uroš Vagaja.

Stvar z uto smo pregnali iz glave in iz srca, nobenega že tri leta ni bilo nikamor, in sam sem hodil sem na Mikijevo podolgovato klop za šankom in kazalo je, da bom sedel nadaljnjih trideset let tam. Če človek to izračuna, je bilo to leto gospodovo, ko je Miki prišel v Pen, 1967, in tri desetletja tam bi bilo nekako do leta 1997 ali pa še eno desetletje dalj. To bi bila kar prava in solidna delovna doba. Polnih trideset let in še deset let zraven, zmeraj za istim šankom, zmeraj za isto mizo, ki mi jo Miklič skrbno pogrne, prinese vsa olja, olivno, bučno, sezamovo, vse kise, jabolčnega, vinskega in navaden ocet, nekaj vrst soli in vse, kar mu takole od te podolgovate klopi in mize pravim: ričet, ki ga skuha Miki sam, porova, fižolova, zelenjavna juha, špageti olio, kolerabca in ohrovt in še in še bladi meri in še enkrat bladi meri.

Že tri leta mi oblast in tudi generacija, ki je vkalkulirana vanjo in je ne bom več omenjal, ne po imenu ne po vonju, ki mi vsaj malo zaudarja, ne more za to klopjo nič! Tukaj sedim, imam vsak večer, kar potrebujem, in zmeraj se kdo ustavi pred mojo podolgovato klopjo in mizo za šankom, da ima nadvse fino družbo, in včasih me kdo sem tudi naroči. To pa je že skoraj nekaj, saj je že tri leta minilo, ko nihče nikogar več ne rabi.

In če že ute ni bilo, ko sem o njej govoril Marjani, pa ji nisem lagal, da me čakata dva, Vitomil Zupan in Uroš Vagaja, na drugi strani pa Marjan

Miklič - Miki. Vse sorte je bilo besed in nazadnje me je Vito prosil, naj vendarle dvignem svojo pijano rit s klopi in pristopim, kajti spet po dolgem času razsaja tod zgodovina. Zgodovinski dogodek.

»Jaz, Vitomil Zupan, ki ima sladkorno, da ga jemlje hudič, in on, Uroš Vagaja, ki ima raka na pljučih in ga ravno tako jemlje hudič, dva partizana,

ki ju je oblast, takoj ko se je dalo, dala na slepi tir, tukaj sklepava stavo, da bo tisti od naju, ki bo preživel, drugemu na grobu v čast izpraznil steklenico viskija, ki jo bo priskrbel tukaj zadaj za šankom stoječi najboljši oštir na svetu, Marjan Miklič - Miki. Presekal pa bo Peter Božič, ki bo ta hip pristopil, ko mu bo uspelo dvigniti pijano rit. In bo šel s preživelim na Grad viski popit.«

In sem presekal, in potem smo pili viski do jutra in meni se zdi, da še nekaj dni.

Potem pa sem pozabil na Vitomila in na Vagajca, še Braneta Ivanca ni bilo več, da bi me zajebaval, nekaj sta se sprla z Mikijem, ker je Ivanc posnemal Dominika pri njegovih denarnih in podobnih transakcijah.

Sam sem sedel na klopi in mi je bilo lepo. Že tretje leto mi je bilo lepo, saj je le od časa do časa kdo prišel, mi kaj povedal, da sem še kaj popil in

se mi je še kako razjasnilo oko. Potem pa je nekega dne prišel Vitomil in zahteval od Mikija, natančno po protokolu, steklenico viskija, in jaz še zmeraj nisem vedel, zakaj. Potem, ko mi je rekel, da moram z njim na Zale, še zmeraj nisem vedel, zakaj. Potem ko sva prišla do groba, tudi še zmeraj nisem vedel, zakaj, in šele tedaj, ko sem prebral, da tukaj počiva v miru Uroš Vagaja, sem vedel, zakaj.

Pila sva brez besed in do polovice izpraznila steklenico, potem sva se poslovila od Uroša, rekoč, da bo razumel, da morava s preostalo steklenico počastit Moderno. Zupan brez Ivana ni znal živeti in nikoli nisem vedel, zakaj, saj je bil pravo Cankarjevo nasprotje.

Sedla sva na grobišče Moderne in spet molče pila in izpraznila steklenico, potem pa sva šla. In spet sva molčala in le Vitomil je rekel:

»Veš, bil je prvi, zdaj seje začelo.«

In res. Bilo je že jutro , zgodnje in neprespano in medlo zaznamovano še z nečim od večera.

Midva sva srečna, srečna, srečna bila, tako srečna bila.

Zahvala

Založba Beletrina se zahvaljuje Alešu Bibru, ki je hranil ta rokopis in ga posredoval v objavo, in Juriju Hudolinu, ki je rokopis po naključju našel.

Peter Božič KO OBLASTI SPLOH N1

Zbirka eBeletrina * Uredila: Tina Vrščaj • Jezikovni pregled: Mija Longyka * Korektura:Jerneja Katona Zajc      Oblikovanje:Marin Šantic „ llustracija na naslovnici: Tanj a Se1nion " Tehnični urednik: Marko Hercog * Izdajatelj: Beletrina, Neubergerjeva 30, 1000 Ljubljana, \VWW.beletrina.si; Za založbo: Mitja Čander • Knjižno delo je izšlo v

okviru knjižnega progrruna, ki ga sofinancira Javna agencija za knjigo RS. * Ljubljana 2022 " © Beletrina (2022). Vse pravice pridržane. • http:/ /www.biblos.si/ isbn/9789612841232 * Cena: 14,99€

Brez predhod nega pisnega dovoljenja Beletrine je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najen1,javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnin1interaktivnin1dostopon1ali shranitvijo v elektronski

obliki.

Vse infonnacije o naših knjigah so dostopne tudi na: ' "'"'·belet rina.si Elektronska izdaja

Kataloini zapis o publikaciji (CIP) pripravil i v Narodni i n un iverzitetni knjižnici v Ljubljru1i COBISS.SI-ID= l 17574403

ISBN 978-961-284-123-2 (epub)