Minae Mizumura: MAMINA ZAPUŠČINA

Naslov izvirnika: Ha ha no lsan - Shimbu n Shosetsu

Copyright © 2012 by Mi nae Mizumura

First pu bl ished in Japan in 2012 by Chuokoron-Shinsha, l nc.,Tokyo

Sloveni an tra nslation rights arra nged with Mi nae Mizum u ra through Japan Foreign-Rig hts Centre Fotografija na naslovnici © Metka Vergnion, Razhod, 2013

© Za to izdajo: Založba Litera & Iztok lic

Vse pravi ce pridrža ne.

Brez predhodnega pisnega dovoljenja študentske založbe Litera je prepoveda no reprod uci ra nje, distribu ira nje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga u pora ba tega avtorskega dela al i njegovi h delov v ka kršnem kol i obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javni m nteraktivnim dostopom al i shranitvijo v el ektronsk i obliki.

Knjižni prog ra m založbe Litera izhaja s pomočjo Javne agencije za knjigo RS in Mestne občine Ma ri bor.

Prevod roma na Mamina zapuščina je izšel s pomočjo Japonskega sklada (The Japan Foundation).

Kata ložni zapis o pu bl i kaciji (CI P) pri pravil i v Narod ni in u niverzitetni knjižnici v Lju bljani COBISS.51-10=305164288

ISBN 978-961-7056-50-1 (epub)

Minae Mizumura

MAMINA ZAPUŠČINA

prevedel Iztok Ilc

Prvi del

l. Dolg telefonski pogovor namesto bdenja

»No, koliko bomo dobili nazaj iz Goldna?« je vprašala starejša sestra Natsuki z druge strani telefonske zveze.

Golden je bil dom za starostnike, v katerega so sprejeli mamo.Uradno se je imenoval Golden years, se pravi Zlata leta, vendar so mu vsi skrajšano rekli Golden.

Bilo je že sredi noči, zato je imela mlajša sestra Mitsuki zaradi jesenskega hladu okno zaprto, a je vseeno avtomatično stišala glas.

»Po mojem približno sedemnajst milijonov jenov.«

»Kaj? Pobrali so deset milijonov, čeprav je bila notri samo nekaj mesecev?«

»Tako izgleda.«

Prvo vplačilo za nastanitev v Goldnu je znašalo sedemindvajset milijonov. Dom je bil dražji, kot si ga je mama lahko privoščila.

Natsuki in Mituski sta nazadnje prodali družinsko, dvesto petindvajset kvadratnih metrov veliko parcelo v Chitose-Fu nabanashiju v četrti Setagaya, da sta napraskali denar za vplačilo ob vselitvi in poznejše visoke mesečne stroške.

Mama je v domu zares bivala samo štiri mesece in pol, nato pa zaradi aspiracijske pljučnice obležala v bolnišnici. An1pak ker so naslednje tri mesece in pol, kar je bila v bolnišnici, njeno sobo še vedno najemali, je vsega skupaj naneslo osem mesecev. Potem ko je mamina smrt postala neizbežno dejstvo, je Mitsuki tu in tam odprla zloženko Goldna in si večkrat ogledala stran s »tabelo povračil

stroškov«. Pisalo je, da se ena tretjina vplačila ob vselitvi prenese na Golden takoj ob pričetku bivanja, preostanek pa v sedmih letih v enakih mesečnih zneskih. Na kalkulator je večkrat odtipkala številke, da se je prepričala o točnosti svojega izračuna.

»Koliko denarja sem zafrčkala, samo zato ker sem mislila, da bo živela še deset let,« je rekla Mitsuki. »Kako neumno od mene.«

Mitsuki se je s prav nenavadnim zanosom lotila okraševanja maminega zadnjega prebivališča, ki je merilo komaj dvajset kvadratov.

Naročila je celo bogato nabrano francosko čipkasto zaveso, prosojno, z drobnim izvezenim cvetličnim vzorcem. Natsuki je pri okraševanju mamine sobe sodelovala. V družini Katsura so bili glede »lepih stvari« kar izbirčni. Sestri sta bili ponosni, da sta podedovali mamin okus in bili v njem vzgojeni, ne glede na njun zapleteni odnos do nje. A Mitsuki je zdaj razmišljala, da je bila njena izbirčnost skoraj že patološka.

»Takrat sva bili pač prepričani, da bo v domu še dolgo,« jo je tolažila Natsuki.

Na Japonskem imajo najdaljšo »pričakovano življenjsko dobo« za ženske na svetu. Sodeč po statistiki je že petinosemdesetletni mami preostalo še najmanj osem let življenja. Poleg tega je prihajala iz rodu še posebej dolgoživih.

»Ja, res je.«

»No, saj, če pomislim, koliko nama je ona zapustila, nisi toliko zapravila.«

Natsuki je mamo hladno imenovala ona.

Kadar so starši brez prebite pare, jih na stara leta preživljajo otroci. Njuna mama je na stara leta svoje stroške krila sama, in četudi pričakovana zapuščina ni bila tolikšna, da bi morali plačati davek na dedovanje, jima je vseeno zapustila kar lepo vsoto.

Na mizi pred oknom je zraven »tabele povračil stroškov« ležal razmetan kup papirjev in dokumentov različnih barv in oblik, ki jih je Mitsuki hranila v predalniku. Oguljena hranilna knjižnica poštne banke, obledela bančna knjižica s črtastim vzorcem, okrogli in ovalni, slonokoščeni ali lakirani osebni žigi, papirji borznoposredniškega podjetja, beležka z vrsticami neenakomerno na roko napisanih telefonskih številk, nazadnje še svežnji bankovcev po deset tisoč, pet tisoč in tisoč jenov.

Čisto na vrhu je bila ponudba pogrebnega podjetja.

»Koliko približno nama je ona vsega skupaj zapustila?« se je oglasila Natsuki, kakor da sprašuje samo sebe.

Odnos med Natsuki in mamo je bil odrezav in hladen. Mama, kije nad starejšo hčerjo že dolgo tega dvignila roke in ji dala ob vsaki najmanjši priložnosti to tudi vedeti, se je oklenila mlajše Mitsuki, ki jo je dotlej puščala ob strani, in se začela za vsako stvar zanašati nanjo. Tudi pri denarnih zadevah. Natsuki je bila tako ali tako slaba v preračunavanju denarja, na kar se je s pridom izgovarjala, da se ji za to ni bilo treba meniti, čeprav je mami po tihem vseeno zamerila, da se je je otresla. Tako ni kaj dosti vedela o maminih denarnih tokovih.

»Če prištejeva še denar, ki bo prišel nazaj iz Goldna, mislim, da pride na vsako petintrideset milijonov.«

Mitsuki je imela že na koncu jezika, da za Natsuki, ki se je bogato poročila, to najbrž ne bo velik denar, a je slednja globoko ganjeno rekla:

»To je pa veliko, ne.«

Natsuki je nedvomno telefonirala iz zvočno izolirane sobe s klavirjem, v katero se je pogosto umikala z dvema mačkama, saj ni želela, da pogovor slišita mož ali hči.

Potem ko so mamino truplo pustili v pogrebnem podjetju, so Mitsuki, Natsuki, njen mož in hčerka odšli na večerjo v bližnjo restavracijo, ki je bila odprta do pozne ure. Razšli so se okoli enajstih. Vendar se tudi po vrnitvi domov Mitsuki ni mogla pomiriti od vznemirjenja, da je mama končno umrla. Natsuki se očitno tudi ni. Pred spanjem je telefonirala sestri, saj je bila ona edina, s katero si je lahko po mili volji o vsem olajšala dušo. Mitsukijin mož je bil na sobotnem letu, se pravi na študijskem dopustu, ki si ga je na univerzi lahko vzel enkrat na sedem let. Že od konca marca je živel v Vietnamu, kjer je menda nekaj raziskoval, zato je starejša sestra brez zadržkov sredi noči telefonirala mlajši.

Natsukijin telefonski klic je zazvenel ravno sredi Mitsukijinega ponovnega preračunavanja denarja, ki ga je mama zapustila.

Občutek osvobojenosti od mame je bil za sestri različen, saj sta imeli do mame vsaka drugačen odnos, toda vznemirjenje, ki ju je prevevalo od nog do glave, je bilo enako.

»Kar ne morem verjeti, da bom kar naenkrat obogatela. Mogoče za Shimazakijeve ta denar ni nič posebnega, zame pa je,« je rekla Natsuki.

Shimazakijevi sobili družina, v katero seje Natsuki primožila, ko seje poročila z njihovim drugorojenim sinom, čelistom po poklicu.

Tudi več desetletij po poroki - tudi potem ko so se odnosi z mamo ohladili -, se je v srcu še vedno imela za Katsurovo. Mitsuki tudi.

Toda ko se ženska bogato poroči, se od nje pričakuje, da se bo podredila moževi družini, kar pa je Natsuki trmoglavo zavračala.

»Za kaj ga bosta s Tetsuom porabila?« je v nedolžni dvojini vpra.šala Natsuki, saj je imela v mislih tudi Mitsukijinega moža.

Mitsuki se je za trenutek zamislila inodgovorila samo v prvi osebi ednine:

»Ne ven1. Najprej bi rada prišla k sebi. Rada bi šla na vse mogoče akupunkture in masaže, v toplice bi tudi rada šla. Če je mogoče, bi si rada malo oddahnila tudi od službe na faksu.«

»Sliši se fino.« Nato je Natsuki omenila še njenega moža: »Tetsuo bo najbrž tudi vesel, ne? Končno bo lahko prišel do velikega stanovanja v centru, ki si ga tako zelo želi.«

Ko so mamo odpeljali v bolnišnico, Mitsuki Tetsua, ki je bil v Vietnamu, ni obvestila, a sestri tega ni povedala. Mitsuki se je komentarju izognila in raje vprašala:

»Kaj pa ti? Za kaj ga boš porabila?«

Natsuki je z možem Yujijem stanovala v elitnem naselju blizu centra mesta, v čudovitem stanovanju, velikem sto petdeset kvadratnih metrov. In ne le da ni bilo obremenjeno s hipoteko, njegovi starši so v obalnen1mestu Oiso ob stari družinski vili zanj in za njegovo sestro zgradili še ločeni počitniški hiši.

»Tudi jaz še ne vem. Med Shimazakijevimi sem se vedno počutila manjvredno. Služim samo drobiž. Kar odleglo mi je, da bom imela več svojega denarja. Stari klavir bom lahko zamenjala za novega steinwaya, in če bo naneslo, se bom lahko še ločila,« se je malo pošalila, nato pa tiho in zaupno dodala: »Veš, res sem vesela, da bom imela svoj denar, še bolj pa sem vesela, da sem se nje rešila že zdaj, ko sem še v petdesetih. Vse življenje sem se trudila, da se ne bi spraševala, le kdaj me bo doletela ta sreča.«

»Ja, vem.«

»Poleg tega mi je zadnje leto vsakič, ko sem videla njo, vedno bolj po glavi hodilo samo to, da si ne želim živeti dolgo. Zgubljala sem voljo do življenja.«

»Jaz tudi.«

Mitsuki je imela toliko opravka z maminimi vsakodnevnimi kapricami, da ji je strast do življenja vidno pešala. Nato pa je nekega poletnega dne - neredne menstruacije so se ji že začele - več ur sedela s hrbtom naravnost pred klimatsko napravo in si nakopala tako imenovan »sindrom klimatske naprave«. Od takrat so jo mučile težave z avtonomnim živčevjem, z drugimi besedami, brez konca in kraja se ji je vleklo nedoločno slabo počutje. Poleg tega seje mama leto prej še polomila. Odtlej sta bili sestri v vedno slabši kondiciji.

Natsuki, sicer od malih nog zdravi, se je poslabšala kronična očesna bolezen, Mitsuki, sicer od malih nog bolehni, pa je vedno bolj nagajalo nedoločno slabo počutje. Za krono vsega, Natsuki tega ni vedela, je imela Mitsuki še pomisleke o možu Tetsuu.

Mitsuki je pomislila, kako v hladilnici pogrebnega podjetja leži mamino truplo in zmrzuje. Najprej koža in postopoma še notranji organi. Zmrznile bodo tudi oči, ki so bile v trenutku smrti široko odprte, dokler jih ni mimogrede prijazno zaprla medicinska sestra.

Le kaj se bo zgodilo z belimi lasmi, vse do konca bujnimi in močnimi?

Aujourd'hui, maman est morte. - Danes je umrla mama.

Tako se začne prvi roman, ki ga je prebrala v francoščini. Nocoj bi morali imeti »bdenje« za mamo. Pri tem budističnem oziroma starem japonsk em običaju družina vso noč bdi, prižiga svečke, smodi paličice kadila in se tako poslavlja od pokojnika. Le koliko ljudi še pripelje truplo domov na bdenje, zdaj ko skoraj vsi dočakajo smrt v bolnišnici? Z leti so se navade spremenile. Sestri nista prav dobro vedeli, kaj se spodobi, sploh sta pa tako ali tako mislili narediti po svoje. Mitsuki ni čutila nobene krivde, ker sta namesto bdenja mamino truplo pustili v hladilnici pogrebnega podjetja in po telefonu klepetali, kako bosta porabili zapuščino. Niti ni čutila krivde, ker ni čutila krivde. In ni se nameravala odpraviti v pogrebno podjetje, dokler čez dva dni mamino truplo ne bo prestavljeno v krsto.

»Kakorkoli, jutri se morava malo spočiti,« je Mitsuki končala telefonski pogovor in izklopila računalnik. Ni se ji ljubilo, da bi po elektronski pošti Tetsuu povedala za mamino smrt. Časovna razlika med Vietnamom in Japonsko je bila dve uri. Najbrž pripravlja večerno pijačo in prigrizke za dva. Rada ga je gledala, ko se je spretno vrtel po kuhinji. Zdaj, ko to njej tako ljubo lastnost razkazuje neki mladi ženski, si ne zasluži, da bi izvedel za 1nan1ino smrt.

Mitsuki se je po ustaljenem redu spravila v posteljo. Lučka na nočni omarici je svetila na francoski roman, ki ga je brala že, ko je sedela ob mamini postelji in čakala na njeno smrt. Ugasnila jo je.

Niti v temi ni zajokala. Bila je prej utrujena kot pretresena, saj je imela z mamino smrtjo polne roke dela od ranega jutra do poznega večera. Prešinilo jo je, da dolgo tega, ko je bila še otrok, ko je umrla babica - mamina mama -, tudi ona ni jokala.

Drugačno mamo je imela priložnost uzreti pred dobrimi desetimi leti.

Sprehajali sta se po plaži v Atamiju, kjer se je odvil znameniti prizor iz starega feljtonskega romana Demonsko zlato, ki pripoveduje o tragični ljubezni med mladim Kanichijem in 0-Miyo. Mama se je spomnila na primerjavo med romanom in babičinim življenjem in se grenko zakrohotala: »V njenem življenju nikoli ni bilo nobenega Kanichija. In da je samo sebe imela za 0-Miyo?

Kako neumno od nje.« Iz njenega glasu je bilo slišati, da zadržuje solze, mogoče ker so se ji nenadoma vzbudili spomini na babico.

Mitsuki je bilo zoprno, da se je mama na tem kraju razčustvovala, in stopila je naprej.

Mama je ob vsakem koraku zapičila palico v peščena tla in se trudila dohiteti hčerko.

2. Cvetlični etui za robčke

Kot je pri izobraženih ženskah pogosto, je tudi Mitsuki verjela, da same sebe nima pravice imeti za nesrečno. Če se ozremo v zgodovino ali pogledamo po stanju sveta danes, so tegobe človeštva tako skrajno nesmiselne, da od nesreče prekipevajoči svet lahko opišemo samo z izrazom »svet bridkosti«. Da bi se ljudje, kot je bila Mitsuko, imeli za nesrečne, bi bilo grešno.

Z vidika svetlolasega in modrookega dekleta, rojenega s srebrno žlico v ustih v premožnih soseskah pariškega 16. okrožja ali newyorškega Upper East Sida, bi bila velika nesreča najbrž že to, da bi se rodila v zakotju francoskega ali ameriškega podeželja, kaj šele na Daljnem vzhodu - tudi če tega ne sme izreči na glas. Toda če je Mitsuki usoda namenila, da se je po drugi svetovni vojni rodila na Daljnem vzhodu, je imela vsaj to srečo, da se je na Japonskem. A tudi za Japonsko je Mitsuki zrasla v dokaj privilegiranem okolju, poleg tega se ima mamini zagrizenosti zahvaliti, da je nekaj časa študirala celo v Parizu. In tudi zdaj, ko je bil njen mož univerzitetni profesor in ko je tudi sama s polovičnim delovnim časom učila na univerzi, ji ni bilo hudega. Ni imela pravice, da bi se imela za nesrečno.

Kljub temu je nekega dne spoznala, da se za tako zelo srečno spet ne more imeti. Z leti je začutila, da je z njenim življenjem nekaj narobe, da se ne bi smelo odviti tako, kot se je. To nelagodje ji je kot težka lepljiva vrvica nazadnje ovilo telo, njena koža je izgubila lesk in obenem se je tudi navznoter počutila manj sijočo. Njen korak je postal manj prožen, nasmehi manj pogosti, sijaj v očeh skaljen.

Ni mogla verjeti, da je bila nekoč živahna deklica, ki je ob najmanjšem vzgibu urezala pesmico in se zavrtela na prstih, kot da jo nese veter.

Ni ji bilo čisto jasno, kdaj se je sprememba začela. Takrat, ko je odkrila moževo prvo avanturo, se še ni. Pomislila je, da so se morali prvi znaki pojaviti že zgodaj, sredi poročnega potovanja. Toda tis.tega lepljivega občutka, ki ji je ovijal telo, se je hočeš nočeš morala zavedeti takrat, ko so očeta odpeljali v oddaljeno negovalno bolnišnico. Ne, že prej, ko je v mamino življenje vstopil nov moški in so se po stropu domače hiše v Chitose- Funabashiju razbohotile pajkove mreže, oče pa je tam ždel prepuščen sam sebi in strmel v prazno.

Zadnja leta je težka, lepljiva nit Mitsuko ovijala vse tesneje, še zlasti po tem, ko jo je v primež dobila prezeblost zaradi klimatske naprave.

Ko se je po večurnem sedenju pred klimatsko napravo tisti večer vrnila domov, je mislila, da se bo kar zvalila po tleh. Spala je slabo, naslednje jutro se še zdaleč ni počutila bolje in jo je že ob dotiku z rjuho zmrazilo. Izmerila si je temperaturo - petintrideset stopinj

- čeprav je bila njena normalna temperatura nekoliko višja od povprečne.

»Ljudje ne umrejo niti, če jim temperatura pade na štiriintrideset,« ji je hladno navrgel mladi zdravnik v tridesetih letih, njej, ženski v srednjih letih, ki je s skrajnim naporom prenašala bolnišnično hlajenje. Nobenih zdravil ji ni predpisal. Ko se je vrnila domov, je na spletu prebrala, da zahodnjaška medicina prezeblost zaradi klimatske naprave in občutljivost na mraz očitno pripisuje zgolj »slabi prekrvavitvi«. Sodeč po spletnih straneh v angleščini takšna bolezen sploh ne obstaja. Toda na japonskih straneh je bilo za celo vojsko ljudi, ki so se pritoževali, da zaradi klimatskih naprav čutijo leden mraz od nog do glave, še posebej v stopalih, dlaneh in spodnjem delu trebuha, da jim ramena in hrbet otrdevajo ter da se nenavadno hitro utrudijo. Še posebej številne so bile ženske Mitsukijine starosti. Ni prišla do dna, ali je ta bolezen nemara značilna samo za prebivalce Vzhodne Azije, toda začela je jemati zdravila, ki ji jih

je predpisala specialistka tradicionalne kitajske medicine, ki je takšno bolezen vestno priznavala. Začela je hoditi tudi na akupunkturo.

Sčasoma je dojela, da je najbolje obiskovati specialiste za psihosomatske bolezni, saj je pri njih dobila recepte za anksiolitike, antidepresive, uspavalne tablete in podobno.

V osnovni šoli je na sistematskih pregledih od zdravnikov nenehno poslušala, da je šibke konstitucije. Niti enkrat se ni počutila zdravo, kot otrok se je rada prehladila in dobivala vročino. Tudi v odraslosti seje hitro utrudila, a v primerjavi z zdaj je bila vsaj mlada.

Toda po tem, ko je zbolela za prezeblostjo, se niti en dan ni počutila dobro. K temu je bilo treba prišteti še starajočo se mamo. Njenega vedenja do očeta ji ni mogla oprostiti in postajala ji je vedno večje breme. Obenem se je pretvarjala, da je v odnosu z možem Tetsuom vse v redu, in na vso moč se je trudila, da o tem ni razmišljala, četudi se je počutila vedno bolj izpraznjeno.

Njene male nesreče so zvenele kot note v simfoniji, dokler niso konec prejšnjega leta z vse hitrejšim tempom dosegle gromkega crescenda. Ne - glede na to, da je bila Japonka, bi se morala zgledovati po velikem mojstru drame no Zeamiju, ki je gradacijo dramskega dogajanja razdelil na tri dele: jo, ha in vrhunec kyu. Ne bi bilo poten1take1n bolje reči, da so njene nesreče dosegle svoj kyu?

Od konca prejšnjega leta pa do mamine smrti so se vrstili dnevi, ki so bili zanjo dobesedno nočna mora.

Nesrečna sem.

Medtem ko so se vrstili morasti dnevi, si je Mitsuki slednjič dovolila imeti se za nesrečno. Spomnila se je, da je kot otrok prebirala pravljico o princesi, ki se ni nikoli smejala. Tudi bolehna ženska v srednjih letih, ki se je le še redko smejala, bi si morala dovoliti, da se i• ma za nesrečno.

Zgodilo se je prejšnje leto, 28. decembra ob dveh popoldne.

Univerza, na kateri je delala Mitsuki, je imela počitnice, počitnice je imela tudi Testuova univerza, a ker je bil dogovorjen za intervju za neko revijo in fotografiranje, je oblekel poškrobljeno »kulturniško srajco« in okoli pol enajstih odšel od doma. Mitsuki je tako pravila srajci z ruskim ovratnikom, saj so jo za televizijske nastope radi nosili elegantni kulturniki in drugi intelektualci.

Tistega dne se je počutila dobro.

Ponavadi jo je utrudil že obisk supermarketa, da seje morala potem uleči in si odpočiti, a tokrat jo je ševedno poganjalo vznemirjenje od novoletnega nakupovanja. V hladilnik je urno pospravila novoletne specialitete, potem se je povzpela po zložljivi lestvi in iz omarice vzela potemnelo kartonasto škatlo, v kateri so bile shranjene lakirane škatlice in posodice za obredno pitje novoletnega sakeja: velik pladenj na nožicah, škatlice, krožnički, vrček, podstavek za kupice. Posodice je obrisala in odložila na omarico za televizor. Lak se je tu in tam že odluščil, kar posodicam, okrašenim z reliefnim borovim vzorcem, ni zmanjšalo lepote, po pokrovih škatlic so letali žerjavi v inkrustaciji biserne matice. Komplet je bil dediščina Katsurovih, a je mama rekla, da ga ne potrebuje, sestra pa je dobila čisto novega od Shimazakijevih, tako da je pristal pri Mitsuki.

Nato je iz omarice vzela visoko vazo, ki sta jo s Tetsuom izbrala na Okinavi. Vanjo je vstavila novoletni aranžma, ki ga je kupila v cvetličarni na poti domov. To je bil tradicionalen aranžma, kakršni stojijo pred hišami: šopek zelenega borovca, srebrnih vej in nebeškega bambusa z rdečimi jagodami, vendar pomanjšan na skromno velikost, primerno za okrasitev stanovanja.

Vazo je postavila zraven elegantno obrabljenega kompleta za sake in po stanovanju je na mah zavelo novoletno vzdušje.

Za silvestrovo sta Mitsuki in Tetsuo vsako leto odšla k njegovim staršem v Toride, vzhodno od Tokia. Tam je prenočila dvakrat, 31.

decembra in l.januarja , 2. januar ja pa se je vrnila domov, da je z mamo in sestro v troje praznovala »novo leto Katsura«. To navado so privzele po očetovi smrti. Mami je bilo v času tistega moškega za kaj takšnega vseeno, a odkar ga v njenem življenju ni bilo več, je

bil vsak izgovor dober, da se je zagrizeno nadejala srečanja s hčerkama in »novega leta Katsura«, ki je zanjo kar naenkrat postalo nekaj pomembnega. Kot v spomin na čas, ko je Mitsuki za novoletna praznovanja očeta pripeljala iz bolnišnice, so se tudi zdaj še naprej srečevale v njenem tesnem stanovanju.

A tik pred koncem leta, 28. decembra, ni bilo časa za lagodno prepuščanje spominom.

Mitsuki je novoletni aranžma še malo popravila, nato je stopila v svojo sobo. Čakal jo je prevod, ki ga je sprejela v zadnjem trenutku, še vedno ni oprala perila in počistila stanovanja, najprej pa je želela napisati nekaj pisem. Na začetku decembra je od dveh znank dobila dopisnici s sporočilom, da sta izgubili starše in da zaradi žalovanja ne bosta pošiljali novoletnih voščilnic. Ker sta bili to ravno sošolki s faksa, s katerima se je zelo dobro poznala, jima je novoletne voščilnice, ki so sicer imele prispeti po l. januarju, že poslala, zato je morala kar najhitreje poslati še sožalni pismi.

Je december mesec, ko starostniki pogosteje umirajo?

Medtem ko je z zavidanjem razmišljala o žalujočih sošolkah, je vzela rižev pisemski papir, ki ga je uporabljala samo za tovrstne priložnosti, in z nalivnim peresom, da bi bilo videti kar se da namenu ustrezno, napisala nekaj vrstic. A ko je v roke prijela kuverto, jo je prešinilo, da ji je zmanjkalo navadnih znamk za osemnajst jenov. V predalu so ji ostale samo vpadljive znamke, ki jih je nekoč kupila po nekem preblisku. Prikazovale so cvetje v štirih letnih časih in pisane reprodukcije lesorezov, tako da so bile za sožalno pismo neprimerne. Mitsuki je zato navadne znamke poiskala v moževi delovni sobi, ki je bila hkrati njegova spalnica.

Mitsuki tja običajno ni vstopala. Sredi pisalne mize je stal velik računalniški monitor, naokoli so ležali knjige in papirji, kakor se od univerzitetnega profesorja pričakuje. Zavedala se je, da njegovih reči ne sme premikati, saj potem ne bi več vedel, kje so. Zato je pri čiščenju njegove sobe samo na hitro pobrisala prah in posesala. Njegovih predalov seveda še nikoli ni odprla.

Ko je brez kakega velikega pričakovanja odprla vrhnji predal, da bi poiskala navadne znamke, ji je pogled pritegnil neznan predmet lepih barv. Vzela ga je v roko. Bil je etui za robčke, iz rožnate svile z izvezeno gredico modrih, zelenih in rumenih cvetlic, eden takšnih,

kakršne prodajajo v prodajalnih azijskih izdelkov, v katere zahajajo mladi. Tetsuo je imel svojo žensko plat, a bil je vendarle moški.

Dovolj so mu bili robčki, ki so jih v reklamne namene delili na ulicah, ali pa tisti, ki jih je Mitsuki prinesla iz trgovine. Na etuiju je bilo nekaj ljubkega, kakor da bi se v predalu skrivalo drobno vilinsko bitje, toda ta ljubkost je vsebovala nekaj živega in zloveščega.

Mitsuki je intuicija govorila: Tetsuo ima mlajšo.

Kadar nimamo robčkov pri sebi, običajno dobimo enega ali dva od koga drugega. Nemogoče je, da bi dobili ves zavitek robčkov, ga raztreseno vtaknili v žep in prinesli domov.

Ko je z etuijem v roki obstala pred mizo, je v dnevni sobi zazvonil telefon. Dvignila je brezžični podaljšek v moževem kabinetu in zaslišala glas neznane ženske.

»Je to stanovanje Mitsuki Hirayama?«

Na kartončku s kontakti za nujne primere, ki ga je mama ves čas v denarnici nosila s sabo, je bila prva na seznamu.

»Kličemo vas iz bolnišnice. Vašo 1namo, Norika Katsura, so z rešilcem pripeljali k nam, ker se je polomila.«

Etui za robčke s cvetlično gredico je v Mitsukijini dlani porogljivo poplesoval. Z istega telefonskega aparata je takoj poklicala Natsuki.

»Kaj? Spet?« se je ta naveličano odzvala in nadaljevala: »Ne morem vsega prelagati nate.Bom šla s tabo.« V takšnih trenutkih ni nikoli rekla: »Prav, bom šla jaz.« Vedno je rekla samo: »Prav, bom šla s tabo.«

Pogledala je na uro. Tetsuo je gotovo sredi intervjuja, tako da ima mobilni telefon nastavljen na tiho. Kar se takšnih stvari tiče, je bil zelo natančen. Na odzivniku mu je pustila sporočilo: »Mama se je spet polomila. Ne vem, kdaj se zvečer vrnem. Prosim, da si na poti domov kupiš kaj za jesti.« Nato je odhitela v bolnišnico.

Ko je čakala na klopi urgence, ji je pred oči živo stopil etui za robčke, a hkrati so ji po glavi kot močan ogenj švigale popolnoma drugačne misli.

M ama umira.

Moja mama umira.

Končno bo umrla.

Seveda kaj takšnega ni bilo verjetno.

Medicinska sestra, ki je telefonirala, sicer ni imela natančnejših podatkov, a razložila ji je, da je mama pred čistilnico blizu domače hiše padla, da si je zlomila ramo in nogo ter da je lastnica čistilnice poklicala rešilca.

Če si človek zlomi nogo in ramo, še ne umre.

»Je pri sebi?«

Medicinska sestra ji je rekla, da je pri polni zavesti.

Ker se ni udarila v glavo, je bilo še manj verjetnosti, da bo umrla. Drug za drugim so se ji sestavljali scenariji: Ne, vseeno gre za ostarelo žensko pri pet inosemdesetih. Možnost, da umre že od šoka pri padcu, ni izključena. Lahko da se je grdo udarila v glavo in da je prišlo do hude možganske krvavitve.

Po dobre pol ure čakanja so se odprla dvokrilna vrata urgentne ambulante in zaklicali so njeno ime.

Vstopila je, levo in desno so se vrstili predelki s posteljami, ločenimi z zavesami, v eni je ležala mama. Kot vedno je bila skrbno napudrana in našminkana. Ko je zagledala Mitsuki, je vzkliknila:

»Mitsuki! Oprosti! Oprosti mi!«

3. Prenosno stranišče

Prav gotovo se je toliko opravičevala, ker jo je Mitsuki dan na dan moledovala, naj pazi, da ne pade in ji povzroči še več težav. Prav gotovo je o tem, kako naj se hčerki opraviči, razmišljala že v trenutku, ko je padla, med vožnjo v rešilcu in ko sojo oskrbovali.Mitsuki se je res za trenutek omehčala, čeprav je vedela, da bo mamina dobronamerna pohlevnost kmalu izpuhtela.

Sodeč po rentgenski sliki si je tokrat zlomila desno ramo in desni kolk, ramo si je pravzaprav zdrobila, tako da se nikoli ne bo mogla zrasti v prvotno obliko. Po operaciji bo ostala en mesec v bolnišnici, potem bo morala še dva do tri mesece hoditi na rehabilitacijo.

»Bo lahko še hodila?«

»To je odvisno od nje. Če se bo potrudila, bo spet lahko hodila, ja.«

Mama je ležala in si s široko odprtimi črnimi očmi ogledovala pomenek med zdravnikom in Mitsuki. Ker je slabo slišala, pogovora ni mogla ujeti. Zdravnik je z vsem telesom izdajal nemir zasedenega človeka, tako da mu dodatnih podrobnih vprašanj ni bilo smiselno postavljati.

Mitsuki se je sklonila nad mamino posteljo, ponovila je zdravnikove besede in vprašala: »Kako si padla?«

»Ne vem, mogoče je bil močan veter. Ko sem se zavedela, sem bila že na tleh,« je odgovorila mama.

Pred več kot desetimi leti jo je zbil neki mladenič na kolesu in zlomila si je levi kolk. Začela je hoditi s palico. Čez čas je njen korak vseeno postal bolj negotov in je za opravke zunaj hiše začela uporabljati rolator s košaro. Po pripovedovanju se je tokrat z rolatorjem ustavila na pločniku pred čistilnico in v trenutku, ko je v košarico zlagala rjuhe, ki jih je pravkar dvignila, je vanjo butnil piš vetra, da je izgubila ravnotežje in padla.

V bolnišnici se je končno prikazala Natsuki in dajala vtis, da je prihitela. Nekaj na njej jo je ločevalo od drugih. Zanimivo je bilo, da je bila že na prvi pogled videti bogata, čeprav ni nosila niti prstana z dragim kamnom.

»A, ti si, Natsuki,« je rekla mama in iztegnila levo roko. Desnice ni mogla več premikati. Natsuki jo je poprijela z rahlo zbeganim izrazom na obrazu.

»Spet sem se polomila,« ji je rekla mama.

Zdelo se je, da je Natsuki ta pohlevnost za trenutek ganila, in z neobičajno prijaznim glasom ji je odgovorila: »Kaj moremo, nič ne skrbi, mama.«

Ker naj bi naslednji dan prišla »oskrbovalka«, je najprej poklicala mamino »koordinatorko oskrbe« in ji razložila, kaj se je zgodilo.

Skrb za ostarele, od nakupovanja do menjavanja plenic, je v veliki meri padla na ženske, zato je Mitsuki pred nekaj leti, ko je država uvedla zavarovanje za dolgotrajno oskrbo, to priložnost takoj izkoristila, saj je bilo skoraj zastonj. Kmalu je mamo obiskala

»koordinatorka oskrbe«, ki je poskrbela, da so »oskrbovalke« k mami redno prihajale.

Potem ko je to uredila, sta se sestri odpravili v domačo hišo v Chitose-Funabashiju, iskat stvari, ki jih je mama potrebovala v bolnišnici. Ko sta se vrnili, je mama ležala v sobi za dva, v postelji ob oknu. Mitsuki ni imela srca, da bi jo pustila v sobi za več oseb, zato je prosila za dvoposteljno sobo, kljub temu da ni mogla odmisliti, kako s tem izdatkom usihajo mamini prihranki. Njen oče vseh sedem let, kar jih je preživel stlačen v sobo za osem oseb, nikoli ni dobil postelje ob oknu. Pomislila je, da je imela mama tudi v tem pogledu salamensko srečo.

Nato je opazila, da izpod postelje kukata kateter in vrečka za urin.

»Ah, z gospo Noriko bo kmalu konec!« je rekla, brž ko je s hčerkinega obraza razbrala, da je ta videla kateter. Kadar seje ponorčevala iz same sebe, si je vedno rekla »gospa Noriko«. Na zgubanem obrazu z razmazanim ličilom ta samoposmeh ne bi mogel biti bolj razgaljen.

Tudi Mitsuki si je mislila, da je tokrat z mamo konec. Natsuki tudi. Ni si mogla čisto konkretno predstavljati, kako natanko naj bi bil ta konec videti. Bolj ko se je starala in bolj ko so razvedrila drugo za drugim izginjala iz njenega življenja, hujša je postajala njena običajna mantra dokler sem živa, se bom zabavala, ne oziraje se na zadrego hčera. Tako je mama na vse kriplje še naprej hlastala za razvedrili, naj so bile priložnosti še tako pičle. Ta dan pa je bil mejnik, ko je postalo gotovo, da bo njeno življenje še hitreje postalo pusto in enolično.

Toda do konca, do čisto pravega konca, je bila še dolga pot. Mitsuki bi mami najraje zabrusila, naj se enkrat za spremembo postavi v njeno kožo, a je v prisiljeno šaljivem tonu glasno odvrnila:

»Daj no, lepo te prosim. Ne govori tega. Če boš pridno telovadila, boš spet na nogah.«

Nerodno je bilo, da je njun pogovor slišala pacientka v sosednji postelji, ki je bila od njih ločena samo z zaveso kremne barve, vendar ni bilo druge možnosti, kot da je Mitsuki govorila glasno. Sosednja pacientka je bila stara približno sedemdeset let. Razen če ni imela zares slabega sluha, bo postopoma dojela, da je v odnosu med mamo in hčerko nekaj rahlo čudnega.

Mama je globoko zavzdihnila.

»Raje bi bila mrtva.«

Mitsuki je odvrnila, scela zavedajoč se, da jo soseda lahko sliši:

»Ampak nisi umrla. Zato ti ne preostane drugega, kot da pač živiš naprej.«

»Bolje bi bilo, da bi umrla.«

»Imela boš operacijo. Šla boš na rehabilitacijo in boš lahko spet hodila.«

Tudi Mitsuki sama je bila prepričana, da bo mama spet shodila. Sicer ne bo tako okretna kot prej, toda že nekaj let je živela v pritličju domače hiše v dnevni sobi brez stopnic in pragov, in če se bo opirala na palico, bo lahko vsaj krevsala naokoli.

Mama se ni odzvala na Mitsukijino tolažbo, razgledala se je po sobi in vprašala:

»Saj ne bom ostala brez vsega, tudi če bom morala tukaj veliko plačati, ne?«

»Ne boš ostala brez vsega,« je z zanesljivostjo v glasu odgovorila Mitsuki, vendar se ji je pred očmi takoj prikazalo stanje na bančni knjižici.

»Si poklicala koordinatorko oskrbe?« je vprašala mama.

»To sem takoj uredila.«

»Pridna.« Potem se je mama obrnila k Natsuki, ki je dotlej brez besed pospravljala prinesene stvari: »Kaj pa zdravila? Sta prinesli vse?«

Natsuki je vedno prepustila Mitsuki, da se je pogovarjala z mamo. In vedno je bila malo namrdnjena. Na vprašanje o zdravilih je samo pokazala torbico na zadrgo v smislu: Na, poglej.

Mama je prikimala, nato pa začela hčerama kot iz topa naštevati, kaj vse morata postoriti.

Odpovedati morata naročnino na časopis in dvakrat tedensko dostavo kosila na dom, sosedu, ki ji pomaga odnašati smeti, naj sporočita, da je v bolnišnici, in mu neseta škatlo slaščic, še enkrat morata v čistilnico po rjuhe in lastnici pokloniti škatlo slaščic v zahvalo, ker je poklicala rešilca. Neki gospe Shirakawa, oskrbovalki, morata vrniti devede Romeo in Julija z Nurejevim v glavni vlogi, nekemu »oboževalcu rož« iz frizerskega salona pa Aido s Pavarottijem. Poklicati morata vse, ki jih je treba poklicati, in jim povedati, naj je ne hodijo obiskovat. Povedala je, da ima osebne žige spravljene za hladilnikom, v rdečem usnjenem neseserju, ki ga je dobila od »dedka Jokohame«, hranilne knjižice med krpami pod pomivalnim koritom, bančne kartice v omarici desno od mize - Mitsuki

itak ve, kje je kaj. Poleg tega je imela v svilenem plašču, polplašču, pelerini iz kašmirja, cenenem dežnem plašču in še po žepih najrazličnejših hlač in torbic spravljene bankovce za tisoč jenov, zato naj vsa oblačila obrneta in pobereta denar, in tako naprej in tako naprej.

Nedvomno je o tem, kaj jima mora naročiti, že pretuhtala, ko sta sestri skočili domov po njene stvari. Govorila je kot obsedena, kakor da bi vedela, da bodo njene že oslabele umske sposobnosti še naprej nepovratno slabele. Natsuki je brez besed pospravljala stvari, medtem ko si je Mitsuki navodila vestno zapisovala v beležnico.

Takrat je vstopil kirurg, ki je najbrž slišal, da so pri njej svojci. Potem ko je pojasnil, da ni njen lečeči zdravnik, temveč samo zadolžen za operacijo, je vljudno razložil mamino stanje.

Mama si je v preteklosti že zlomila desno zapestje, levo ramo in kolk. Če bi si tokrat zlomila samo desni kolk, bi se lahko kot doslej z desnico opirala na palico, toda na svojo nesrečo si j e zdrobila še desno ramo. Tudi če ji vstavijo endoprotezo, se s celim telesom ne bo več mogla opirati na palico. Ne samo to, ob vsaki najmanjši neprevidnosti se umetna ran1a lahko izpahne. Če bo šlo vse po sreči, bo okrevala vsaj toliko, da bo lahko hodila ob oprijemalih.

Kirurg je poprijel za namišljena oprijemala in pokazal nekaj bočnih korakov kot rakovica.

Mitsuki ga je poslušala, medtem pa si v glavi že risala tloris maminega pritličja in se spraševala, ali bo mogoče vzdolž stene od postelje do stranišča namestiti oprijemala.

»Najbrž ne bi bilo slabo, če postavite k postelji prenosno stranišče,« je nadaljeval kirurg, ob čemer se je Mitsuki zdrznila. »In ker je že precej v letih, bo v najslabšem primeru prikovana na invalidski voziček. Imejte to v mislih. Svetujem vam, da začnete razmišljati tudi o možnosti, da mamo preselite v dom za starostnike.«

Ker se je pogovor odvijal z veliko naglico, je Mitsukijina domišljija težko dohajala povedano. Čutila je, da za njenim hrbtom Natsuki prav tako osuplo posluša. Mama pa je z velikimi črnimi očmi pozorno spremljala pogovor med kirurgom in Mitsuki.

Mitsukijina želja, da mama umre, je bila abstraktna. V neki meri celo pesniška. Besedi »prenosno stranišče« pa sta bili odraz resničnosti, ki ji je zamajala tla pod nogami.

Potem ko sta se globoko priklonili in kirurga pospremili do vrat, se je Mitsuki usedla k mami, jo nežno božala po nadlahti in ji na uho po ovinkih ponovila, kar je povedal kirurg. Ni imela razloga, da bi ji razkrivala lastno prizadetost. Prikrila je napoved, da bo najbrž morala živeti na invalidskem vozičku, povedala ji je le, da bo morala hoditi ob oprijemalih in da bi bilo spričo okoliščin dobro, da zvečer k postelji postavijo prenosno stranišče.

»Prenosno stranišče?« je vprašala mama vidno pretresena. »Česa podobnega v svoji sobi nočem imeti.« Zagledala se je v strop, ne da bi zadrževala slabo voljo. »Nočem!«

»To možnost je samo omenil.«

»Čisto resno mislim! No-čem-ga-i-met!«

4. Mož, ki srka starani sake

»Nikoli si ne bi mislila, da niti s palico ne bo več mogla hoditi,« je rekla Natsuki na poti do železniške postaje.

»Jaz tudi ne.«

»Kaj ne bi bilo res laže, če bi šla v dom?« Natsuki je z zamero v glasu nadaljevala: »A to ji moraš omeniti ti. Tebe vedno posluša.«

»Mogoče res,« je po kratkem razmisleku odvrnila Mitsuki. »Ampak za zdaj ji tega ne morem reči. Naj vsaj malo pride k sebi.«

Preden sta se sestri pred postajo ločili, sta prišli do sklepa, da bosta najprej opazovali, kako gre mami na rehabilitaciji. Dom ji bosta omenili, ko bo jasno , da ne bo več mogla živeti sama.

Mitsuki je živela nedaleč od postaje. Ko se je od vseh pretresov pobita privlekla domov, se je Tetsuo že hlastno prikazal na vhodu.

Zazdelo se ji je, kakor da je pravkar končal telefonski pogovor. Brez vsakršnega zavedanja, da je njegova žena naletela na cvetlični etui za robčke, jo je z vsakdanjim glasom vprašal:

»No? Kaj se ji je zgodilo? «

Medtem ko se je sezuvala, je v nekaj besedah pojasnila, kako kaže z mamo, si umila roke, vstopila v dnevni prostor in na mizo odložila pripravljeno kosilo, ki ga je spotoma kupila - riž z mletim piščancem.

»Še nisi jedla? Ti odprem pivo?«

»Ja, prosim.«

Tetsuo je na termostatu povišal sobno temperaturo, da bi bilo Mitsuki udobneje, šel v kuhinjo in iz hladilnika vzel pivo. Zase si je pripravil starani sake. Vsak večer sta pred spanjem družno nekaj malega popila. Če bi bilo vse tako kot po navadi, bi mu tudi nocoj podrobno razložila, kako je z n1amo, ker pa je imela pred očmi tisti etui za robčke, se, kakor da bi vanjo vlili svinec, ni mogla pripraviti h govorjenju. Če ne bi bila tako preobremenjena z mamo, bi zbrala pogum , snela rokavice in se brez zadržkov soočila z njim, a se kar ni mogla.

Mitsuki se je kljubovalno usedla za mizo in s palčkami začela brskati po hrani.

Ko je dvakrat doslej odkrila njegovo nezvestobo, jo je prevaral z žensko, ki je bila starejša od njega. Zdaj, ko se je tudi sama starala, ji je bilo ob misli, da gre tokrat najbrž za mlado, neizrekljivo neprijetno.

Ne da bi se zavedal, kaj Mitsuki roji po glavi, si je Tetsuo v ozki, beli, snažni tipski kuhinji v krhek kozarec, kupljen na bolšjaku, nalival starani sake jantarne barve. Predpasnik je imel zavezan nizko okoli pasu, kot natakar v kavarni, in Mitsuki je morala priznati, da ima okus. Zdaj je ilnel več denarja kot pred tridesetimi leti, ko ga je spoznala v Parizu, in njegove obleke so bile visokega cenovnega razreda. Tetsuo je prihajal iz pustega mesteca Toride v provinci baraki vzhodno od Tokia. Njegov oče je bil računovodja podpodizvajal ca tovarne gospodinjskih aparatov, ki jo je upravljal njegov brat, Tetsuov stric, toda izvorno so starši prihajali iz kmečke družine s še bolj oddaljenega podeželja. Nekoč jo je peljal pogledat hišo starih staršev, v kateri se je rodil njegov oče. Tla so bila vsepovsod prekrita z rogoznicami, in občutek je imela, da je vstopila v pravljico.

Da je Tetsuo s takšnimi skromnimi koreninami uspel zrasti v elegana, je že samo po sebi dokaz, da je moral biti zelo bistre glave, tudi če ne bi za različne revije pisal nerazumljivih člankov. Poleg tega je bil telesno močan in ni dajal vtisa izčrpanosti kot Mitsuki. Ni čudno, da je kaka mlada ženska stegnila roke po njem. Toliko manj, ker ni imel kaj dosti proti.

Vendar denarno ni podpiral nobene.

Medtem ko je jedla riž z mletim piščancem, si je še naprej kradoma ogledovala Tetsua pri pripravljanju prigrizkov.

Zavedal se je, da je moški povprečnega videza, ki lahko ženske ujame samo z denarjem. Rad si je privoščil razkošje, jedel zunaj, si kupoval malce dražje stvari, potoval v tujino, a se je vseeno želel preseliti v središče mesta. Zato je redno varčeval in kupoval delnice.

Ker je zdajšnje posojilo odplačeval z nizko obrestno mero, je želel prihranjeni denar uporabiti za polog, če bi naletel na ugodno priložnost za nakup stanovanja v središču.

Mitsuki je prišlo prav, da je imela ta denar na razpolago, če bi morala mami, ki so ji prihranki kopneli, morebiti kdaj kaj posoditi, tako da se nad moževim varčevanjem ni pritoževala.

»Kakšnega krasnega moža imaš! Pa še kuhati zna,« so bile glasne njene prijateljice.

Na podlagi enega etuija za robčke je nedvomno težko trditi, da ima Tetsuo mlajšo žensko, vendar je bila o tem na nerazložljiv način trdno prepričana. Temu so žalostno pritrjevali pretekli skoki čez plot. Poleg tega, četudi bi lahko to zadnja leta pripisovala njegovim nastopom v medijih, je bil čez dan vedno pogosteje zdoma in se zvečer vedno pogosteje pozno vračal.

Ko je sedel k n1izi, je Mitsuki rekla:

»lzgleda, da jo je sobno stranišče kar šokiralo.«

»Bi si mislil, da nekoga tako šik, kot je mama, to kar pretrese.«

Tudi Tetsuo je njeno mamo klical »mama«.

Mama je od nekdaj veljala za »lepotico«. Odkar so ji leta ukrivila hrbet in pobelila lase, so namesto »lepotica« raje uporabljali pridevnik »Šik«. Resnica je bila, da je bila mama vedno šik - živela je šik življenje onkraj svojih finančnih zmožnosti, in manj ko si je lahko privoščila, bolj šik je bila, kar je simboliziralo njeno vseživljenjsko lovljenje nedoločnih sanj.

»Mhm, prenosno stranišče ob postelji . .« je presunjeno nadaljeval Testuo.

Mamina postelja ni bila nikoli pregrnjena s čimerkoli drugin1kot z dragimi rjuhami onkraj njenih finančnih zmožnosti.

Spomnila se je, da je mamo še zadnjič spremljala v veleblagovnico takrat, ko sta šli kupit rjuhe. Mitsuki se je ponudila, da gre sama izbrat kaj primernega, a je mama vztrajala, da si mora blago sama ogledati. Za mamo, ki je rada hodila ven - za te priložnosti se je lepo uredila in si okoli vratu zavezala ruto -, so bili nakupi poleg občasnih obiskov restavracij poslednja razvedrila. Zdaj, ko so ji še ta zadnja veselja uhajala iz rok, je s privilegijem materinske avtoritete izsilila, da na lastne oči izbere rjuhe, ki jih bo plačala. Zraven je šla še Natsuki, ker jo je veselilo, da bo lahko poklepetala s sestro, čeprav se je zavedala, kako naporno ji bo spremljati mamo, ki je, opiraje se na palico, le počasi hodila in ji dajala nositi nakupljeno blago.

Mama je pustila, da ji je palica bingljala s paščka, zataknjenega za zapestje, in se, opirajoč se na enega od rolatorjev, ki jih je veleblagovnica pripravila za starostnike, z iskricami v očeh sprehajala mimo lesketajoče osvetljenih izdelkov. Isetan je bila njena najljubša veleblagovnica. Ko je na vhodu prvič zagledala vrsto rolatorjev, je ob tej prijazni trgovski gesti do strank skoraj zajokala:

»Joj, tudi za to so poskrbeli.« Mitsuki je hladno odgovorila: »Kaj pa misliš, Japonska je polna starih bogatašev.«

Mitsuki je za rjuhe s cvetličnim vzorcem z mamino kartico plačala trideset tisoč jenov. Oddahnila si je, da je za tisti dan konec, in odpravile so se proti dvigalu.

Takrat pa je mama kot zamrznjena otrpnila.

Pred njo so se razprostirale rjuhe, spet v cvetličnem vzorcu, vendar v popolnoma drugačni, drobnejši izvedbi. Barve so bile pritajene in vrhunsko usklajene. Tkanina je imela satenast sijaj. Tudi Mitsuki, ki je imela rada lepe tkanine, ni mogla odvrniti pogleda. Toda komplet je stal veliko več kot sedemdeset tisoč jenov, tega pa si oseba, ki živi od pokojnine in ji prihranki usihajo, ne kupi.

Soočena z hčerkinim nasprotovanjem, se je mama našobila:

»Moje življenje se itak vrti samo še okoli postelje. Kaj pa je narobe, če si vsaj v tem pogledu privoščim malček razkošja.«

Nazadnje je bila Mitsuki kupljene rjuhe primorana vrniti in jih zamenjati z novimi. Ni si mogla pomagati, da mami ne bi naredila pridige, in čisto vseeno ji je bilo, da jo prodajalka sliši. Nehote je zvenela skoraj že ihtavo:

»Mama, toliko denarja spet nimaš! Tako dragih stvari sploh ne bi smela kupovati !«

»Ja, ja.«

Mama je nekaj kompletov luksuznih rjuh že imela. Vedno jih je dajala prat v čistilnico. Ko so obledele, je kupila nove.

Prenosno stranišče, postavljeno ob posteljo, pregrnjeno s cvetličnim vzorcem, živahnim kot pomladno slavje, bo razgalilo vso grdost in žalost starosti.

Tetsuo je s celim telesom izžareval ugodje ljubitelja dobre kapljice in počasi srkal starani sake jantarne barve. Mitsuki je pogledala stran in mu naznanila, da za letošnje novo leto ne bo mogla prenočiti pri njegovih starših. Izgovorila se je na mamo, ki bo, prikovana na posteljo, pristala v popolnoma novem okolju, v katerem se za novo leto ne bo veliko dogajalo.Nekaj časa bo še morala hoditi k njej v bolnišnico. Čim prej bi se tudi rada otresla naročenih ji opravkov, za nekatere je zadolžila Natsuki.

Poleg tega jo je zasledovala senca tiste mlade ženske. Mučno ji je bilo pomisliti, da bi bila zdaj pred Tetsuovimi starši prisiljena igrati složen par.

Po kratkem premolku je Tetsuo odgovoril, da bo v tem primeru k staršem odšel že dan prej, kot sta načrtovala, se pravi 30. decembra.

»Ne bo ti treba kuhati zame. Po mojem ti bo tako laže.«

Senca vitke mlade ženske se je zgolj krepila.

Z izgovorom, da se ne bosta motila pri delu, sta sčasoma začela spati vsak v svoji sobi. Medtem ko je ležala z glavo na blazini, je v temi nad njo lebdela grozeča senca. Vendar v nasprotju z njenimi pričakovanji to ni bila senca vitke mlade ženske. Bila je podoba mame, prikovane na invalidski voziček.

Pot od postaje do Mitsukijinega stanovanja je vodila skozi park z imenom »Sviloprejkin gaj«, ki so ga uredili na mestu nekdanjega laboratorija za svilogojstvo. V spomin na to so postavili kip sviloprejke z razširjenimi krili. Toda o časih pred drugo svetovno vojno, ko je bila svila zvezda japonske izvozne industrije, so le še za silo pričevali sijajni opečnati stebri dvoriščnega portala, zakrivljena vrata

iz kovanega železa in velika drevesa, vzpenjajoča se proti nebu. Danes ljudje, opevajoč mir na svetu, uporabljajo ta park za različne namene, ne da bi pomislili na militantno predvojno preteklost. Čez dan si je Mitsuki ogledovala starce v invalidskih vozičkih. Po poti skozi parkovno zelenje sojih vozili zakonci, tudi hčerke in snahe. Kadar sojih vozili »oskrbovalci«, se jih je prepoznalo po pomirjenosti na obrazih in prijaznem načinu govorjenja.

Najbolj so jo pretresli brezizrazni obrazi starcev, strmečih v prazno. Niti niso bili brezizrazni, bili so mrki. Čeprav so park zalivali sončni žarki in je cvetje cvetelo vsak letni čas, se je zdelo, da so jih zapustile moči za občutenje življenjskih radosti in da so bili samo razdraženi, ker so se tega dejstva zavedali.

Bo morala tudi ona naposled po parku voziti tako namrgodeno mamo?

5. Hiša končno prodana

Štiriindvajset ur prej je bila mama še vedno človek, ki je lahko hodil. Uporabljala je palico in se opirala na rolator s košaro. In Mitsuki je bila ženska, ki ni vedela za obstoj cvetličnega etuija za robčke.

Mitsuki je šla naslednji dan od doma nezadovoljna nad dejstvom, da se lahko v enem dnevu človekovo življenje tako spremeni.

Tetsuo se je ponudil, da gre z njo, a mu je odvrnila, da je dovolj, če se naslednji dan ustavi tam na poti v Toride. Nato se je odpravila na postajo in natančno razmislila, kaj je treba po vrstnem redu opraviti.

Najprej se je ustavila v bolnišnični trgovini. Prejšnji dan je pri medicinskih sestrah dobila seznam stvari, potrebnih za bivanje v bolnišnici in za operacijo.Na seznamu je vidno izstopalo perilo za enkratno uporabo. Morala je kupiti skodelico z vgrajenim ustnikom.

Velike in majhne brisače lahko prinese tudi od doma, pižame in spodnje perilo pa je nameravala kupiti nove. Tiste, ki jih je mama uporabljala zdaj, so bile seveda višjega cenovnega razreda, kupljene v Isetanu. Če bi jih dajala v pranje v bolnišnično pralnico skupaj s perilom drugih pacientov, bi morala nanje z alkoholnim flomastrom napisati ime »Katsura«, kar bi bilo bogokletno. Neodpustljivo.

Bolnišnica je bila velika in prodajalna je bila tako zelo prepolna izdelkov za vsakodnevno rabo, da če bi bilo komu ukazano, naj vse življenje kupuje tukaj, bi prav zlahka shajal. Blizu vhoda je bil živilski kotiček s sojino omako, posipom iz alg, suhimi slivami, instantno juho miso, potem s piškoti, krekerji in podobnim, sledili so zobne ščetke, zobne paste, kozarčki in takšno. Na drugi strani od vhoda so se vrstili izdelki, ki bi jih v bolnišnični prodajalni prej pričakovali .

Mitsuki je v roke prijela več ženskih pižam in se odločila za štiri. Tako bo imela na voljo vedno svežo, tudi če jih bo ponečedila nekaj zapored. Bile so po več kot tri tisoč jenov, kar ni bilo ravno malo, a mama takšnih kljub ceni doslej ni nosila. Bile so trpežne, za široko potrošnjo, kot da bi na njih pisalo: »Pozdravljeni, sem pidžama, vam na uslugo.« Na voljo so bile v svetlo modri, rožnati, rumeni in vijoličasti barvi, vsaka z nekoliko drugačnim cvetličnim vzorcem, in po svoje so bile prav vesele. Bile so lahke, mehke, tople in z notranje strani prijetne na dotik. Mitsuki je bila z izbranim zadovoljna, nato se je odpravila k policam s spodnjim perilom.

Tam je stal moški v temni obleki. Ni bil mlad. Najprej ga je zagledala v hrbet. Zdelo se je, kot da ga skoz in skoz preveva žalost in da zrak okoli njega zamrzuje.

Ko je Mitsuki omahujoče pristopila, se je nekoliko umaknil, kakor da je ne bi želel motiti pri nakupovanju. Ni dajal vtisa, kot da se ne znajde pred ženskim perilom, temveč da se v samoti, ki je je po naključju deležen, sooča s svojo bolečino. V zraku je vztrajalo boleče drhtenje. Mitsuki je bilo žal, da ga je zmotila v njegovi samoti, z očmi je premerila kup spodnjega perila pred sabo in v košaro naglo vtaknila šest spodnjih 1najic in hlačk mamine velikosti. Tudi to perilo je bilo preprosto, iz belega bombaža, kot da bi na njem pisalo: »Pozdravljeni, sem spodnje perilo, vam na uslugo«. Medtem ko ji je po glavi rojilo, kako bo hkrati zabavno in žalostno, ko bodo takšno brezbarvno perilo natikali na mamo, ki je doslej nosila čipkaste hlačke različnih barv, je odhitela stran, ne da bi pozabila na tistega moškega.

Med obiskovalci so bili tudi takšni, globoko žalostni - to dejstvo, v bolnišnici popolnoma pričakovano, jo je čudežno ganilo.

»Pozna si!« je rekla mama, takoj ko je zagledala Mitsuki.

»Ja, ampak mama, preden sem prišla, sem morala še marsikaj postoriti. Poklicati sem morala ljudi, opraviti nakupe.«

Mama se je s sijočimi črnimi očmi zasrepela v Mitsuki.

Takšnemu pogledu ni sledilo nič dobrega, saj ga je imela vedno, ko se je odločila za kaj sebičnega ali rekla kaj nadležnega. Mitsuki se je pretvarjala, da ga ni videla, veliko vrečko s pižamami in perilom je odložila na tla inzačela pregledovati obrazce, ki jih je malo prej dobila pri n1edicinskih sestrah.

»Politiko varstva osebnih podatkov« je bilo treba samo prebrati, »Soglasje in privolitev za operativni poseg« in »Soglasje za transfuzijo krvi« pa je bilo treba podpisati in ožigosati z osebnim žigom. V vprašalnik o pacientovih preteklih boleznih ni mogla vpisati celotne mamine anamneze, zato je omenila samo hipertrofijo srčne mišice, avtonomno disfunkcijo in osteoporozo, dodala je pretekle zlome in pri razdelku »Zdravila, ki jih jemlje pacient« naštela zdravila, ki sta jih z Natsuki prinesli prejšnji dan.

Mitsuki je sestram odnesla podpisane papirje. Ko se je vrnila v sobo, se je mama spet zastrmela vanjo in rekla:

»Mitsuki, šla bom v dom.«

Očitno je od sinoči, ko je slišala besedi »prenosno stranišče«, ves čas razmišljala o tem.

»Res, 1nama? «

Najbrž je pacientka v sosednji postelji naostrila ušesa.

»Saj veš, kaže, da ne bom mogla več ven, ne?«

To je bilo res.

»Raje bi bila mrtva, kot da sem tako končala, ampak ker sem smrt zamočila, mi kaj drugega ne preostane. Ker ne morem več živeti sama, sem se pač vdala.«

Mitsuki je občudovala njen um, ki je bil v tem ključnem trenutku enako oster in živahen kot nekoč. Bila ji je tudi hvaležna. Toda kmalu je ta občutek zamenjal nemir. Je bilo sploh mogoče, da bi bila tako grozno svojevoljna oseba, kot je bila mama, sposobna življenja v skupnosti?

»V domu se boš morala marsičemu prilagoditi.«

»Ja, se pač bom.«

»Tudi če boš imela zasebno sobo, boš morala vstajati, jesti in se celo kopati ob določeni uri. Skoraj vsemu se boš morala prilagoditi.«

»Ja, se pač bom,« je ponovila in pogledala v strop. »Samo zato, ker mi ni ratalo umreti.«

Upirala je pogled v strop in zahlipala, kakor bi bila spet majhen otrok. Arogantna mama v mladih letih ni nikoli zajokala, odkar pa se je postarala, se je spremenila. Ker si solza ni mogla obrisati ne z eno ne z drugo roko (ena je bila zlomljena, na drugo je imela pripeto infuzijo), je prikovana na posteljo in zagledana v strop lahko samo otrplo hlipala. Mitsuki je stopila k njej in jo pobožala po nadlahti. Ker se ni mogla pripraviti, da bi rekla: Vesela sem, da si živa, je bilo to največ, kar je lahko storila.

Mama je z zamašenim nosom rekla:

»Saj me bosta z Natsuki pogosto obiskovali, ne?«

»Seveda bova.«

»Čisto zares? «

»Ja, prihajali bova.« Nato je Mitsuki nadaljevala: »Tisti dom, ki sva si ga zadnjič ogledali, je bil v redu, ne? Čeprav je malo daleč od Chitose-Funabashij a.«

Pred dvema letoma je neka Natsukijina prijateljica prečesavala ponudbe domov za svojo mamo. Nabrano gradivo je izročila Natsuki, ta pa jih je predala Mitsuki. Mitsuki je pobrskala po internetu in našla kraj, ki je bil enako oddaljen od obeh: Golden Years. Polog ob vselitvi je bil visok, mesečni stroški tudi, toda če bi prodali domačo hišo v Chitose-Funabashiju, bi mama ob pokojnini lahko doživela več kot sto let, ne da bi bankrotirala. Nekega dne sta jo povabili, da bi si kraj ogledala, a se je namrdnila, češ da lahko še vedno živi sama, a sta jo vseeno odvlekli tja. Mama ni omehčala izraza na obrazu, a je bila videti zadovoljna z lepo vhodno vežo, prelepljeno s tapetami v drobnem cvetličnem vzorcu.

Mama se je tega doma spomnila:

»Prijetno je bilo. Tam je bilo dobro. Ker tako ali tako ne bom. mogla ven, je čisto vseeno, kam grem. Najpomembneje je, da je prikladno za vaju.«

»Če boš živela tam, te bova lahko pogosto obiskovali,« je rekla Mitsuki in takoj kot previdnostni ukrep dodala: »A ne vsak dan.«

»Pridita čim večkrat, prosim. To, da vaju vidim, je še edino veselje, ki mi je ostalo.«

Iz njenega glasu se je slišalo, da se ji spet nabirajo solze. Morda so bile pristne, toda glede na svojo naravo bi s sentimentalnimi besedami prav tako lahko izvabljala sočutje in manipulirala.

Potem ko je spoznala, da mama misli resno, si je Mitsuki globoko oddahnila.

Zdaj sta lahko Mitsuki in Natsuki končno prodali hišo v Chitose-Funabashiju. Mitsuki za hišo ni bilo žal. Ljubša ji je bila starejša, ki je stala na istem mestu, a so jo že zdavnaj porušili in zgradili novo, tako da jo je zdaj preplavilo zgolj olajšanje. Hiša v Chitose-Funabashiju, ki je nista mogli prodati, da bi očetu privoščili boljšo oskrbo. Hiša v Chitose-Funabashiju, ki jo je bilo treba obdržati kot varovalo za mamo na stara leta, mamo, ki je očetka krako in malo zapustila. Končno sta jo zdaj lahko prodali.

Le kolikokrat so mama in hčerki kot nekakšen magični urok izgovorile besede »hiša v Chitose-Funabashiju«?

Oče je menjaval službe, dokler ni ustanovil trgovskega podjetja. Ko se je bližal svojemu štiridesetemu letu, je šlo tudi to po gobe.

Pokojnina po očetu, vštevši leta redne službe, zato ni bila bog ve kaj. Mama je prijateljici, ki jo je poznala še iz časov pevskega zbora in so ji doma rekli kar »tetka«, dolga leta pomagala prodajati volnene površnike za kimono, ki jih je »tetka« sama izdelovala. Kako visoka in lepa je bila mama v kimonu. V tistem času so dodatni prihodki kar pomagali, vendar to ni bila služba, ki bi se poznala pri pokojnini. Zdaj so mamini prihodki skupaj z državno pokojnino znašali sto šestdeset tisoč jenov na mesec. Za skromno vdovo bi bilo to dovolj, za mamo seveda ne. Prihranke je pridno frčkala.

Mama je bil sicer ljubiteljica razkošja, a je bila hkrati realistka, ki se je bankrotu znala izogniti. »Tetka« pa je imela ne le izostren okus, temveč tudi dober nos za posle in kupčkanje denarja. Poleg tega je zelo dobro poznala mamina nagnjenja do trošenja. »Tetka«

je mamo že od nekdaj nagovarjala, naj vlaga v stabilen investicijski sklad. Mama jo je pridno ubogala, tako da so ji ob pokojnini po očetu in njegovem življenjskem zavarovanju ostali kar lepi prihranki. Vendar je postalo zadnje čase stanje na računu res brezupno.

Vsakič ko je Mitsuki videla številke v njeni bančni knjižici, se je skušala pomiriti z mislijo na dobrih dvesto kvadratov zemlje v Chitose- Funabashiju. Hiša, zgrajena pred več kot tridesetimi leti, ni bila nič več vredna, toda zemljišče v zaželenem tokijskem okrožju Setagaya je bilo še vedno dragoceno. To zemljo sta kupila mama in oče kmalu po Mitsukijinem rojstvu, ne da bi kaj globoko razmišljala, toda ko so začeli Japonci opuščati kmetovanje in se seliti v mesta, so cene nepremičnin v takrat še predmestni Setagayi poskočile v nebo. Ta zemlja je bila edino zares pomembno premoženje Katsurovih, saj drugega omembe vrednega imetja niso imeli.

Mama je imela svoje finančne načrte. Ko bi njeni prihranki dosegli dno, bi si denar izposodila od Natsukijinega moža inza varščino zastavila zen1ljo v Chitose-Funabashiju.

»Ker sem že toliko investirala v to punco.«

Tudi Mitsuki je že načrtovala, kako bo svoje in Tetsuove prihranke posodila mami, če bo treba. Ni imela srca, da bi dopustila, da bi se sestra pred svojimi bogatimi sorodniki počutila še bolj manjvredno.

In ravno takrat je v sobo planila Natsuki.

Takoj je razložila, kako je utrujena. Skoraj brez predaha je začela pripovedovati, kako je sosedi in lastnici čistilnice odnesla slaščice, kako je nato po mamini hiši iskala pribor za napeljevanje elastike v pas, in še bi nadaljevala, če je ne bi Mitsuki ustavila:

»Mama bo šla v dom. Sama se je tako odločila.«

Natsuki je bila vidno začudena.

6. Razkroj čelnega režnja

Natsuki je pristopila k mamini postelji.

»Res, mama?«

»Prosim, obiskujta me čim večkrat.«

Potem ko jo je začetna presenečenost minila, je Natsuki hotela dodati nekaj ciničnega, a je iz spoštovanja do mamine odločitve san10

tiho rekla: »Bova, mama.«

Tisti dan sta sestri k mamini postelji postavili dva zložljiva stola, si nataknili starostna očala, zrahljali elastiko v pasu na maminih novih pižamah in spodnjicah in na vse kose z alkoholnim flomastrom napisali njeno ime. Potem ko je mama prekoračila sedemdeset let, se ji je hrbet zaradi posedanja vretenc ukrivil, v višino se je skrčila, obenem pa se ji j e trebuh nenavadno razširil. V zadnjih letih je bila še zlasti široka. Obleči ni mogla več ničesar, kar ni bilo razrahljano v pasu.

»Tega se pri gospodinjstvu nismo učili,« je rekla Mitsuki, ko je nespretno rokovala z vodilom za elastiko, ki ga je iz maminega šiviljskega pribora prinesla Natsuki.

»Ko sta bila moja otroka majhna, mi tega ni bilo treba delati,« je dodala Natsuki, ki je bila pri tem opravilu malenkost boljša, čeprav je zaradi kronične očesne bolezni slabo videla.

Na neopazno mesto sta z alkoholnim flomastrom kar se da na malo napisali »Katsura«.

Mitsuki seje z žalostjo spominjala črnega, na veliko izpisanega imena na prsnem žepu očetovih pižam. Čeprav je oddaljena negovalna bolnišnica, kamor so vtaknili očeta, zanj lepo skrbela, je bilo sveže perilo v tistem času naloga svojcev oskrbovanca. Tako je Mitsuki na poti tja in nazaj - peljati se je morala z vlakom in nato prestopiti na avtobus - s sabo prenašala celo goro oblačil: tja sveže oprana in zlikana, nazaj umazana. Tako je bilo, dokler ni za perilo začela skrbeti zunanja čistilna služba. Prva, ki je za to izvedela, je bila prav mama na enem svojih redkih obiskov. Tisti dan je novico radostno naznanila kar z bolnišničnega telefona: »Ne bo nam treba več nositi domov v pranje.« Ob tem je z zase tipično zagnanostjo še isti dan v bolnišnični trgovini kupila alkoholni flomaster in napisala očetovo ime na čisto vsak kos njegovega skromnega imetja. Ko je naslednji dan Mitsuki prišla k očetu, je bil že oblečen v pižamo z velikim napisom »Katsura« na prsnem žepu. Videti je bil kot kak zapornik. Mitsuki je ob takšni mamini neobzirnosti do očeta kar stisnilo pri srcu.

Medtem ko sta bili sestri zatopljeni v šivanje, je mama nenadoma rekla:

»Ko bomo prodale hišo v Chitose-Funabashiju, mi dajta tolikšen delež, kot ga bom potrebovala, preostanek si potem razdelita.

Pomembno je, da imaš denar, ko si še mlad.«

Čeprav je bila očetu slaba žena, je bila do hčerk od nekdaj velikodušna, in kadar je denar imela, ga je delila z njima.

»Mama, itak boš živela do stotega leta.«

»Pa kaj še. Raje ne bi.«

Prvič po nezgodi je bila malo boljše volje.

To je bil eden zadnjih trenutkov, ko je bila mama še popolnoma pri sebi. Nato jo je zgrabil vrtinec grenkobe, da se njeno življenje neizogibno izteka, dokler ni nazadnje hitro zdrsnila v demenco.

Ko se je Mitsuki vrnila domov in povedala za mamino odločitev, Tetsuo najprej ni vedel, kaj naj reče. Po kratkem premolku je pokomentiral :»Aha, to pomeni, da boste prodale hišo v Chitose-Funabashiju. Kaj moremo, tako pač je.« Mitsuki je začutila prijetno draž, ko je sprevidela, da Tetsuo pričakuje, da bo v najboljšem primeru mamo hitro pobralo in bo polovica denarja od prodanega zemljišča pripadla njima.

Naslednji dan je bil 30. december.

Mitsuki je že od popoldneva naprej peklilo, da bo Tetsuo odšel k svojim staršem dan prej kot po navadi. Rekel ji je, da se bo na poti tja oglasil v bolnišnici. Ni se mogla spomniti nobenega načina, kako bi ga od tega odvrnila. Preden je odšla od doma, je Tetsuu izročila štiri ovojnice, na katerih je pisalo »Novoletno darilo«. Eno ovojnico s sto tisoč jeni, eno s trideset tisoč jeni in dve z deset tisoč jeni .

Bile so za Tetsuova starša, svakinjo ter njena otroka. Enainosemdesetletni oče in šestinsedemdesetletna mama sta bila še pri močeh, njegovo službo je prevzel mlajši sin, kije z družino stanoval v isti hiši, kar je prišlo prav, kadar sta starša kaj potrebovala. Mlajši sin je bil dober človek, njegova žena prijazna. Po njuni zaslugi vsakodnevna skrb za starše, tradicionalna naloga »prvorojenca in neveste«, tako ni padla na Mitsukijina ramena, četudi je sem in tja denarno pomagala. Za to jima je bila neskončno hvaležna. Ko jo je Tetsuo zasnubil, ji je obljubil, da ji njegova starša ne bosta v breme, in to obljubo je držal. A ni z ničimer pokazal, da bi bil kakorkoli hvaležen bratu in svakinji, mogoče kratko malo zato, ker je bil moški.

Ko je iz njenih rok prejemal ovojnice, je posnemal očetov način govorjenja v njegovem narečju:

»Kako dobra nevesta.«

Mitsuki je ob tem videla svakinjin okrogli obraz in bi isto pohvalo raje namenila njej.

Mitsuki je na ulici hodila s presenetljivo lahkim korakom. Odločila se je, da ne bo mislila na Tetsua. Zaskrbelo jo je, ali bo fizično vzdržala napor, ki jo čaka, ko bo morala izprazniti hišo in mamo preseliti v dom, a jo je pokonci držalo upanje, da mamina pot zdaj jasno vodi v smrt. Bilo je, kot da bi končno posvetil žarek svetlobe v brezdanji temi.

Že takoj zjutraj je poklicala v Golden Years. Odgovorili so ji, da se bo, kot kaže, eno mesto kmalu izpraznilo, toda če bodo mamo odpustili že prej, jo lahko začasno namestijo v podružnični dom. Stavek, »da se bo, kot kaže, eno mesto kmalu izpraznilo«, je lahko pomenil samo eno, ne zelo prijetno stvar, a jo je vseeno bolj razveselil, kot če bi slišala: »Za zdaj nimamo nič prosto.«

Okoli železniške postaje so odzvanjali glasovi prodajalcev novoletnih okraskov in mrgolelo je od pričakovanega decembrskega vrveža. Tudi to ji je nekoliko dvignilo razpoloženje. Ni slutila, da se bodo zanjo začeli dnevi, ki ji bodo življenje spremenili v pekel.

»Pozna si!«

Prve besede, ki jih je mama, prikovana na posteljo, s srepečim pogledom namenila Mitsuki, so bile enake kot dan prej. Toda nadaljevanje je bilo drugačno. Mama je nenadoma zavzdihnila in iztegnila levico, ki jo je odslej uporabljala. Mitsuki se je vprašala, kaj bi lahko bilo, pristopila je, mama pa ji je s presenetljivo močjo stisnila prste. Nato je kot v vročični blodnji spregovorila:

»Sinoči so mi pobrali vsa zdravila. Grozno, ne? Nisem jih dobila nazaj, čeprav sem jih še toliko prosila. Če nimam zdravil pri roki, se ne morem pomiriti, res ne. Prosim te, govori s sestrami, naj mi jih vrnejo.«

Zadnjih nekaj let se je Mitsuki že navadila na mamino cmeravo prigovarjanje, a tako zelo obupane je še ni videla. Namrščene obrvi so izdajale živalsko žalost, kotički ust so se ji povesili. Še več, od znatnega živčnega napora, ker je o tem premišljevala vso noč, je bilo njeno čelo, ki se je zadnje čase znižalo, še nižje.

»Niti halciona ti niso dali?«

To je bilo uspavalo, ki ga je jemal a vsak večer.

»Ne!Niti ne depasa in takede.«

Depas je bil anksiolitik. Odkar je Mitsuki staknila prezeblost zaradi klimatske naprave in začela hoditi k specialistu za psihosomatske bolezni, je kar naenkrat tudi mama začela trditi, da trpi za enakimi težavami. Skupaj sta obiskovali istega zdravnika, da sta dobili isto zdravilo. Na začetku je jemal a pol tablete večkrat na dan, nato pa je »oskrbovalke« prosila, da so jih s kuhinjskim nožem na rezalni deski razdelile na četrtinke, da jih je lahko jemala še pogosteje. Sčasoma se ji je anksioznost poslabšala, tako da se nikoli ni ločila od za palec velike plastične stekleničke s koščki tablet, kakor da bi šlo za amulet. Če se je kljub uspavalu sredi noči zbudila, je izpod blazine izvlekla stekleničico, pogoltnila beli košček in zaspala nazaj. Tudi čez dan je približno na vsaki dve uri vzela okrušek bele tablete. Ker se je tudi Mitsuki zanašala na depas, je bila mama, ki se je zanašala na hčerko, od depasa še toliko bolj odvisna.

Takeda pa je bilo zdravilo zoper zaprtje.

»Ne morem spati. Ker se mi prebava ne premakne, se slabo počutim, poleg tega sem grozno nemirna, ker nimam pri roki depasa. Z

živci sem na koncu. Na vsak način mi prosiln dobi nazaj zdravila.«

Mitsuki je pri sestrah izvedela, da je večer prej mama pred spanjem na svojo prošnjo dobila halcion, depas in takedo. Zadolžena sestra je zvenela nataknjeno.Ko je Mitsuki potožila, da je mama doslej sama odločala, kaj in kdaj bo jemala, in da žal postane nemirna, če zdravil nima pri roki, jih je sestra vrnila brez pregovarjanja, da je bila Mitsuki kar razočarana, ker je šlo tako gladko. Sestre so imele maminega vztrajanja najbrž že vrh glave in so po posvetu z zdravniki sklenile, da ji bodo s privoljenjem svojcev zdravila vrnile.

Posvarili so jo, naj se resno zaveda nevarnosti prekomernega jemanja uspaval in anksiolitikov, ob čemer se je Mitsuki vestno priklonila, izustila protokolarna opravičila zaradi problemov z mamo in se vrnila k njej v sobo.

Mitsuki ni vedela, kaj se mami zares dogaja.

Se je v trenutku, ko je razglasila, da bo šla v dom, prenehala upirati nadaljnjemu umskemu propadu in se vdala v usodo, da se ji bo razkrojil čelni reženj, ki nadzoruje presojanje, načrtovanje in racionalno razmišljanje? Bilo je, kakor da se je od prejšnjega večera, ko so ji odvzeli zdravila, spomnila samo groze.

Ko je Mitsuki stopala skozi sobo in mahala z zdravili kot s trofejo, je mama vzkliknila: »Oh, Mitsuki!« jo prijela za dlan, v kateri je imela zdravila, si jo prižela k licu in na veliko poljubljala. Zahodnjaške navade ji niso bile tuje, a tako zelo nejaponskega vedenja vsaj pred hčerko ni kazala. So ji popustile zavore in se je končno preobrazila v eno tistih zahodnjakinj, ki jih je kot šolarka občudovala na filmskem platnu?

Še sreča, da je bila sosednja postelja ločena z zaveso.

Ko je vzela depas, je bilo videti, da se je malo pomirila že s tem, da je košček zaužila. Še vedno je mrmrala, da bi bilo bolje, če bi umrla, toda Mitsuki se za tarnanje ni zmenila. Medtem ko ji je razlagala o izidu telefonskega pogovora z Goldnom, je z alkoholnim flon1astrom še naprej pisala ime na različne osebne predmete. Še veliko jih je bilo treba označiti:posodico za protezo, zobno ščetko in pasto, škatlo za robčke, etui za očala. Ena od stvari, ki so ostarelo mamo radostile, je bil pogled na hčerki, ki sta nekaj počeli zanjo.

Mitsuki se je zavedala, da jo to pomirja.

Takrat je nenadoma vstopil Tetsuo, oblečen v plašč iz kamelje dlake, ki ga je februarja kupil na zimskih razprodajah. Prinesel je košaro cvetja, izbranega z velikim okusom in eleganco, kakor je tako dobro znal. Izmed globokega zelenja je štrlel bohoten venec temno vijoličastih zašiljenih cvetnih listov rože, ki je ni poznala, in zdelo se je, da je z ikebano nenadoma zavel nekakšen svetovljanski piš, nekoliko neumesten za bolnišnično sobo.

Mitsuki ga mami ni napovedala, saj si pravzaprav ni želela, da pride. Mama je za trenutek pokazala presenečenje, a kaj hitro je široko odprla oči, si na obraz, razbrazdan od žalosti, nadela profesionalen nasmešek in vzkliknila: »0, Testuo!« Ob ikebani pred sabo se je ta

profesionalni nasmešek spremenil v spogledljivega, kakršnega je mama tako rada s ponosom kazala. »Aa, kako so lepe. Polepšale bodo sobo,« je priljudno rekla. Od čisto blizu je Mitsuki začutila, kakšen napor mora mama vlagati v to, da ustreže nekomu, ki je prišel iz zunanjega sveta.

»Kako ste?«

»Ne bom več dolgo. Z mano bo počasi konec.«

7. »0-Miyina kri«

Mama in Tetsuo sta si vedno nekoliko laskala in se spogledovala.

»Še vedno ste prava lepotica. Tudi zdaj, ko ležite takole polomljeni.«

»Ah, daj no daj. Kaj pa govoriš? Niti proteze si nisem vtaknila, grozna sem.«

»To sploh ni res.«

Mitsuki takšen način pogovarjanja nikoli ni kaj dosti motil, tisti dan pa ji je šel pošteno na živce. Ne samo zaradi cvetličnega etuija za robčke. Tudi ikebana je bila nekako neustrezna, in ni se mogla upreti občutku, da Tetuo tako ali tako ne sodi tja.

Naj bodo bolnišnice še tako očiščene, naj se tam razprši še toliko osvežilnikov zraka, so nasičene s komaj zaznavnim vonjem po onstranstvu, ki se širi iz bolnih in starih. Niti sonce, ki sije skozi okno, ne urno delo zdravnikov in sester ne moreta prikriti hudih tegob bolezni in starosti, ki bodisi pridejo nenadoma bodisi se človeka polaščajo postopoma. Ob Tetsuovem nenadnem prihodu z ikebano ni bilo čutiti toliko vdora svežine zdravega človeka kot neobčutljivost do žalostnega dejstva, da življenju ni več pomoči.

Tetsuo ni bil slab človek, šlo je samo za to, da je svoje življenje ravno zdaj zajemal s polno žlico in da je razposajenost najbrž kar sama od sebe bruhnila na plano, a je vseeno izpadel brezsrčno in vsiljivo.

Mitsuki se ni mogla izogniti občutku, da se mami dozdeva enako.

Vseeno ni bilo preprosto razložiti, kaj si mama sicer misli o Tetsuu. Ko je Mitsuki ob njem začelo obhajati nejasno nelagodje, se ji je zazdelo, da mama čuti podobno. Kljub temu mama čez Tetsua nikoli ni rekla žal besede, medtem ko je začela Natsukijinega moža Yujija na neki točki hladnokrvno vlačiti po zobeh.

Tetsuo ni ostal niti deset minut. Mitsuki ga je pospremila do dvigala, in ko je pritisnil na stikalo, ji je mimogrede rekel, da ji njegovih staršev do l. januarja ni treba poklicati. Mitsuki se je zdelo, da je slišala, da jih do prvega ne sme poklicati. S sabo je imel majhno potovalko. Oblečen je bil lepše kot po navadi za obisk pri starših. Bila je še globlje prepričana, da jo vara, a se ni mogla pripravila do tega, da bi mu kaj rekla.

Ko je prišla nazaj k mami, se je zdrznila.

Mama je strmela v steno, bila je čisto druga oseba kot nekaj minut prej. Grozeče se je zagledala v Mitsuki in strupeno navrgla:

»Kako je mogel?«

»0 čem govoriš?«

»Se ti ne zdi čudno? Te rože. Da jih daš nekomu napol mrtvemu. Žal mi je, da tečnarim, ampak tukaj bodo samo v napoto. Odnesi jih domov, prosim.«

Z očitnim odporom je pokazala na ikebano, odloženo na obposteljno mizico.

Mitsuki se je v delčku sekunde postavila v bran možu:

»To ne bo lepo do njega. Kaj si bo mislil, če bo zagledal rože doma?«

»Vseeno mi je, itak je odšel v Toride, nekaj dni ga ne bo domov.«

»Kaj, če izve? Kako se bo počutil?«

»V napoto so. Nočem jih imeti pred očmi.«

»Na polico jih bom dala. Tako ti ne bodo v napoto.«

»Že samo če jih vidim, mi je zoprno.«

»Na poti domov moram še v trgovino, nočem vlačiti s sabo še te velike košare.«

»Če je tako, jih vrzi v smeti! Kdo jih hoče!« Nato je še prezirljivo dodala: »Sploh pa tukaj nekaj ne Štirna. Ta načičkanost in pocukranost. «

Očitno je govorila o Tetsuu.

Mitsuki ni vedela, kaj naj reče. Vedela je, da se mama pred ljudmi pretvarja, a še nikoli ni bila priča tako popolni preobrazbi. Da je oseba, ki je tega sposobna, njena lastna mama, jo je globoko presunilo, bilo je boleče. Obenem je bilo v popolnoma drugačnem smislu boleče tudi to, da je umsko opešana mama še vedno lahko ostroumno razbrala resnico. Mogoče ji je zdaj, ko se ji je čelni reženj začel razkrajati in je izgubljala nadzor nad sabo, začela delovati nenavadna intuicija.

Videti je bilo, da so nlamo njene lastne besede podžgale, da svojo nesrečo očitno čuti še ostreje.Nenadoma je povzdignila glas:

»Ubij me, prosim! Nima smisla, da tako živim naprej, ubij me!«

Ker ni mogla vstati, se je zvijala v trupu in vpila. Zdaj je tudi Mitsuki povzdignila glas:

»Če te ubijem, me bodo obdolžili umora. S tem si res nočem uničiti življenja!«

Le kaj si je mislila ženska na drugi strani zavese?

Mama je nemo zajokala.

Mitsuki je nepremično gledala vanjo. Bolj kot sočutje je čutila vedno večjo razdraženost. Želela si je, da mama umre. To željo je gojila že dolga leta in je bila desetkrat močnejša od mamine. Vseeno ji je še naprej pomagala, da je bila srečna, čeprav si je s tem po malem skrajševala lastno življenje. In takšno stanje bo morala prenašati še v prihodnje.

Mitsuki je nekoliko tiše rekla:

»Poslušaj, to se ti je pač zgodilo. Nimaš druge, kot da greš naprej.«

Težko je najti tolažeče besede, ki bi lahko prinesle pravo odrešitev za tegobe starosti. Brez znatne količine ljubezni še teže. Mama se ni oglasila, saj je najbrž zaznala Mitsukijino zadrego.

Mitsuki je z alkoholnim flomastrom napisala »Katsura« še na preostale stvari. Ker je mama ves čas žicala za depas, ji je približno na vsako tretjo prošnjo dala bel košček tablete in skodelico z ustnikom. Pomagala ji je, da je pojedla večerjo, si izplaknila usta in obrisala obraz, ter jo pripravila za spanje. Preden je odšla, ji je povedala, da naslednji dan pride Natsuki.

Mama je spet postala živčna.

Mituski je bila izčrpana in žejna.

Z roke ji je visela košara s cvetjem in kar na slepo se je podala po hodniku, saj je predvidevala, da je nekje v istem nadstropju avtomat za pijačo. Takrat je videla, da iz nasprotne smeri prihaja moški v srednjih letih, oblečen v temno obleko, ki ga je videla dan prej v prodajalni. Videti je bil osan1ljen, kot da svet zanj ne obstaja. Enako kot dan prej je zrak okoli njega otrdeval od žalosti.

Mitsuki je počakala, da je moški vstopil v bolniško sobo, nato pa si ogledala ime na vratih.

Wakako Matsubara.

Kako prijetno staromodno ime, je pomislila.

Bila je soba za enega, gotovo v njej leži žena tega moškega. Ni bilo verjetno, da gre za njegovo mamo, saj moški njegove starosti zaradi mame ne bi bil tako bridko žalosten. Ozrla se je okoli sebe in zagledala neznano sobo za sestre. Starejšo žensko s pleteno čepico na glavi so v invalidskem vozičku odpeljali v neko drugo sobo. Bila je shujšana. To je moral biti onkološki oddelek, in kot si je predstavljala , je imela Wakako Matsubara raka.

Pozimi se je hitro zvečerilo, zunaj je bila že tema.

Izstopila je iz postaje podzemne železnice in se skozi osvetljen park napotila proti domu. Iz leta v leto je bilo več ljudi, ki so zaradi gospodarske krize ostali brez doma. Pomislila je na brezdomce, ki bodo novo leto pričakali brez strehe nad glavo, začutila je navzočnost velikih dreves. Zagledala se je v hladno zimsko nebo in globoko zavzdihnila. Dušo in telo ji je prežemala mamina jedkost. Ni je pestilo samo to, kako sovražno je mama zavrnila cvetje, temveč ji je zbujal srh tudi spogledljivi nasmešek, ki je kot maska prekril od žalosti razorani obraz.

Spomnila se je na babico, mamino mamo. Babica jo je imela nadvse rada, a v njenem spominu je bila samo trapasta stara ženska.

Tisti, ki so poznali mamino poreklo, so babici, bivši gejši, za hrbtom pravili »0-Miya«, o mami pa, da po njej teče »0-Miyina kri«. Je njen spogledljivi nasmešek potemtakem izviral od tam?

Nekaj pa je gotovo: da je mama ta nasmešek pogosto poklanjala tistemu moškemu.

Naslednji dan je Mitsuki ostala don1a.

Dogovorjeno je bilo, da gredo v bolnišnico Natsuki, njen mož, hčerka in sin, ki se je za božične praznike vrnil s podiplomskega študija v Ameriki. Medtem ko se je trudila, da ne bi mislila na Tetsua, je poskusila narediti vsaj majhen napredek pri patentnih prevodih, ki jih je morala oddati v začetku leta, a je nazadnje obupala. Ni mogla odmisliti vsega, kar je bilo treba postoriti, preden bi šla mama v dom, vsega, kar bi bilo treba najprej pripraviti. Utrujenost zadnjih treh dni se ji je zalezla v najmanjše kotičke telesa in sredi sestavljanja seznama nujnih opravkov se je malodane zgrudila v posteljo. Bilo ji je preveč naporno, da bi spet vstala inse usedla za mizo.

Tisti dan je šla v bolnišnico Natsuki. Zvečer jo je Mitsuki po telefonu vprašala:

»Je spet sitnarila, naj jo ubijemo?«

»Nisem bila sama, tako da se je kar lepo obnašala. Celo priljudna je bila. Ampak nekaj ni bilo v redu. Čez čas sem se je naveličala, ker je ves čas nekaj hotela, > prosim, daj mi to, prosim, naredi ono< .«

Po pogovoru s sestro je telefon takoj spet zazvonil. Klical jo je Tetsuo.

»Kako je kaj z mamo?« jo je povprašal, mogoče ga je grizla slaba vest.

»Tako kot včeraj,« je odvrnila, medtem ko je imela pred očmi rože, ki jih je v bolnišnici vrgla v smeti. Pozanimala se je, kako je z njegovimi.

»Tudi pri mojih nič novega.«

»Oče, mama - sta zdrava?«

»Zdrava, saj veš, da sta pravi korenini.«

Ničesar več mu ni imela reči in je pogovor končala.

Ni vedela, kaj si Tetsuo misli o ten1, da je njegova ponavadi zgovorna žena iznenada postala redkobesedna.

Ko se je zvečer pripravljala na spanje, se je nenadoma oglasilo medlo, zamolklo donenje zvona. Ni trajalo dolgo, ko se je spet zaslišal nizki zven. Bil je novoletni zvon v bližnjem budističnem templju. Mitsuki se je zavedela, da prihaja novo leto, in se s tem brundastim zvokom v ušesih ulegla v posteljo. Odkar je telesno oslabela, jo je zazeblo ob vsaki utrujenosti. Še zlasti spodnja polovica telesa je bila hladna.

Položila je roko na trebuh in v dlani začutila neopisljivo srhljiv hlad, kakor da bi nosila mrtvega otroka.

8. Živi duhovi

Donenje novoletnega zvona ji je obudilo že pešajoči spomin na očetovo negovalno bolnišnico.

Bila je daleč> do tja se je bilo treba peljati z vlakom> nato prestopiti na avtobus. V času očetovega bivanja je Japonska že začela obnavljati dotrajane bolnišnične stavbe> a obnove bolnišnic za starce> kakor sta negovalnim bolnišnicam pravili Mitsuki in Natsuki> so prišle na vrsto zadnje> tako da je bila očetova na videz ves čas zdelana in puščobna. Tudi pacienti v njej so bili videti zdelani in puščobni. Za očeta je bil slab vid zaradi sladkorne pravzaprav odrešitev.

Njegov oddelek je prečil širok in dolg hodnik> na pol poti so bili prostor za sestre in stranišča. V sobah blizu prostora za sestre so ležali pacienti> ki so zahtevali več nege> v oddaljenih pa lažji. Eden od njih je bil oče. Med njegovimi sostanovalci je bilo veliko takšnih> ki so bili po polovici telesa zaradi možganske kapi hromi> a so se večinoma nekako premikali sami> vlekli so noge za seboj ali pa se poganjali z invalidskimi vozički. Videti jih je bilo> kako hodijo v jedilnico in na stranišče ali pa na obisk v katero od sosednjih sob poklepetat z novimi pacienti. Skratka> bilo je veliko pacientov> ki jim ne bi bilo treba biti v bolnišnici> če bi imeli svojce> ki bi skrbeli zanje.

Eden od njih je bil oče.

Dobival je tri obroke na dan> poskrbljeno je bilo> da je bil poleti na hladnem in pozimi na toplem> bil je deležen tudi najsodobnejše medicinske oskrbe. Primerjava s popolnoma zapuščenimi res ni bila na mestu > a nekaj časa po očetovi smrti je Mitsuki po naključju

pritegnil nekrolog za mater Terezijo. »Dom za zapuščene umirajoče«, ki ga je nuna po božjem razodetju zgradila v Indiji, da bi tam sprejemala bolnike in starce, ki so smrt sicer čakali na ulici, je bil opisan kot kraj, ki poskrbi in do bridke smrti neguje »tiste, ki jih družba ne želi, ne ljubi, za katerih tegobe se nihče ne pobriga, kiso družbi v bren1e, ki se jih vsi izogibajo in od njih bežijo«. Te besede so Mitsuki zbodle v srce. Prav gotovo zato, ker je njegova velika bolniška soba v nekem smislu spominjala na »dom za zapuščene umirajoče«, jo je ob vsakem obisku prevzemal občutek krivde, da ga je zapustila.

Na začetku bivanja je oče od svoje sobe na skrajnem koncu hodnika do stranišča lahko prišel sam, z vzravnanim hrbtom.

»Pokonci se drži,« ji je pogosto govoril, ko je bila majhna. Mogoče je bila njegova ravna drža človeka, ki ga čakajo opravki, izraz poslednjega dostojanstva, ki mu ga je telo še namenjalo. Rojen je bil v staro zdravniško družino in s fotografij v sepiji iz njegovega otroštva je bilo očitno, da je bil z vso skrbnostjo in pozornostjo vzgojen v naslednika. Tudi po tem, ko je nenadna smrt njegovega očeta družino pahnila v propad in revščino, je vse življenje ohranjal videz lepo vzgojenega fanta, očitnega pripadnika kultiviranega predvojnega srednjega razreda. Živel je v povsem drugem svetu kot oskrbovanci v njegovi sobi, in niti enkrat ga ni videla, da bi spregovoril kako besedo z njimi. Nihče se ni pogovarjal z njim, on ni kazal zanimanja zanje.

Zaposleni - od glavne sestre, sester do čistilk - so bili večinoma zelo prijazni, morebiti zato, ker je bil predstojnik bolnišnice kristjan in mož močne osebnosti. Vse to je bilo več kot hvalevredno, a očetovo žalostno stanje zaradi tega ni bilo nič lažje.

Težko bolni se niso mogli premikati. Na hodniku si največkrat srečeval že nekoliko dementne bolnike ali tiste po lažji možganski kapi, moške ali ženske. Veliko jih je imelo racavo hojo, značilno za ljudi v plenicah. Nekateri so imeli okoli pasu zavezane široke trakove, da so jim lahko zaposleni hitro pomagali pokonci, kadar so jim noge klecnile.Moški in ženske, oblečeni v bolj ali manj enake pižame, so bili skorajda nerazločljivi in so kot živi duhovi krevljali med invalidskimi vozički gor in dol po hodniku.

Zgoščeni vonj po bolezni in smrti, ki je prežen1al zrak, je bil Mitsuki tako neznosen, da se ji je zdelo, da jo bo pogoltnila tema, če ne bo pred vhodom v bolnišnico zunaj na soncu globoko vdihnila svežega zraka.

Oče, rojen v prostorni vili, je konec življenja dočakal v sobi za osem ljudi. Odmerjena sta mu bila dva kvadratna metra, zamejena z zaveso, okoli druge postelje od okna. Niti stola ni imel. Na začetku je ves živi dolgčas preganjal kar sede na postelji.

Mitsuki je odprla ozko omarico, v kateri je bilo shranjeno očetovo zadnje skromno imetje, ga oblekla v Burberryjev plašč, mu nataknila čevlje, mu na glavo poveznila polsten klobuk, ga prijela pod roko in odpeljala na sprehod. Od nekdaj je rad hodil na sprehod.

Okolica je bila podobna Chitose-Funabashiju v času Mitsukijinega odraščanja, veliko je bilo enonadstropnih hiš, bambusovih zarasti, celo potoček se je vil. Če je pred potočkom, onesnaženim s čistilnimi sredstvi, zatisnila oči, je bilo, kakor da se je čas ustavil. Skoraj bi ga že slišala govoriti: »Pokonci se drži.«

Takrat je oče še imel stik z zunanjim svetom, sede na postelji je poslušal radio in kasetofon.

Videl je slabo in šele drugo leto bivanja v bolnišnici je spoznal, da ga v tamkajšnji prodajalni goljufajo pri vračanju drobiža. Mitsuki je videla na lastne oči. Nekoč je bila z njim, ko je šel kupit enako vrečko piškotov kot vedno, plačal s tisočjenskim bankovcem inse že odpravil stran. Dojela je, da je bila izmenjava besed med prodajalko in očetom takšna kot vedno in da se je to redno dogajalo.

»Kaj pa drobiž?« ga je Mitsuki vprašala, ko sta obstala nekoliko vstran. Prodajalka jo je presenečeno pogledala, nato pa drobiž hladnokrvno vrnila: »Ah, ja, seveda.« Bilo ga je za skoraj petsto jenov. Prodajalka najbrž ni imela lahkega življenja, toda ali je lahko potemtakem goljufala slabovidnega starca?

»Oče, vsakič reci, naj ti vrnejo drobiž,« je rekla Mitsuki, nalašč dovolj glasno, da jo je prodajalka slišala, in se medtem razžalostila nad človeštvom in sabo.

Toliko je presedel na postelji, da se je nazadnje na tistem mestu v jogiju naredila vdolbina. Ko bi imel vsaj posteljo ob oknu. Ni imela poguma, da bi za to prosila osebje, medtem pa je čas mineval in oče je vedno več časa preležal.

Bilo je tretje ali četrto očetovo leto v bolnišnici. Takrat sta s Tetsuom že stanovala v novem stanovanju, in Mitsuki se je odločila, da bo očeta pripeljala k sebi vsaj takrat, ko je bil Tetsuo na kratkem bivanju v Afriki. Očetu, ki mu je vid vedno bolj pešal in se je tudi umsko že izgubljal, ni bilo jasno, zakaj ga je pripeljala k sebi, če pa ni novo leto. Naslednje jutro je rekel:

»Mitsuki, domov grem.«

Dojela je, da je za očeta »dom« bolnišnica, oddahnila si je, a hkrati začutila nekaj neizrekljivo bolečega.

Od takrat se je z roko pod roko z njim sprehajala samo še po strehi stavbe. Nato samo še gor in dol po hodniku. Ker to ni bilo dovolj gibanja, je očeta posedla na klop, ga prijela za obe roki in nagovorila, da ju je dvigal, spuščal, razpiral in zapiral. Oče se je po navodilih pridno razgibaval.

Bilo je popolnoma brez pomena.

Le kaj si je mislil?

»Tako, zdajle bom šla domov,« mu je rekla in ga prijela za dlani, oče pa je dvignil glavo in ji rekel:»Pazi nase.« Tega do zadnjega dne ni pozabil reči.

Tudi zahvalil se ji je. Vedno.

Ko je zbolel za pljučnico, so ga preselili v sobo bližje sestram vendar je nekako okreval in, čeprav opešan, živel še eno leto.

Kako si je želela, da bi umrl, v njegovo dobro.

V bližini Mitsukijinega stanovanja je stal krematorij. Včasih se je iz dimnika vil dim upepeljenih trupel, zato so bile bojda tam nepremičnine cenejše. Seveda je bilo zraven tudi pogrebno podjetje. Pogosto je pred železniško postajo stal v črno oblečen moški s črno obrobljeno tablo z imenom pokojnikove družine in pogrebce usmerjal proti pogrebnemu podjetju. Vsakič, ko je naletela na takšen prizor, ji je skozi telo šinila vročica zavisti.

So umirajoči, ki tudi zares umrejo.

Oče pa je trdovratno živel naprej.

Medtem ko je bila družina po mamini strani dolgoživa, je očetova mama umrla še mlada, tudi njegov oče je umrl pred petdesetim.

Zato so vsi pričakovali, da oče ne bo živel dolgo. Vseeno je kar živel in živel in s tem spravljal hčerki v obup. Umrl je sedmo leto, odkar je obtičal v »domu za zapuščene umirajoče«.

Mama, ki je očeta sploh spravila tja, ga je na začetku s hčerkama še obiskovala, četudi nerada. Ni minilo veliko časa, kar je začela prihajati v vedno večjih razmikih. Mitsuki ji ni ničesar rekla, odveč se ji je bilo prepirati. Zadnje leto, po nesreči s kolesom in razhodu s tistim moškim, ni prišla niti enkrat več, mogoče iz golega kljubovanja. Hčerki sta na začetku pogosto prihajali, nato se je število obiskov zmanjšalo z dvakrat na enkrat na teden, nato sta hodili izmenjaje enkrat na teden, potem pa, ko je oče ostal prikovan na posteljo, je ena ali druga hodila k njemu samo še enkrat na dva tedna.

Samo Mitsuki je bila zraven, ko je umrl.

Tisti teden je bila za obisk na vrsti Natsuki, a je lenobno bivanje v počitniški hiši na obali podaljševala in podaljševala. Mitsuki je bila na sestro malce jezna , in ravno ko se je že sprijaznila, da bo nazadnje morala iti sama, so jo poklicali iz bolnišnice, da se je očetu stanje nenadoma kritično poslabšalo.V začetku septembra na univerzi še ni bilo predavanj, in sama sreča, da je bila doma in dvignila slušalko. Takrat mobilni telefoni še niso bili tako razširjeni. Poklicala je sestro na obalo, a tam ni nihče dvignil, lahko je le pustila sporočilo na telefonski tajnici. Poklicala je mamo. Ko je povedala, da bo šla sama tja, se je mama mirno odzvala: »Boš šla ti? Hvala.«

Niti najmanj ni bilo čutiti, da bo storila karkoli hvalevrednega, v smislu, da bo oprta na palico prihitela s prvim taksijem in v znak pokore pospremila očeta na zadnji poti. Mitsuki si ni zares želela, da bi se v očetovih zadnjih trenutkih mama tako brezsramno pojavila, a se je vseeno spraševala, ali je bil mamin odziv stvar njene čustvene plitkosti ali nemara uporništva. Po več kot desetih letih še vedno ni vedela.

Tetsuo je bil zaradi nekih obveznosti na univerzi in lahko mu je samo pustila sporočilo v tajništvu. Sestre do večera ni mogla dobiti, saj je bila z družino zunaj. Mitsuki je čisto sama strmela v očeta, ko je zaradi cianoze postajal vijoličast od prstov na nogah navzgor.

Smrt je bila mirna.

»Ni kakega posebnega vzroka,« si je zdravnik razbijal pamet, kakor da ga to nadvse muči. »Lahko rečemo samo, da je kratko malo izgubil voljo do življenja.«

Čez nekaj časa je prišel Tetsuo, objel Mitsuki čez rame in stal ob njej, ko se je pogajala s pogrebnikom. Bilo je po odkritju njegove prve afere in postala sta si še bližja kot prej. Oče, ki je po družinskem bankrotu nehal zahajati v budistične templje, je ves čas ponavljal, da budističnega pogreba ne potrebuje, tako da so načrti s črno obrobljeno tablo z imenom »Katsura«, ki bi usmerjala na tradicionalen pogreb, odpadli. Ko je pogrebnik, ki se je potrudil priti v bolnišnico, to izvedel, ni bil videti zadovoljen.

Natsuki je očetovo smrt zamudila in je v krematoriju neutolažljivo jokala. Si bo vse življenje očitala, da je oče zakorakal v smrt v tistih dveh tednih, ko iz čiste malomarnosti ni odšla k njemu? Oče je bil do nje zelo ljubeč. Mogoče zato ker je bila njegov prvi otrok ali pa ker je podedovala mamino lepoto? Njegova ljubezen ni bila ljubeznivo spakovanje, s kakršnim je Natsuki obsipavala mama, temveč zelo vsakdanja, prizemljena očetovska ljubezen, ki je prav zato še toliko bolj dragocena.

Mitsuki je imel enako rad.

Z neskončnim donenjem novoletnega zvona v ušesih je Mitsuki vzela svoja zdravila: anksiolitik, antidepresiv, pomirjevalo in uspavalno tableto. Je mami in hčerkama lahko oproščeno za vse hudo, kar so ga povzročile očetu? Slišati je bilo, kakor da donenje zvona oznanja grešnost človeške usode same, ki ne prizanaša ne staršem ne otrokom.

9. Mama sredi opustelega polja

Z novim letom so se nadaljevali razviharjeni dnevi, polni dogodkov.

Ko si je Mitsuki nekega dne po prihodu domov v veži odpenjala plašč, je videla, da se je zapela narobe, čeprav so bili gumbi veliki.

Ni je bilo sram, ker je šla takšna ven, bolj jo je presunilo, kako zelo je bila v teh dneh zaposlena. Kljub vsemu njenemu trudu mama ni bila niti za kanec srečnejša, in od tega občutka jalovosti je bila še toliko bolj utrujena.

Mitsuki je pomislila na ženske, ki se zvečer v »Sviloprejkinem gozdu« kar naenkrat od nekod pojavijo. Niso bile prostitutke. Bile so starejše ženske, ki so z neomajnimi izrazi na obrazih za rekreacijo hodile med zelenjem nočno osvetljenega parka. Iz njihovih postav, čvrsto sklenjenih pesti, trdno upognjenih komolcev, ki so jih zibale naprej in nazaj, in hitrih korakov je bilo že na prvi pogled videti, da se s hojo želijo okrepiti.

V mladih letih, ko je s Tetsuom že živela skupaj, jih je ocenjevala s hladnim pogledom, značilnim za mlade ženske. Zakaj te ženske brez zadržkov razkazujejo brezoblične postave z nerazločnim pasom, zakaj tako zagrizeno hodijo, zakaj bi bile rade še bolj zdrave, kot so že?

Le kdaj se je njen pogled na te ženske spremenil? Morebiti so ohranjale telesno kondicijo, da jih ne bi požrl jalov trud negovanja kakega ostarelega. Morebiti so nekatere od njih skrbele za starce, ki so bili že tako dementni, da so si v usta tlačili lastne iztrebke.

Takšne ženske si najbrž niso želele, da bi Mitsuki, ki je svoji mami največ n1enjala plenice, čutila solidarnost z njimi, toda Mitsuki jo je vedno bolj.

Mama je imela operacijo petega januarja. Pred tem je opomnila Mitsuki:

»Si povedala zdravniku jasno in glasno, da sem članica Društva za dostojanstveno umiranje?«

»Sem, sem.«

»Naj mi nikar ne poskusijo umetno podaljševati življenja.«

»Pri operaciji zlomljenih kosti do česa takšnega sploh ne bo prišlo.«

Mama se je iz narkoze seveda čisto lepo zbudila. Operacija je trajala pet ur in je bila težja, kot so pričakovali. Mitsuki je bila vesela, da živi v državi, v kateri mami kot »starejši starostnici« za tako težko operacijo ni bilo treba iz svojega žepa plačati skoraj ničesar, poleg tega je bila hvaležna zdravnikom in sestram, ki so kljub utrujenosti dali vse od sebe. Kljub temu Mitsuki, mogoče ni bila dovolj v koraku s časom, kar ni mogla verjeti, da so pravice, ki jih je užila mama, popolnoma normalne, in je ob vedno globljih rdečih številkah japonskih državnih financ čutila nekakšno slabo vest do družbe.

Ne glede na Mitsukijine pomisleke je bolnišnično osebje predano sledilo postopkom za mamino ozdravitev. Naslednjega dne so ji odstranili kateter, tako da je potrebo opravljala v posodo. Na presenečenje vseh sojo že naslednji dan z invalidskim vozičkom odpeljali na rehabilitacijo.

Mama je telesno postopoma okrevala.

A po drugi strani se je psihološka rana poglobila. Glede zdravil se je hitro pomirila, a ponižanje in nesvoboda, da je morala vedno koga zagnjaviti, da se je lahko olajšala, sta samo poslabšala obstoječe težave s pogostim tiščanjem na vodo in zaprtjem. Apetita skoraj ni imela, a vseeno je imela iz neznanega razloga trebuh napihnjen, zapestja, odložena na odejo, so bila shujšana kot kurje kosti.

Mama je hotela imeti hčerki pri sebi od večerje do ure za spanje, in ni jima preostalo drugega, kot da sta se izmenjavali. Sedeli sta ob postelji in mamo, kise je navadila uporabljati levico, opominjali, naj se zavoljo rehabilitacije trudi uporabljati desnico. Bliže sta ji primaknili krožnike in jo skušali pripraviti do tega, da je vsaj malo pojedla. Pred dobrimi desetimi leti, ko je v bolnišnici obležala z zlomljenim levim kolkom, je izbirčno sitnarila, da sta ji iz delikatesnega oddelka v kletni etaži Isetana prinašali posebne vložene slive, kuhano govedino v sojini omaki in lososov posip znamenitih proizvajalcev, tokrat pa je z očitnim odporom s palčkami po postreženih jedeh samo malo pobrskala. Ni bilo čutiti volje po okrevanju - sploh volje do življenja ne.Tudi pri rehabilitaciji ni kazala kake posebne zagnanosti.

Kmalu na začetku leta so se začela tudi predavanja na Mitsukijini univerzi. Neki znanec je pri njej naročil patentne prevode za dizajn in blagovne znamke. Zavedala se je, da naročil ne sme preveč zavračati, zato jih je za vsak primer v zmanjšanem številu še vedno sprejemala. Kot se je bala, so se mamine zahteve postopoma povečale, vendar ne zato, ker bi privrela na dan njena volja do življenja, temveč ker ji je bilo to kratko malo v navadi.

Hotela je na primer ročno ogledalo.

Mitsuki ji je prinesla glavnik, kremo in podobne stvari, ki jih je mama vsak dan uporabljala, toda ogledala ji nalašč ni prinesla.

Mama se doma nikoli ni naveličala ogledovati se v velikem ogledalu, tako da je bilo povsem razumljivo, da si bo prej ali slej tega spet zaželela. Toda kako bi se odzvala, če bi videla nenapudran in nenaličen pegast obraz, in še brez proteze? K sreči je bogato izrezljano ročno ogledalce, ki ga je uporabljala, pri postelji zavzemalo preveč prostora, pa še pretežko je bilo za n1amino kokošje suhljato zapestje. Mitsukijini izgovori, zakaj se ji s tem ne ljubi ukvarjati, so tako koreninili deloma v sočutju, deloma v lenobi.

Mitsuki se samo zaradi ogledalca ni ljubilo delati dodatnih ovinkov, tako da se je v nakupovalni ulici na poti domov ustavila v trgovini z najrazličnejšo najstniško šaro. Razdražena od svetlikajočih se in puhastih reči, ki so ji zapolnjevale vidno polje, je kupila ogledalce z vijoličastim okvirjem, ki je imelo po vrhu kot tiara vdelane steklene diamante. Bilo je ravno prav veliko, da je lepo sedlo v dlan. Ko ji ga je pri naslednjem obisku izročila, je mama na hitro pokukala vanj, brezizrazno rekla »Hvala« in ji kičasti predmet vrnila.

Za mamo, ki je bila vedno naličena, tudi tiste dni, ko ni stopila iz hiše, je bilo ličenje ena od še preostalih radosti. Zdaj se ji je tudi to veselje izmuznilo iz rok.

»Mitsuki, lahko tukaj gledam devedeje?« je vprašala, čeprav je vedela, da ni mogoče.

Mama ni hotela gledati televizije, čeprav je imela aparat v sobi. Tudi doma se je vzvišeno norčevala iz televizije, godrnjala je, da na

»nacionalki zadnje čase vrtijo samo še smetje«. Poleg večernih poročil je po nacionalkinih satelitskih kanalih spremljala baletne in operne predstave ali simfonične koncerte, ki jih ni mogla več obiskovati. Televizijski ekran je bil večinoma namenjen gledanju filmov.

Seveda zahodnjaških. Dobivala jih je po pošti iz izposojevalnice . Naročala jih je Mitsuki.

Ker filmov ni dobila, je prišla na vrsto glasba:

»Ne morem poslušati cedejev? Vsaj glasbo bi rada poslušala.«

Mitsuki je prinesla prenosni predvajalnik zgoščenk, a ker je mama hkrati umsko pešala in ni mogla uporabljati desnice, ni mogla izvesti niti tako enostavne operacije, kot je bilo odpiranje pokrova. Niti gumbov na tranzistorju ni mogla pritisniti.

»Nima smisla ...« je rekla, kakor da sta za to krivi hčerki.

Mama je ves čas zahtevala zdaj to, zdaj ono. Prošnje so bile bodisi nemogoče bodisi nesmiselne. Tudi ko ji je na njeno prošnjo Mitsuki prinesla žepno knjigo z velikimi črkami, na koncu ni imela niti toliko moči, da bi si nataknila očala. Rekla je samo: »Nima smisla.«

Takrat je Mitsuki napol v solzah povzdignila glas:

»Mama, se sploh zavedaš, koliko se z Natsuki trudiva zate? Prihajam k tebi, čeprav tudi sama nisem najbolj zdrava. Glede na to bi lahko malo potrpela, veš! Pa še služba me čaka.«

Po hipni pohlevnosti se je mama postavila v bran: »Mitsuki, kaj se jeziš! Če si že ti jezna , kaj naj potem jaz?« Spogledali sta se. Mama je ponovila:»Če se ti jeziš, kaj naj potem jaz! Samo tebe imam.«

V glasu je bilo že slišati solze. Saj ne, da ni bila teatralna, toda kar je govorila, ni bilo brez zrna resnice. Res je bilo tudi, da se je s tem, ko se je odpovedala Natsuki in ji dala to ob vsaki priložnosti prav nesramno vedeti, sama spravila v situacijo, v kateri se je lahko zanašala samo še na Mitsuki.

Čeprav je vedela, da jo ženska v sosednji postelji sliši, je Mitsuki glasno odvrnila:

»Saj zato ti pa govorim, da vsaj malo potrpi. Prosim te!«

Nazadnje ji je mama tako nažrla živce, da je z izgovorom, da gre na stranišče, odšla iz sobe, se sprehodila po hodnikih, dokler ni prišla v knjižnico in se usedla v naslanjač. Že prej je tu in ta1n pokukala noter, in ker knjižnice nihče ni uporabljal, si je prostor zapomnila, da bi tam morebiti opravila kaj dela. V trenutku, ko se j e usedla, so se iz nje ulile solze. Pazila je, da pred mamo ni zajokala, toda zdaj je iz nje izbruhnilo vse, kar je držala v sebi. Kratko malo vse je bilo žalostno. Izvlekla je robček, si brisala solze in tiho jokala, takrat pa je nekdo vstopil. Bil je tisti moški v srednjih letih v črni obleki, ki ga je prvič videla v bolnišnični prodajalni. Ko je zagledal Mitsuki, se je za trenutek zdrznil in se v zadregi obrnil na petah. Mitsuki, ki je solze pokazala temu človeku, nikoli prej pa Tetsuu, je to na neki čuden način potolažilo.

Demenco je težko ločiti od norosti.

Z vse daljšim bivanjem v bolnišnici je tudi mama postajala vse bolj dementna in hkrati vse bolj nora. To je postalo razvidno, ko so jo približno en mesec po operaciji preselili v negovalno bolnišnico, kjer so ji pomagali pri preoblačenju in kjer je obroke dobivala v

veliki jedilnici skupaj s preostalimi starostniki. To je bila polovična vrnitev v zunanji svet in treba je bilo pokazati nekaj družabnih spretnosti. Bolnišnica je bila čisto nova> v veliko jedilnico je skozi okna sijalo svetlo sonce> skoraj bi lahko rekli> da je bila razkošna.

Težko je bilo gledati trume oslabelih starostnikov> ki so se zgrinjali noter> a nihče ni imel v očeh tako divjega pogleda kot mama.

Pri jedi se je zaslišalo brenčanje pogovorov> vzniknil je tudi smeh. Starostniki so večinoma jedli sami in v tišini> a samo okoli mame je zrak puhtel od nelagodja> kakor da se je na javnem kraju nenadoma razgalilo> kako hudo je njeno samopomilovanje. Njena izgubljenost je bila oprijemljiva.

Najsi je hotela ali ne> je pritegovala poglede.

S trdim izrazom na obrazu je strmela v prazno. Bilo je> kakor da osamljena sedi sredi opustelega polja> prepihanega od mrzlega zraka> okoli nje pa neslišno pleše posušeno listje. Zakaj se mama ni mogla sprijazniti s svojo usodo?

Mitsuki je bila samo še bolj utrujena in razdražena.

1O. Ostaline dišečih sanj

Zemljišče v Chitose-Funabashiju je kupil nepremičninar in ga razdelil na dve manjši parceli. Kupčija se je odvila nepričakovano hitro. Ko je Tetsuo slišal za ceno, je predlagal, da bi se še malo pogajali, toda za Mitsuki je bilo najpomembnejše, da je lahko plačala polog za mamin dom brez najema kratkoročnega kredita. Nepremičninar je zaprosil, da se zen1ljišče izprazni, in ker jima je odobril še nekaj časa za izpraznitev hiše, sta sestri v zameno za to sami krili stroške rušenja.

Mama je hčerkama nekoč rekla, naj si denar od prodane hiše, potem ko bosta odvedli njen delež, razdelita, česar pa Mitsuki Tetsuu ni povedala. Tudi Natsuki v svoji denarni nonšalanci bogatašinje nikoli ni omenjala zapuščine. Ker pa nista mogli predvideti, koliko let približno bo mama še živela, denarja za zdaj niti nista nameravali deliti.

Sestri sta izmenjaje obiskovali mamo, preostali čas sta skupaj hodili v hišo in jo praznili. Do zdaj je bila hiša mamina last, čeprav so vedele, da jo bodo nekoč prodale. Zdaj, ko je bila dejansko prodana, je bilo čudno hoditi tja, kakor da bi stopali v prividno hišo, ki je že izginila z obličja zemlje. Vendar ni bilo časa za sentimentalnost. Sestri sta bili pri praznjenju marljivi kot mravlji.

V zadnjih letih se je Mitsuki naposlušala številnih zgodb svojih znank in prijateljic o njihovih mamah. Tipične so bile zgodbe o mamah, ki niso ničesar zavrgle. Ena je nakopičila toliko stvari, da je prvo nadstropje spremenila v skladišče, ki ga ni odprla več deset let, medtem pa je stvari začela nalagati v pritličju, dokler ni bila njena postelja prekrita s toliko plastmi plaščev in šalov, da ni imela

kje spati in je na koncu noči preživljala v naslanjaču. Hčerki ni v nobenem primeru pustila, da bi kaj pospravila. Niti hoditi ni imela kje, med navlako, nagrmadeno od stene do stene v njeni višini, je imela samo eno vrzel, ozko kot kozja stezica, da se je lahko čez dan prebijala med spalnico in kuhinjo, polno miši.

K sreči je imela Mitsukijina mama rada red in čistočo. Kadarkoli jo je obiskala, je v svoji pospravljeni dnevni sobi vedno sedela vzravnano in skrbno naličena. Še več, tudi ko se je postarala, je brez zadržkov metala stvari stran. Kadar je Mitsuki pokazala na kako nerabno stvar in jo vprašala, ali jo lahko odvrže, je mama skoraj vedno prikimala in pritrdila: »Seveda, kar.«

V tem pogledu praznjenje hiše ne bi smel biti velik podvig.

Ko pa sta se lotili omar in predalnikov, je tudi na videz urejeno hišo poplavila presenetljiva količina raznovrstnih reči. Sestri sta osupli obstali sredi kupov navlake. Ravno zato, ker je mama tako zlahka metala stvari stran, je ta poplava na prav poseben način zgovorno pričala o njeni starosti in naravi.

Na ten1je bilo nekaj žalostnega, a hkrati tudi smešnega.

Prva stvar, ki ju je presunila, je bila zaloga zdravil. Zdravila, kijih je dobila na recept, kitajska tradicionalna zdravila, uspavala, anksiolitiki, analgetiki, zdravila za izkašljevanje, mazila za odpravo izpuščajev, zdravila proti tresavici prstov, kapljice za oči, hranilni tonik, zdravila proti visokemu pritisku, proti osteoporozi - ker je bila mama natančna, je z velikimi črkami na vsako zdravilo napisala njegov namen in kdaj ga je dobila, nekatera so bila starejša od deset let. Zraven je bila seveda še cela gora zdravil brez recepta. Zdravila, ki so kar prihajala in prihajala, so pripovedovala, kako zelo šibkega zdravja je bila mama v zadnjih letih.

Ko ji je ob osmih zvečer Mitsuki redno telefonirala, se je vedno pritoževala:

»Joj, že samo od tega, da živim, sem utrujena.«

»Mhm,« je bil ves Mitsukijin odgovor, medtem ko ji je po glavi rojilo, da za takšno ceno sama ne bi rada dolgo živela. Tudi izurjena in cenjena mamina akupunkturistka je zatrdila, da ima mama robustno konstitucijo z veliko močjo okrevanja, in res, kadar se je

prehladila ali dobila vročino, je ozdravela hitreje kot hči. Mitsuki do nje tudi zato - ob siceršnji zameri, ker je tako grdo ravnala z očetom - ni čutila posebnega sočutja. Zdaj, ko je imela pred sabo nenavadno kopico zdravil, pa jo je prvič obšlo nekaj takšnega kot obžalovanje, da se maminim boleznim ni resneje posvetila.

Mama se je morala še naprej na svoj način oklepati iluzije, kakor je starim ljudem v navadi, da se bo nekega dne gotovo počutila bolje. Poleg zdravil so bili na različnih mestih skrbno spravljeni že dolgo nerabljeni predmeti. Čeprav je prsti niso več ubogali in ni mogla več držati šivanke, se je mami, ki si je od srednje šole zanesenjaško šivala zahodnjaška oblačila, zdelo nič manj kot nujno, da je hranila ozko škatlo s šiviljskim priborom. Bila je tudi zvesta dopisovalka, in čeprav je za njeno dopisovanje že nekaj časa skrbela Mitsuki, se ji je zdelo enako pomembno, da ima na zalogi lep pisemski papir, kuverte in dopisnice. Enako je bilo s kombinežami, po dekolteju in spodnjem robu okrašenimi s cvetličnimi čipkami, ki so bile takopretirano ženstvene, da bijih bilo tudi hčerkama nerodno nositi. Gotovo še ni zavrgla možnosti, da bo obleke še kdaj nosila, čeprav je zadnja leta tudi za elegantne priložnosti lahko nosila samo hlače.

Še zlasti sta pobuljili ob količini nogavic. Ker nikakor ni hotela nositi hlačnih nogavic, je nosila staromodne nogavice, ki se jih pripenja na pas. A kdaj jih je nakopičila toliko? Najbrž takrat, ko je še sama hodila v Isetan, a neodprtih zavojev - za povrh še visokokakovostnih - je bilo toliko, da bi jih lahko prodajali na ulici. V soseski poiskati katero, da bi ji podarili tako zastarele kose oblačil, bi bil več kot podvig, zato sta ob tolikšni potratnosti samo vzdihovali, odpirali čisto nove zavoje ter embalažo in vsebino delili na »gorljive« in »negorljive« odpadke.

Hlačne nogavice, ki jih je kupovala Mitsuki, niso bile tako posebno fine in razkošno sijajne kot te nogavice.

Naleteli sta tudi na vrsto elegantnih čevljev, ki jih nista mogli vzeti zase, ker številka ni bila prava, innekaj po meri narejenih večernih oblek za nastope na recitalih šansonov. Očitno se ni n1ogla ločiti od teh kosov, čeprav je dobro vedela, da jih ne bo več mogla obuti ali obleči. Češnjica na torti je bil plašč iz nerca, na katerega sta že čisto pozabili. Kupljen je bil v času, ko je šlo Katsurovim dobro.

Mama je bila takrat čisto zakrčena, a ne toliko od vznemirjenja, bolj jo je skrbela cena. Seveda je bilo to pred časom, ko so borci za pravice živali povzdignili glas za uboga bitja, predelana v krzno. Potem ko je začetna zaskrbljenost popustila, si ga je nadevala za vsako najmanjšo priložnost in ga nosila z brezskrbno nonšalanco in ponosom. Toda za hčerki je bil samo nekoristna navlaka. Pred gomilo črnega krzna, izvlečenega iz zaščitne vreče, nista vedeli, kaj bi. Dražil ju je vonj po naftalinu.

Poleg tega je ostalo še marsikaj, kar sta na mamino željo, ko že ni več mogla sama po nakupih, kupovali vse do zadnjega dne.

Na primer neverjetne količine kozmetike. In devedejev. Če si jih ni izposojala, jih je kupovala. Kupovanje opernih in baletnih devedejev je bilo povsem razumljivo Natsukijina naloga, saj je bila glasbenica, a je bila iz neznanega razloga zadolžena tudi za kozmetiko. Natsuki je pogosto govorila:

»Ne vem, zakaj hoče iste reči kot jaz. Že samo podlaga stane več kot dvajset tisoč jenov. Poleg tega jo porabi trikrat hitreje kot jaz.«

Prav gotovo je mama za Mitsukijinim hrbtom za kozmetiko prosila Natsuki zato, ker je vedela, da je Mitsuki ne bi kupila, češ da je predraga.

Nato je bil na vrsti kup posteljnine, nato kup rut. Ko je mama postajala vedno bolj zgrbljena, se je lahko spravila v vse manj oblačil, toda z ruto je bila vedno videti elegantna. Prebrisano se je zavedala Mitsukijinega nagnjenja do lepih tkanin in jo je vsakič, ko je odpotovala v tujino, prosila za eno. Police so bile prepolne rut, od peresno lahkih svilenih v prosojnih vzorcih do pisano izvezenih težkih kašmirskih.

Ostaline maminega razkošja, ki je presegalo njene finančne zmožnosti, so se zlivale iz vsake omare, iz vsakega predalnika in hišo, zgrajeno v sedemdesetih letih, nazadnje pust in ogoljen prostor, napolnile s prav posebnim vzdušjem. Mešanica vseh mogočih barv je zbadala v oči, v zraku je bilo čutiti naftalin, nosnice so dražili dišave insvojski vonj po svili. Opusteli prostor so naseljevale težke ostaline nekih sanjarij.

»Glede na to, da me nakit ne zanima, ni čisto nič narobe, če si privoščim kaj drugega,« je mama glasno govorila, kakor da se strinja sama s sabo. S tem je med vrsticami povedala, da je drugačna od babice - svoje mame -, ki naj bi bila zaslepljena z diamanti. A nihče ni zares vedel, ali je bila babica res zaslepljena z diamanti, bolj ali manj je šlo za družinsko šalo. Poleg tega mamino razkošje, gledano z vidika bogataša, ni moglo biti nič posebnega. In še, mama je pripadala generaciji, ki ji je bila »pripadnost znamki« tuja. Kot vsaka druga mladenka svoje dobe se je samo predajala sanjam, da bi bila podobna dekletom na ilustracijah v najstniških revijah ali igralkam na filmskih platnih. Toda zakaj se je morala potem še vse odraslo življenje v tolikšni meri zagrizeno pehati za neulovljivimi sanjami?

Tudi preden jo je začel zaradi starosti zapuščati razum, mama ni bila čisto prištevna.

A koliko so bile za to zaslužne vrojene lastnosti in koliko odraščanje?

Nekega dne je Mitsuki slišala, da jo s hodnika kliče Natsuki. Stopila je do nje in jo zagledala sedeti na blazini na tleh, še vedno v plašču, n1ed stvar1ni, ki so se usule iz shrambe.

Shramba je bila zaprta vse od očetove smrti. Tam so bili shranjeni diapozitivi, ki jih je oče napravil na poslovnih potovanjih po ZDA.

Tam so bili Natsukijine in Mitsukijine osnovnošolske risbice, spisi in spričevala, po plesni dišeč, v platno vezan album iz časa mamine in očetove mladosti, beležka, v katero je oče skrbno prilepil pisma svojega najboljšega prijatelja, ki je umrl v vojni, svežnji fotografij filmskih zvezdnikov, ki jih je mama zbirala v mladih letih. Po pričakovanju je bilo veliko fotografij Grete Garbo, Marlene Dietrich, Garyja Cooperja. Na enije bila tudi Arletty.Sestri staprevzeto odkrivali vsebino,kakor da plast za plastjo luščita zgodovino Katsurovih, ko sta v zadnjem kotu naleteli na manjši zaboj.

Na vrhu je ležal omot ovijalnega papirja z rjavkastimi madeži. Mitsuki je razvezala vrvice, in v tistem trenutku se je nenadoma odprla skrinjica spominov:

»To je pa kimono Demonsko zlato.«

Tudi Natsuki se je spomnila in hitro dodala:

»Še vedno je tukaj.«

V družini je krožila zgodba, nihče ni vedel, ali res drži, da je babica zapustila svojega prvega moža in prodala vse, kar je lahko.

Obdržala je samo kimono, ki ga je nosila, ko se je v mladih letih po naključju spet srečala s »Kanichijem«, svojo prvo ljubeznijo.

Mitsuki je v srednji šoli očarano prebirala zanimivo zgodbo Demonskega zlata, na nejasen način povezanega z njeno družino.Nekoč je naletela na ta zagonetni odlomek, v katerem je bil omenjen nepodložen kimono izgrobe temno sivo in vijoličaste svile s pet imi grbi: Nje lakasti lasje so bili v tako ličnofigo speti, da bi jo zlahk a za lasuljo imeli. Z lasnico, ozaljšano s šestimi koralnimi jagodami, si jo je okinčala. Bel ovratnik spodnjega kimona neizrečno lep je bil. Odela se je v nepodložen kimono iz grobe temno sive in vijoličaste svile s petim i grbi, z izvezenim olivno zelenim obijem prevezan.

Kimono v škatli je bil seveda iste barve, iz grobe svile, a ni bil nepodložen, temveč podložen. Že mama se je pozanimala, od kod ta razlika, in babica ji je čisto resno odgovorila, da ga je dala podložiti, ker nepodloženega ni mogla nositi.

Iz kimona se je dvigoval vonj po dišečem lesu, kar je sestri, ki sta se med pospravljanjem sprehajali po desetletjih povojne Japonske, poneslo več kot sto let nazaj, v pozno devetnajsto stoletje.

11. Dopisovanje z žensko po elektronski pošti

Mama se je ves čas bivanja v negovalni bolnišnici čudno držala, kot da sedi sredi opustelega polja, prepihanega od hladnega vetra.

Še vedno je hotela, da Mitsuki in Natsuki v času večerje prihajata k njej. Med pacienti in pacientkami je bila edina, ki jo je zvečer vselej spremljal kdo od domačih. Če bi sestri imeli redno službo, bi bilo to nemogoče. Skušali sta jo obiskovati vse redkeje, da bi jo tako pripravili na odhod v dom, toda mama ju je vztrajno zahtevala ob sebi. In še takrat je bila videti čemerno.

Zakaj se ni mogla obnašati kot vsi drugi?

Do sedaj se je še nekako spopadala z žalostjo, da minulih let ne more priklicati nazaj, toda zdelo se je, da ji je ta volja usahnila. K

sreči ali na nesrečo so ji med dolgotrajnim bivanjem v bolnišnici živci otopeli in počasi se je brez upiranja sprijaznila s sobnim straniščem, ki so ji ga pred spanjem postavili k postelji. Na bolj abstraktni ravni pa je bila še kar naprej strahovito nesrečna in ta nesreča je mučila obenem njo in hčerki.

Nekega dne je Natsuki po telefonu povedala Mitsuki:

»Ona samo še depas jemlje .«

»Kaj hočeš reči?«

»Njene tablete čudežno izginjajo. Gotovo je zato cele dneve dremava.«

Morda je segala po depasu avtomatično, da bi pozabila na žalost. Sestri sta se strinjali, da bo odslej zdravila dobivala pod bolnišničnim nadzorom, toda ko sta to temo načeli, je mama prebledela in z razmršenimi belimi sršatimi lasmi skoraj ponorela. Nazadnje so se posvetovali s psihiatrom, ki ji je predpisal močnejše pomirjevalo, eno tableto na dan pod bolnišničnim nadzorom.

Mamina rehabilitacija ni napredovala, kot je bilo predvideno. Pred več kot desetimi leti je s stisnjenimi zobmi prenašala bolečino in se trudila spet hoditi, tokrat pa je pustila, da ji je življenje polzelo med prsti. Okrevala je le toliko, da je lahko na stranišču sama vstala z vozička, se oprla na oprijemala in presedla na školjko. Toda ker ji je še vedno pretilo, da pade, je bilo nujno, da kdo »pazi nanjo«.

Od razdraženosti, ker ni dosegla niti tega cilja, da bi lahko samostojno opravila potrebo, so jo še naprej pestile tegobe z zaprtostjo in pogostim tiščanjem na vodo.

Vtem je prišla iz doma Golden Years novica, da se je ena soba izpraznila. Ena od »oskrbovank« se je preselila v podružnični dom v Kobeju, ker je bil tja službeno premeščen njen sin. Najbrž so si imeli navado izn1išljevati takšne zgodbice, ker nekateri niso hoteli prevzeti sob, v katerih je kdo umrl, toda tisti, ki jih novice o umrlih odvračajo, v domovih za starostnike nimajo kaj iskati. Mitsuki si je oddahnila, da je dobila še nekaj časa, da pripravi mamino poslednje prebivališče.

V Goldnu ji je bilo všeč predvsem to, da si si sobo lahko okrasil po lastnih željah. Hčerki sta se v pričakovanju, da bo mama živela še dolgo, o čemer kljub obupavanju nista dvomili, odločili, da bosta malo sobo opremili prikupno in udobno. Kljub utrujenosti sta se kar se da potrudili. Izbrali sta tapete z mavčnim reliefom in um.etno staran parket. Da mama ne bi videla parkirišča, sta na okno obesili izvezene francoske čipkaste zavese, naročene iz Isetana. Na steno sta prit rdili poličko, da sta nanjo postavili mami ljube okraske: porcelanasto košarico za cvetje, starinsko stekleničko za parfum iz muranskega stekla, srebrno šatuljo, okrašeno z biserovino. Prinesli sta enega od maminih zakladov, veliko vazo iz hordo rdečega brušenega stekla, ki jo je mama dobila od »dedka Jokohame«, in jo do

roba in še čez napolnili z dragim umetnim cvetjem, izbranim seveda v Isetanu. Med različno zelene liste je bilo pomešano cvetje elegantnih barv, in na prvi pogled nihče ne bi posumil, da ni pravo. Ta veliki šopek je bil prva stvar, ki je padla v oko ob vstopu v mamino sobo.

»Ojej, koliko denarja sta zapravili,« je Tetsuo debelo pogledal.

»Kaj potem, saj je na hitro obogatela.«

Itak je njen d enar, je hotela še dodati, a se je zadržala.

Ker je bila mamina želja po stvareh tako močna, je Mitsuki bolj skrbelo njeno denarno stanje kot lastno. Ko so začeli mamini prihranki usihati, ji je Mitsuki včasih rade volje kaj primaknila, čeprav se ji je zdelo, da to ni lepo do Tetsua. Prijetno je bilo, da je zdaj takole frčkala njen denar. Hotela je, da mama svoj konec dočaka obdana z razkošjem. Niti sama si ni znala razložiti, zakaj si tega za mamo želi, glede na to, kako mrtvo hladno je vtaknila očeta v tisto hiralnico.Toda mogoče je prav zato, ker oče na koncu ni imel niti stola, želela, da bi bilo njeno življenje v domu čim bolj podobno domačemu. Mitsuki je razmetavala denar iz slabe vesti do očeta.

Po zdravnikovem priporočilu je izbrala drag model invalidskega vozička nemške izdelave. Mamin televizor je zamenjala z večjim.

Treba je bilo nabaviti še poliestrska oblačila, ki bi jih v domu brez težav strojno oprali in posušili, in tudi pri tem ni skoparila. Samo telovniki in jopice so bili volneni, in te bo treba nositi v čistilnico. Kupila je nove, in to takšne, da jih bodo negovalci zlahka oblačili in slačili. Potem ko je obredla številne veleblagovnice, je odkrila, da samo v veleblagovnici Keio še prodajajo oblačila za starostnike, ki jim ni vseeno za eleganco. Mogoče je prav zato ta veleblagovnica obveljala za nemodno, a kljub temu si je tam nabrala presenetljivo veliko točk zvestobe.

Po slabih dveh mesecih so v bolnišnici povedali, da nima smisla nadaljevati z intenzivno rehabilitacijo.

Približno takrat je Tetsuo odšel v Vietnam.

Nekoč je Mitsuki na Tetsuova sobotna leta hodila z njim, prvič v Kalifornijo, drugič na Okinavo. A tokrat se je temu odpovedala, še preden je mama pristala v bolnišnici, saj je zadnje čase mama, kadar je Mitsuki zapustila Tokio, četudi samo za nekaj dni, postala tako nemirna, da se ji je povišal srčni tlak. Poklicala je Natsuki, da so jo z rešilcem odpeljali na urgenco. Zdaj pa je že od začetka leta v bolnišnici. Vrh vsega je Mitsuki pestilo še vprašanje cvetličnega etuija za robčke. Odkar ga je našla, je bila vesela, da bo zdaj nekaj časa živela stran od Tetsua. Po zadnjem obisku v bolnišnici ji je rekel:

»Potem ko se bo mama ustalila v domu, pridi za nekaj časa k meni.«

»V redu.«

Zdaj je bila že prepričana, da bo šel s tisto mlado žensko. Med Tetsuom, ki si je urejal letalsko vozovnico, in njo, ki se je bila primorana vrteti okoli ostarele mame, se je odprla vzel. Tetsuo je bil kot bitje z drugega planeta. Mitsuki si je prigovarjala , da bo o njem razmišljala, potem ko se bodo stvari z mamo umirile in ustalile, hkrati pa ni mogla odmisliti zloveščega, čeravno ljubkega cvetličnega etuija.

»Oprosti, ker ti ne bom mogel pomagati pri selitvi,« je rekel Tetsuo z nezlaganim obžalovanjem. Pomoč bi ji prav prišla, saj je bila že ena kartonska škatla za sestri veliko breme. Natsukijinega mevžasto vzgojenega moža je le stežka kaj prosila, Tetsuove pomoči pa si ni več želela, čeprav je bil vedno pripravljen delati.

Pospremila ga je ne dlje kot do taksija, s katerim se bo odpeljal na glavno postajo, kjer bo presedel na ekspresni vlak za letališče, in se poslovila od njega.

Slutnje so dejstvo postale, tik preden se je mama preselila v dom.

Tetsuo je poklical, da je varno prispel. Kmalu zatem ji je pisal, da se je naselil v stanovanju, ki ga je rezerviral. Dodal je, da bo pogosto dopisovanje problem, saj da ima stanovanje samo klicni dostop do interneta, razen če gre v kak drag hotel. Mitsuki mu je poslala kratek odgovor, ugasnila računalnik in vstala od mize. Še v istem hipu pa je sedla nazaj in ponovno prižgala računalnik.

Odprla je začetno stran elektronske pošte, a ni vnesla svojega, temveč Tetsuov naslov.

Pred nekaj leti je Tetsuo zaradi »raziskav« letal po odročnih krajih sveta, zato je Mitsuki zaupal svoje geslo za dostop do elektronskega računa, da bi od časa do časa preverila njegovo pošto. Možnost, da še vedno uporablja isto geslo, j e bila pičla, toda za vsak primer ga je vtipkala, in kot po čudežu jo je spustilo naprej. Potem ko je vstopila v poštni predal, ji je oko kar samo od sebe skočilo na cel niz dopisovanja z isto žensko. Sporočila je odprla in jih začela brati, ne da bi utegnila glede tega začutiti kakršenkoli zadržek.

Mitsuki je vso noč prebirala dopisovanje s to žensko, ki je segalo dve leti nazaj. Dozdevalo se ji je, da je njuno razmerje še starejše.

Oči so ji nabrekle od solza, in iz strahu, da ne bi naslednji dan v bolnišnico prišla zabuhla v obraz kot bajeslovna prikazen grozljivo iznakažene prevarane žene Oiwe, je med branjem iz zan1rzovalnika vzela led, ga ovila v gazo in si 1ned branjem hladila oči. Ko se je led stopil, je prepojeno gazo ožela nad umivalnikom in vanjo zavila nov led. Kaj kmalu je imela konice prstov ledeno mrzle in ta hlad ji je prežel telo.

Tetsuo je tej ženski na njeno vztrajno prigovarjanje v priponki poslal Mitsukijino fotografijo.

Ženska je zmagoslavno odpisala:

»Zelo mi je žal, ampak če sem iskrena, raje ne bom nič rekla.«

Mitsuki je ponižanje skoraj vzelo sapo in nekaj časa ni mogla brati dalje.

Ženska je bila kruta, ker je bila mlada. In tudi pametna.

Mitsuki je nameravala o svojem zakonu razmisliti, ko bi se mama ustalila, a ji tega ni bilo treba, saj je ženska o vsakem nadaljnjem koraku prijazno razmislila že namesto nje. Tetsuov odhod v Vietnam s tisto žensko je imel globlji pomen kot samo bivanje v dvoje.

Za začetek bi s tem vzpostavil okoliščine, da bi z Mitsuki eno leto živela ločeno. Če bi zato Mitsuki predlagala, da pride k njemu v Vietnam, bi jo na mehak način odvrnil. Nato bi malo pred vrnitvijo na Japonsko poslal pismo, v katerem bi ji predlagal ločitev. Ko bi bil že nazaj na Japonskem, se ne bi več vrnil v stanovanje. Približno nekaj takšnega je Tetsuo n1oral obljubiti.

Ko je gazo odvila in se pogledala v ogledalo, je odsevalo obraz, ki je res lahko vzbujal zgolj pomilovanje. Le kako je morala izgledati tista ženska? Sodeč po Tetsuovem postavljaštvu je bila gotovo najmanj tako lepa, kot je bila Mitsuki v mladih letih.

Ob zori je zlezla v kopel, a naj se je namakala še tako dolgo, se ni mogla pogreti.

Od vseh mogočih dni je ravno tisti dan močno lilo.

Na poti v bolnišnico so jo po obrazu bičale kapljice, ki jih je poševno nosil veter. Med hojo se je brisala z robčkom, a ni vedela, ali si briše kapljice ali solze. Da bi bilo vse skupaj še hujše, ji je dež premočil čevlje.

Ko je mama zagledala Mitsuki, je rekla:

»Danes sem si izpraznila črevesje, odlično se počutim!«

Mama, ki je nekoč človeka prebadala s tako pronicljivim pogledom, da je bilo že nadležno, ni niti opazila, da ima njena hči zabuhle v .

OCl.

»Dobro zate,« je votlo odvrnila Mitsuki.

12. Čas zorečih češenj

Obstaja francoski šanson z naslovom Čas zorečih češenj. Izvira iz devetnajstega stoletja, a ga ljudje pojejo še danes.

Quand nous chanterons le temps des cerises

Et gai rossignol, et merle moqueur

Seront tous enfete!

Les belles auront lafolie en tete

Et les amoureux du soleil au creur!

Quand nous chanterons le temps des cerises

Siffiera bien mieux le merle moqueur!

Mais il est bien court le temps des cerises

OU l'on s 'enva deux cueillir en revant

Des pendants d 'oreille ...

Cerises d 'amour aux robes pareilles

Tombant sous lafeuille en gouttes de sang

M ais il est bien court le temps des cerises

Pendants de corail qu 'on cueille en revant! 1

1 Ko slavili bomo čas zorečih češenj, / slavček veseli in kos posmehljivi / skupaj navihano rajala bosta! / Deklice lepe norost bo obšla, / zaljubljencem sonce srce bo zavzelo!/ Ko slavili bomo čas zorečih češenj, / še lepše in više zažvižgal bo kos! II Čas zorečih češenj le skopo je odmerjen, / ko od ideva sanjavo jih nabirat, / kot uhane za ušesa jih zatikat. / Češnje ljubezni enako od ete / v kapljah krvavih spod krošenj vise. / Čas zorečih češenj le skopo je odmerjen, / koralno rdečih uhanov, sanjavo nabranih. (Prevod: Iztok Ilc)

Češnje se zaoblijo in napnejo, nazadnje se obarvajo rdeče. Ponazarjajo svežino in lepoto mladosti, njeno nebrzdanost. Polne vročekrvnega soka visijo z dreves kot uhani, nazadnje pa popadajo na tla »V kapljah krvavih«.

Mitsuki je bilo od nekdaj všeč izvirno besedila tega šansona.

Še posebej verz Les belles auront lafolie en tete, v katerem melodija pri besedi lafolie visoko naraste, se za trenutek razpotegne, glas pa za hip zatrepeta v zraku. Francoščina, jezik romantične ljubezni, vsa dekleta, ki si želijo biti lepa in ljubljena, laskavo povzame z izrazom »les belles«. Les belles auront lafolie en tete. Dobeseden prevod je mogoč, toda »les belles« v francoščini ne pomeni preprosto

»lepotice«. Bolje bi ga bilo prevesti kot »frajlice«. Mlado dekle hitro izgubi glavo, vendar ne zaradi kakega določenega fanta. Še pred tem ji glavo zmeša spoznanje, da je res »frajlica«, kakršno moški obožujejo.

Znano je, da so šansoni zakladnica »človeške modrosti«. Današnji popularni komadi mladim opevajo zgolj svet mladih. Nič nenavadnega, glede na to, da so mladi gospodarji glasbene potrošnje, ki se za hip čredno zgrnejo na tisto, kar želijo slišati. Šansoni prejšnje generacije so bili drugačni, stopili so korak stran od mladosti in opominjali, kaj mladost je in da bo kmalu ugasnila, naj se še tako upiramo. Opominjajo, da je prav zaradi te bridkosti človeško življenje čudežno in zanimivo, in slavijo življenje. To so pesmi, namenjene tistim, ki so življenje že doživeli.

Vsaj tako je mislila Mitsuki. Z leti se ji je to prepričanje samo še poglobilo. V mladih letih »frajlice« izgubijo glavo.

Mitsuki je uvidela, da je bila nekoč tudi sama ena takšnih »frajlic«, preden je spoznala Tetsua, a je na to za deset, dvajset let pozabila.

Lepotica ni bila. Ohranila se je družinska anekdota, da je bila ob rojstvu v obraz tako »neprijeten« dojenček, da sta se oče in mama spogledala ter brez besed le zavzdihnila. Mama je to anekdoto ničkolikokrat ponavljala v najmanjših podrobnostih. Že vnaprej je bilo odločeno, da bo drugemu otroku, če bo deklica, ime Mitsuki, a je bila videti tako čudno, da sta mama in oče ob tej izbiri imena dobila pomisleke, saj pismenka za prvi zlog »mi« pomeni »lep«.

Mitsuki med odraščanjem mamine besede niso ranile. Dovolj je bilo, da sta ji babica in Natsuki govorili, da je ljubka. Ker je mama vedno skrbela, da sta bili hčerki lepo oblečeni - najbrž je s tem preganjala grenkobo svojega otroštva -, so tudi drugi govorili, da je ljubka. Deklici, oblečeni v enaki prikupni oblekici, z belimi rokavičkami in otroškimi torbicami, ki jih je oče prinesel iz Amerike, v revni Japonski, kise je pobirala po razdejanju druge svetovne vojne, nista mogli izpasti drugače kot ljubki.

Poleg tega man1a Natsuki nikoli ni postavljala na prvo n1esto, četudi je bila lepša in po lepoti podobna njej. Man1a je ni sicer nikoli omalovaževala, kot je Mitsuki, a je tudi nikoli ni imela za lepotico. Natsuki je mamino ravnanje do neke mere ranilo, tako ali tako se je hitro užalila.

Po mamini neomajni razsodbi, kdo je po njenem vreden občudovanja, je beseda »lepotica« lahko pomenila samo dive s filmskega platna, ki jih je oboževala kot mladenka. Najsi Japonke ali zahodnjakinje. V resničnem svetu pa je pomenila osebo z lepimi in skladnimi obraznimi potezami, podobnimi njenim, ki so nekoliko spominjale na zahodnjaški tip ženske. Tudi babico »0-Miyo« so v mladih letih občudovali kot lepotico, a mama, ki jo je med odraščanjem porogljivo imela samo za izsušeno staro babo, je ob tem le zaničljivo prhnila.

Tudi o hčerah ni imela nič boljšega n1nenja.

Mitsuki je v odraslosti dojela, da se veliko mam do svojih hčera vede sadistično. Zdelo se je, da mama črpa nekakšno ugodje, ko s svojim neomajnim mnenjem ozunanjem videzu posredno ponižuje Mitsuki in Natsuki.Ti sta se za njenim hrbtom pogosto pritoževali:

»Če je hotela lepotici za hčerki, zakaj se je potem poročila z očetom?« Oče nikoli ni veljal za čednega. »Čisto res je.« - »Ne?« sta kvasili in hkrati zanemarjali dejstvo, da onidve sploh ne bi bili rojeni, če se mama ne bi poročila z očetom.

Ne le da je mama Mitsuki omalovaževala, temveč jo je tudi pomilovala. Bila je tudi najmanjša, manjša od mame in Natsuki. In na žalost podobna očetu.

»No, končno si za pogledat,« jo je mama tolažila v najstniških letih, toda samo mama je v svoji predrznosti resno mislila, da je takšna tolažba potrebna.

Ko se je Mitsuki začela zavedati moških pogledov, so ti že v veliki meri deževali nanjo. Kaj hitro so se fantje začeli vrteti okoli nje.

Nazadnje je Mitsuki postala ena od pregovornih »les belles« - »lepotic« - ne, »frajlic«.

Tudi ko je Mitsuki zdaj hodila po mestu, se vozila z vlakom in obiskovala restavracije, si je ogledovala mlada dekleta okoli sebe in se čudila nad njimi. Zavedanje lastne ženskosti je bilo od dekleta do dekleta različno izrazito, bodisi zaradi genetike, količine hormonov, s katerimi so bile zalivane v maternici, bodisi zaradi vzgoje. Kljub trendu pretirane seksualizacije, ob katerem se lahko samo naivno vprašaš, ali se je feminizem sploh zgodil, si je za nekatera dekleta zlahka predstavljala, da so še dan prej vse blatne igrale nogomet. Nobenega vtisa o zavedanju lastne ženskosti niso dajala. Na drugi strani so bila dekleta, ki jim je ženskost izpuhtevala iz vsega telesa, včasih kot nežna dišava, včasih kot strupena para. To se ni videlo toliko po načinu oblačenja kot po sedenju, nagibanju glave, nekoliko afektirani hoji.

»Frajlice« so se ženskosti močno zavedale.

Seveda se je je tudi mama. Tudi babica se je je v mladih letih gotovo močno zavedala, saj je to spadalo k njeni nekdanji službi gejše.

Tudi Natsuki in Mitsuki sta se kar močno zavedali ženskosti, vendar ne toliko kot mama. Kar pa dandanes ni tako zelo dobra stvar.

Kajti dekleta, ki kaj dajo na ženskost, se večinoma ne posvečajo dovolj učenju. Vrata dobrih univerz so jim tako zaprta, in s tem tudi možnosti, da bi dobile dobro službo.

»Zato pred Jun nikoli ne omenjam, kako je videti kakšna ženska.«

Natsuki, ki je rodila najprej hčerko, nato sina, je hčerki dala osvežujoče, spolno nedoločno ime Jun, in se trudila, da hčerke ne bi vzgojila tako, kot je mama njo.

Toda močno zavedanje ženskosti ni bilo nujno slabo.Natsuki in Mitsuki sta zrasli v brezskrbnem času, ko se od žensk ni pričakovalo, da bodo študirale in delale. Takrat je bilo normalno, da si bo dekle, rojeno v srednji razred, našlo moža in se otreslo bremena, kako se bo preživljalo. V času zorečih češenj se je lahko z vsem srcem prepustilo norosti.

Spomnila seje, da je na univerzi, na kateri je študiralo veliko spodobnih gospodičen, med študije1n francoske književnosti obiskovala tudi dramski krožek. Tako je ona izgubljala glavo. Nesporno je bila ena od »frajlic«. Po diplomi je ves denar, ki si ga je prislužila kot domača inštruktorica angleščine, vložila v ure petja in z veseljem sprejemala manjše gledališke vloge, ki jih je dobila po zvezah kolegice iz dramskega krožka. Nazadnje jo je ta prijateljica odpeljala v Ginzo in ji v nekem kabaretu priskrbela pevske nastope tiste večere, ko ni bilo veliko gostov, kar je počela z velikim veseljem.

Mlade ženske, še sveže z univerze, so bile povsod koristne.

Še posebej je bila Mitsuki pripravna v kabaretu. Ne samo da je po mami podedovala nekaj malega talenta za petje, temveč je imela po očetu dober občutek za tuje jezike . S slovarjem v roki je prevajala besedila z zadnjih strani ovitkov gramofonskih plošč, uvoženih iz Francije. Zdaj se je spraševala, kakšna prihodnost bi jo čakala, če bi takrat tako nadaljevala ... Če nič drugega, ne bi spoznala Tetsua.

Takrat si je predstavljala, da se ljudje poročajo, ker se pač poročajo, torej bi se poročila. A s kakšnim moškim?

V tistem času se je mama še bolj očitno ukvarjala z Natsuki, Mitsuki pa je bilo dopuščeno, da je kot »frajlica« pohajkovala naokoli.

Najprej je mama Natsuki poslala na študij v Freiburg, nato jo je proti njeni volji pripeljala nazaj, in še preden se je to vznemirjenje poleglo, je kot strela z jasnega udarilo dogovarjanje o poroki. Mama, ki je takrat še delala za »tetko«, ni imela časa in energije, da bi se posvečala vprašanju, kaj neki po diplomi počne njena drugorojenka.

Ko so se zadeve okoli Natsuki nekoliko umirile in je mama končno prišla do sape, je nenadoma dojela, da mlajša hči nekaj šušmari v rahlo sumljivih dejavnostih. To je bil še vedno čas, ko se je od žensk pričakovalo, da bodo po poroki veselo ostale doma, tudi če so že imele službo. Tudi Natsuki po diplomi na glasbeni akademiji službe ni iskala. Pred Freiburgom je okoliške otroke poučevala klavir in hodila na dodatne lekcije, da se je pripravila na študij v tujini. Drugega nič. Mitsuki ni nič sililo v iskanje službe. A jasneg a cilja ni imela. Še več, v kabaretu so stregli alkohol, tako da je bila tiste večere, ko so ji dovolili peti, tudi sogovornica pijanim gostom in se je pogosto vračala pozno ponoči.

Nekega dne jo je mama stisnila v kot.

Bilo je približno dve leti po diplomi. V prelepem spomladanskem soncu je za jedilno mizo z mamo zlagala sveže oprano perilo.

»Mitsuki, kaj misliš delati v življenju?«

13. Suhi ko poper

»Poslušaj,« je nadaljevala mama in segla po brisači. »Za mlado gospodično se ne spodobi, da zahaja v takšne kraje.«

S takšnimi kraji je imela v mislih kabaret.

»Tam vsi resno delajo,« je odvrnila Mitsuki in zlagala očetove bele spodnjice.

Pred sabo je videla obraze ljudi, ki so delali v kabaretu. Francija kot simbol elegance zahodne kulture. In šansoni kot dišeče jalove cvetlice njenih dobrih starih časov. V druščini, ki je presadila šansone na daljnovzhodne japonske otoke in se jih trudila pripraviti k cvetenju, je bilo veliko študentov umetnosti.

»Saj ne pojem pogosto, samo tu in tam.«

»Vem, vem. Če bi bila mlajša, bi tudi jaz počela kaj takšnega.«

Ker je bila tema pogovora občutljiva, je bilo čutiti, da se skuša mama na nenavaden način prikupiti mlajši hčerki.

»Saj vem, da si preveč pametna, da bi na takšnih krajih začela kaditi in piti.«

S tem je merila na Natsuki, ki se je v Freiburgu navlekla slabih, za spodobne gospodične neprimernih navad.

Mama je nadaljevala:

»Ampak tako ne moreš več naprej. Leta tečejo.«

Mama se je vzdržala opazk, da ne bo našla moža, če bo še odlašala. Takrat je veljalo, da se morajo ženske poročiti do svojega petindvajsetega leta. Mitsuki se je sicer nameravala poročiti, nekoč v prihodnosti, ko bi bil za to primeren čas, a ker je bila ves ta čas prepuščena sami sebi, ji je bil nenadni pogovor o tem neprijeten. Nagonsko se je začela braniti:

»Misli si, da študiram v Parizu. Za nizko ceno.«

Po trenutku premolka je mama tiho vprašala:

»Mitsuki, bi rada študirala v Parizu?« Zložila je brisačo in obmirovala.

Mitsuki je iz kupa perila, dišečega po pomladanskem soncu, potegnila očetovo nogavico in odgovorila:

»Ali si želim ali ne, je brezpredmetno . Itak smo suhi ko poper.«

Njen glas je nehote zvenel zamerljivo. Šparovček družine Katsura je tako ali tako že moral kazati razgaljeno dno. Medtem ko je Mitsuki v lužici prekrasnega pomladanskega sonca na mizi ravnala očetove nogavice, so ji skozi glavo hodili filmski prizori, ki so prikazovali, kako je zadnjih nekaj let njena družina razmetavala z denarjem. V vsakem prizoru je mama mošnjiček razvezala za Natsuki.

Najprej za njen dveletni študij v Freiburgu. Več kot dvajset let je bil menjalni tečaj med dolarjem in jenom fiksen. Kljub temu da je odšla v Nemčijo, ko je bil tečaj boljši, kljub temu da je mama delala, je moralo biti to za družino navadnega uslužbenca kar veliko breme.

Nato je sledila prezidava hiše v Chitose-Funabashiju.

Tega so se lotili, ko je bila Natsuki v tujini, da ne bi šlo navzkriž z njeno vadbo klavirja. Za čas prezidave so se oče, mama in Mitsuki preselili v stanovanje. Racionalna mama je vse to načrtovala, še preden je Natsuki odšla. Hiša, zgrajena po drugi svetovni vojni, je bila res potrebna prezidave, sajje bila že stara in dokaj zdelana, toda mama je dala hišo prezidati tudi s poročnimi pogajanji za svoji hčerki v mislih - v prvi vrsti nedvomno za poroko prvorojenke. Obe se bosta nekoč poročili in odšli. Vendar bi bilo koristneje, če bi v času

poročnih pogajanj že stanovali v lepi novi hiši. Ker je bila prezidava tako ali drugače nujna, ni imelo smisla odlašati. Obiskal jih je arhitekt, ki je bil njihov znanec, in zarisal ne preveliko hišo, vendar po maminem okusu v nekoliko zahodnjaškem slogu. Ker je bila babica že dolgo mrtva, ni bilo v načrtu niti ene tradicionalne sobe z rogoznicami.

Stroške novogradnje so deloma pokrili s kreditom, a selitev inzačasna najemnina nista bili majhna stvar. Kupili so tudi nekaj novega pohištva. Takrat so kupili tudi veliko leseno mizo, za katero sta z mamo zlagali oprano perilo.

Kmalu po vselitvi v novo hišo je prispela po letalski pošti zajetna ovojnica z modrim in rdečim robom, drugačna od standardnih lahkih letalskih pisem. V pismu se je Natsuki razpisala, da bi rada .študij v Nemčiji podaljšala še za eno leto. Mami se je zasvetila rdeča lučka. Zaslutila je, da se v ozadju nekaj kuha, naročila mednarodni klic in z vprašanji povrtala v hčerko. Ta je s stisnjenimi zobmi priznala, da se je zapletla v skrivno ljubezensko zvezo s profesorjem klavirja, ki je poročen in ima družino.

»Takoj sem vedela, da nekaj smrdi, ko je rekla, da si želi študij podaljšati. Pa prav ona!« je bila mama vsa penasta od jeze.

Ko je Natsuki odhajala v Nemčijo, je bila malodušna in skoraj že objokana, po prihodu tja je pošiljala pisma, v katerih je tožila, da je študentska menza zanič, češ da imajo samo zelje in krompir, da je njena soba mrzla, da so Nemci zoprni in tako naprej in da bi se rada čim prej vrnila na Japonsko.

Približno po enem letu so pisma bolj ko ne prenehala prihajati. Po razkritju skrivnega razmerja je kljub ukazu, naj se brez nadaljnjega pregovarjanja vrne domov, trmoglavila po svoje. Nekaj časa so se vrstili dnevi, ko sta mati in hči, ki sta živeli vsaka na svojem koncu sveta, po telefonu kričali druga na drugo, nazadnje je moral oče odpotovati v Nemčijo in jo pripeljati nazaj. Vse to je požrlo ogromno denarja.

Doma se je Natsuki ves čas samo kujala, a še preden je minilo leto dni, je prišla poročna ponudba onkraj njihovih pričakovanj.

Natsuki, ki je z letališča Haneda v Nemčijo odšla kot povsem običajna spodobna japonska gospodična, se je na isto letališče vrnila preobražena v azijsko žensko nedoločljive narodnosti. Pridni otrok, ki je ubogal mamo, je izginil kot kafra. Spustila si je rahlo skodrane, črne lase, da so ji po hipijevsko padali na hrbet, in se oblačila v kavbojke in visoke pete. Puhala je cigarete in pila alkohol.

Ne glede na to, kaj sta ji rekla starša, ni niti najmanj spremenila svojega vzvišeno kljubovalnega vedenja.

»Zakaj sva jo sploh pustila, da je šla?« je godrnjal oče.

»Nisem si mislila, da je tako trmoglava,« je odvrnila mama.

Kadar so šli na obisk k maminim sorodnikom, ki sojim pravili »Tokohame«, je Natsuki vendarle pokazala nekaj ponižnosti. Oziroma bolje rečeno: sprijaznila se je z usodo. Takrat si je pridno oblekla krilo, kakor ji je velela mama. Nemške zablode je prikrila. Ker se je zelo dobro zavedala, da mama že od nekdaj globoko v sebi pričakuje odobravanje »Jokoham«, ni imela energije, da bi v zvezi z njimi kazala kakršnokoli uporništvo.

Takšno sprejemanje usode je vodilo v poroko z Yujijem, prav tako pogostim obiskovalcem »Jokoham«, kar je spet vodilo k novim nezmernim stroškom.

Ko je iz kupa perila pobirala očetove nogavice, se ji je spomin na pretirano razkošno poroko Natsuki in Yujija v Cesarskem hotelu obudil tako živo, kakor da se je poročila dan prej. V množici črnih frakov in slavnostnih kimonov je mama zardevala bolj kot nevesta, se ponosno priklanjala, vrtela med gosti in jih spogledljivo pozdravljala. Hkrati je imela pred očmi tudi globoko in dolgoletno navezanost na »Jokohame«. številni lestenci, ki so viseli s stropa poročne dvorane v Cesarskem hotelu - zakaj so bili lestenci v poročni dvorani tako neokusni? - so ji v spominu tokrat ponovno zasijali, obenem pa ji je v ušesih glasno odzvanjalo lastno nezadovoljstvo, ki se ji je vilo skozi življenje kot basso ostinato. V srcu so se ji vrtinčile črne nejasnosti.

Čeprav je mama sedela tik pred njo, je Mitsuki je namenoma gledala stran in začela očetove nogavice zlagati v pare. Južno, plitko, a vseeno pomolno okno pred jedilno mizo je bilo mamina želja. A tudi v nekoliko zahodnjaško zgrajeni hiši tradicionalni elementi niso

popolnoma izpuhteli. Eden od kotov, najbolj zahodnjaški, najbolj dolgočasen, je služil za tradicionalno okrasno nišo. Tam je stal eden od maminih zakladov, vinsko rdeča vaza iz brušenega stekla, a se je mama skoraj popolnoma odvadila dajati cvetje vanjo, mogoče zato, ker je odtlej za nekaj let zavezala mošnjiček.

»Mitsuki, bi rada študirala v Parizu?« je mama ponovila vprašanje, potem ko je zložila brisačo in obmirovala.

»Ali si želim ali ne, je brezpredmetno,« je ponovila Mitsuki s spuščenim pogledom.

Čutila je, da temačni vrtinec nejasnih misli v njenih prsih postaja še temnejši. Ob tem nenadnem vprašanju jo je presunilo, kako neenako jo je mama obravnavala v primerjavi z Natsuki, ki se ji nikoli ni bilo treba kaj dosti naprezati. »Jokohame« z vrha hriba so v maminem srcu dolga desetletja bivali s posebnim leskom prepovedanega, kar je botrovalo temu, da je bila Mitsuki deležna neenakega ravnanja v primerjavi s sestro, kolikor daleč nazaj ji je segal spomin. In to neenako ravnanje je bilo podvrženo naravnim zakonom enako kot vzhajanje sonca na vzhodu.

14. Učne ure pri »Jokohamah«

Nekaj podobnega se je zgodilo približno takrat, ko je bila Mitsuki v petem razredu osnovne šole. Mama in hčerki so sedle na vlak, izstopile v bližini Jokohame in se po zaviti poti, vrezani v pobočje, povzpele na vrh hriba. Sredi pobočja se je na desni strani odprl zimski park. Mali Mitsuki se je zdela pot dolga, saj se je morala boriti s severnim vetrom, ki je pihal z vrha. Večerilo se je in nastopila je ura, ko se zdi, da je v zraku težko obviselo malodušje celotnega dne.

»Mitsuki,« jo je mama nenadoma ogovorila. »Daj raje ti nosi Natsukijino torbo.« Mitsuki jo je sumničavo gledala. »Če ji bodo prsti otrpli, ne bo mogla dobro igrati klavirja.«

Natsukijina torbica z notami ni bil težka, toda mamin nesmiselni ukaz jo je šokiral. V tistem obdobju je bila telesna razlika med sestrama največja. Natsuki je bila v srednji šoli, pokala je od zdravja, dobila je že menstruacijo, bila je visoka in lepo raščena. Mitsuki je v rasti zaostajala, suhljato telo je nosila na otroških nogah, ki so se zdele, da se bodo vsak čas prelomile. Mama se ni menila za to, da je Mitsuki toliko šibkejša od Natsuki.

Natsuki je torbico izročila sestri, vendar ne toliko zato, ker bi ji bilo to po godu, kot zaradi neomajnosti maminega ukaza.

Mitsukijina duša se je tiho izvila iz malega telesa in si od zgoraj ogledala mamo in hčerki, kako se vzpenjajo po bregu. Na čelu je hodila visoka mama, debelo naličena in zavita v volneni plašč, v primežu osmih desetin vznemirjenja indveh desetin zaskrbljenosti.

Dajala jo je rahla trema, ali bo Natsuki zadovoljivo pokazala sadove vadbe klavirja. Za njo sta sestri stopicali kot dve rački, ena večja, druga manjša.

Večja od račk, Natsuki, prav gotovo ni razmišljala o ničemer. Tudi manjša, Mitsuki, ni, temveč je samo zasoplo prestavljala otroške noge drugo pred drugo, dokler ni v roke dobila torbice. V Mitsukijinem nezrelem srcu pa torbica za note, ki ji jo je mama nenadoma naprtila, ni vzbudila zamere, temveč prej nekakšno pravičniško ogorčenje.

Starši bi morali vendarle biti pravični, kajne?

Ta prizor je povzemal vso dotedanjo nepravičnost, in kadar se ji je po tistem dnevu zgodilo kaj nepravičnega, ji je nehote priplaval na površje kot vzorec.

Ni šlo za klavir. Tudi Mitsuki ga je igrala. V tistem času so vsa dekleta iz premožnejših družin vadila klavir.V stoletjih obdobja Edo so dekleta, godna za možitev, pisala pesmi, se urila v kaligrafiji, brenkala na koto, se učila plesa in lepih manir. V času modernizacije dežele konec devetnajstega stoletja je vsebina urjenja v omiki prehajala iz tradicionalne v zahodnjaško, dokler ni zahodnjaškega razsvetljenstva sčasoma ponazarjala veščost v eni sami dejavnosti - igranju klavirja. Ker je klavir draga zadeva, je bila ta sijajna dejavnost dostopna zgolj dekletom uglednih družin, kar je še dodatno podžigalo skomine. Elegantna dama, ki v zahodnjaškem salonu sedi za bleščeče črnim klavirjem in z gibkimi prsti poplesuje po tipkah - ta podoba se je že prav nezdravo vžgala v srca predvojnih šolark, po vojni, ko je Japonska začela bogateti, pa so družine uslužbencev že tekmovale, katera bo prej kupila klavir in primorala svojo hčerko k igranju. Kupovali so seveda precej cenejše pianine.

Tudi Katsurovi so bili med njimi. A tok zgodovine se v posameznikove želje vpleta na najrazličnejše načine. Mama je z nekoliko tragike sprejemala, da se njene želje niso uresničile. Zaradi tega je bilo Natsuki kot starejši hčerki še pred njenim rojstvom usojeno, da se bo pri »stričku Jokohan1i« učila klavir.

K sreči je bila prvorojenka bolj podobna mami, kar je pomenilo, da je bila tudi po značaju primernejša za učenje klavirja. Mama je z Natsuki nameravala izživeti sanje, ki ji niso bile dane, kar je sicer že znana zgodba, toda mama se je tega lotila z zagrizenostjo, ki se je skladala z njeno vročekrvno naravo.

Sprva sta sestri hodili k isti učiteljici.

Vsak ponedeljek sta se po pouku preobleki v boljše obleke in z notami v rokah odšli iz Chitose-Funabashija. »Striček Jokohama«

otrok ni učil. »Nikakor ne čistih začetnikov.« Tako je sestri prvih nekaj let uvajala prikupna stričkova študentka, ki je živela nedaleč stran. Toda kaj kmalu je samo Natsuki napredovala k »stričku Jokohami«. Mitsuki, takrat še otrok, ni dobro razumela, kaj to pomeni, a ker na klavirske ure niti ni marala hoditi, se ji je zdelo, da jo je pravzaprav bolje odnesla. Od takrat dalje pa se je k Natsukijinim uram klavirja prilepila tudi mama.

»Striček Jokohama« je bil mamin bratranec.

Govorili so, da je pomemben. Bil je eden od ustanoviteljev konservatorija za ženske in je tam tudi učil. Pozneje je bil ravnatelj.

Natsuki je bila njegova najmlajša učenka.

Tudi te klavirske ure so bile onkraj družinskih finančnih zmožnosti.

Na zasebne učne ure k »stričku Jokohami« so večinoma hodile takšne in drugačne spodobne gospodične iz finih družin.

Najbrž je mama s svojim običajnim dobrikanjem strička naprosila, da je nekoliko znižal ceno, a je moralo biti to za proračun Katsurovih kljub temu kar precejšnje breme.Vrh vsega pa je mama že takrat prav gotovo imela v načrtih, da Natsuki pošlje v Freiburg,

kjer je nekoč študiral tudi striček. V tem pogledu je bilo pri družinskih prihodkih finančno nemogoče, da bi naredili pianistko tudi iz mlajše hčere. Nepomemben ni bil niti razlog, da je bilo staršema nezanimivo, da obe hčerki vzgojijo za isti poklic.

Mama se je vseeno do neke mere zavedala, da s hčerkama ravna neenako. Uboga mama, ki je nekoč želela obvladati veščino omike, je hčerki vozila tudi na balet, toda ko je Natsuki napredovala k »stričku Jokohami«, jo je od baletnih ur odvezala. In medtem ko je Mitsuki nadaljevala z urami pri prikupni učiteljici klavirja iz sosednjega mesta, jo je mama za vsak primer iz lokalne baletne šole prepisala v baletno kompanijo bolj zvenečega imena.

Navzven ni bilo videti, da bi se nad takšno ureditvijo pritoževali.

Toda v resnici je bila mamina obravnava hčerk daleč od pravične. Vidna razlika je bila v zapravljenem denarju, predvsem pa se je mama za njune dejavnosti zanimala različno zavzeto. Ob dneh, ko ji ni bilo treba na delo, se je, če je le imela čas, z Natsuki usedla h klavirju, si na obraz nadela strog izraz, kot da ni več ista oseba, in jo pozorno spremljala. Še več, hodila je zraven na ure. Močnejš i od 2

dežja, močnejši od vetra sta mama in hči do Natsukijine mature skupaj odhajali od doma. K »Jokohamam« sta hodili samo enkrat na dva tedna, toda dnevi niso bili določeni: striček je imel prosto bodisi ob ponedeljkih bodisi ob sredah. Tisti dan je mama Natsuki napisala opravičilo, da je šla prej iz šole. Tudi mama je tisti dan prej končala delo, da se je lahko preoblekla v lepši kimono kot po navadi.

2 Iz pesmi »Močnejši od dežja« slovitegapesnika in pisatelja Kenjija M iyazawe (1896-1933) (op. prev.).

Nasprotno pa mama niti enkrat ni obiskala Mitsukijinih baletnih ur. Niti na njene nastope ni hodila. Preden je stopila na oder, je Mitsuki s kotičkom očesa opazovala, kako druge mame svojim otrokom pomagajo pri preoblačenju, medtem ko se je ona sama.

Včasih, ko si je zvijala roko na hrbtu, da bi si zapela baletni kostum, se je je kaka mama celo usmilila. Po nastopu so si vsi privoščili

jagodno mleko, le Mitsuki je morala potrpeti brez, ker mami ni padlo na pamet, da bi ji dala kaj več denarja kot samo za vlak tja in nazaj. Ker je bila res žejna, je bila še toliko bolj obupana. Počutila se je kot sirota.

Doma je morala pri hišnih opravilih pomagati samo Mitsuki. Potem ko je umrla babica, ki jo je mama pošiljala na vse strani, je pri njih nekaj časa živela mlada hišna pomočnica, a ko hčerki nege nista več potrebovali, je tudi pomočnica odšla. Mama je vpregla Mitsuki. Tudi če je bilo res, da je bila Natsuki po naravi počasna pri delu in da je šlo to mami na živce - »Utrujena ratam že samo, če tega otroka sploh kaj prosim!« -, je to neenako obravnavo vedno upravičevala z vadbo klavirja.

»Miiiitsuuuukiii !« je visoko zazvenel mamin glas.

Mama je bila energičen tip človeka inni imela nič proti službi, a tudi doma je neumorno kaj počela: razume se, da je čistila, prala in kuhala, poleg tega je šivala, negovala cvetlični vrt in še kaj. Delo pri »tetki« ni imelo fiksnega urnika, tako da je bila doma tudi kak delovni dan. Takrat se je morala Mitsuki po prihodu iz šole odpovedati svoji ljubi dejavnosti valjanja po kavču in branja romanov.

Skozi grozde klavirskih tonov je visoko zazvenel mamin prodorni glas.

Mogoče se Mitsuki ni kaj dosti pritoževala, ker je bila neenaka obravnava zanjo nekaj povsem vsakdanjega. Sestri, ki je dan za dnem sedela za klavirjem, niti ni zavidala. Zdelo se ji je, da je bolje, če pomaga mami in žanje hvalo, da je »pametna punca«.

»Miiiitsuuukiii! Miiitsuuukiii!«

Na začetku jo je pošiljala po opravkih. Ko je pri sosedih še stala kmetija, redkost v Chitose-Funabashiju, je z okroglo pleteno bambusovo košaro smuknila med polji tja kupit jajčevce in kumare. Ali pa je z obema rokama poprijela za ročaje čebrička in šla k prodajalcu tofuja po tofu. S plastično košarico v roki, takrat je veljala za moderno, je hodila v supermarket, ki je v tistih časih tudi veljal za nekaj modernega, kupit meso in sašimi. Ko je malo zrasla, je z glasovi Natsukijinega klavirja v ozadju z nožem ali palčkami v roki mami pomagala kuhati.

»Naša mala gospodinja,« jo je tudi oče rad pohvalil.

Kadar je bila ura klavirja v nedeljo, se je Mitsuki z veseljem pridružila. Na glavo si je poveznila beretko, na noge nataknila usnjene čevlje. Pot je bila dolga, terjala je dva prestopa, vendar jih je brž, ko so prispeli k »Jokohamam«, obdalo vzdušje prefinjenosti in začel je teči prefinjen čas. Mamino vznemirjenje je bilo nalezljivo.

Ko sovstopile v prostorno vežo, ki je dišala po zloščenem lesu, in je mama hčerki urno popeljala v dnevno sobo,je pentlja na njenem širokem obiju izkazovala ponos nekoga, ki ve, da »spada zraven«. Odprla je drsna vrata, se globoko priklonila in pozdravila »dedka Jokohamo«, stričkovega očeta. Takrat že v pokoju - njegova žena, mamina krvna teta, je že umrla -, je »dedek Jokohama« na verandi udobno zavit v podložen kimono ležerno posedal v stolu iz protja in kadil pipo. Hišna pomočnica je na pladnju prinesla pijačo in slaščice. Učenka pred Natsuki je še vedno imela uro. Mama je govorila udvorljivo in »dedek Jokohama« se je dobrovoljno nasmihal do ušes. Bila mu je zelo ljuba, vse odkar je prvič prišla k njim. Tudi velika kolobocija, ki jo je zakuhala v preteklosti, ni omajala njegove ljubeče naklonjenosti do nje.

Pote1n ko je predhodna učenka končala, sta se mama in Natsuki prestavili v sobo z dvema vštric postavljenima koncertnima klavirjema, Mitsuki pa se je v sosednji zahodnjaški jedilnici in dnevni sobi hkrati ob sveži skodelici čaja, ki ga je prinesla hišna pomočnica, potopila v branje romana.

Tu in tam je prišel »dedek Jokohama«, hišno pomočnico prosil za skodelico kave ali kaj podobnega in s hčerko svoje nečakinje Nonko, kot je ljubkovalno klical Noriko, spregovoril besedo ali dve.

»Natsuki, ti pa rada bereš, ne?«

Ni ločil, kako je kateri od sester ime, toda njegov glas je zvenel prijazno.

Včasih je vstopila tudi stričkova žena, ki so ji pri Katsurovih pravili »madama Butterfly«. V tistem času je bila vodilna japonska sopranistka in je po hiši kot zahodnjakinja hodila kar obuta v sandale z visoko peto. V naglici je nekaj ukazala hišni pomočnici in se

vrnila v svojo vadbeno sobo v prizidku. Ob pogledu na Mitsuki se je oglasila: »Aaa, spet je prišla Nonko s svojima,« vendar ni zvenela tako prijazno kot »dedek Jokohama«. V njenem »Nonko« je bil rahel prezir, ki ga je Mitsuki zaznala.

V tistem trenutku ji je postalo vseeno za neenakost med njo in sestro, mama se ji je zasmilila. Zdelo se je, da je teta s tem pokazala, naj mama, ki je vse življenje hrepenela po tem, kar so ji predstavljali »Jokohame«, nikar ne pozabi, kje ji je mesto.

15. Hiša na vrhu hriba

Sorodniki, ki so jim pravili kar »Jokohame«, so mami že v zgodnjem otroštvu globoko sedli v srce.

Hiša na vrhu hriba se je kopala v sijočem soncu, ves čas je bila svetla. Skromnejša najemna hiša, v kateri je živela mamina družina, je stala v osojah pod njo in je bila ves čas temačna. Strmi breg ji je najbrž že v otroško dušo vcepil medel občutek za razliko v družbenem položaju. Hiša »Jokoham« se je razkazovala tik nad njimi, toda do tja se je bilo treba podati po ovinkasti poti.

Kakor mamino življenje.

Njen oče se je z družino selil iz kraja v kraj, dokler ni bil službeno prestavljen v Tokio. Takrat je mama začela obiskovati osnovno šolo. Vselili so se v najeto hišo blizu »Jokoham«, h katerim se je primožila očetova starejša sestra.

Mama se je kot otrok, postrižen na paža, nedolžno ozirala navzgor k hiši na hribu. Ni vedela, da njeni mami ni bilo dovoljeno prestopiti praga »Jokoham«. Niti tega, da njena starša sploh nista bila zares poročena. Niti tega, da je samo nezakonski otrok, sicer priznan, a vseeno. Zavedala se je samo, da je od sonca okopana hiša polna svetlikajočih se reči, ki jih pri njej doma ni, in da je tam prav vse predmet njenega hrepenenja in zavidanja.

V njihovi najeti hiši so bile vse sobe pokrite z rogoznicami. Pri »Jokohamah« pa so imeli salon v zahodnjaškem slogu, ki je dišal po zloščenem lesu. Še več, tam je stal lesketajoč se koncertni klavir, na katerega je igral sedemletni bratranec, tisti, ki je kasneje postal

»striček Jokohama«. Še nikoli ni v živo slišala takšnih zvokov, še nikoli ni videla takšne sobe. Stene so bile polne knjižnih polic z

vrstami elegantno vezanih knjig, med katerimi so bile seveda tudi zahodnjaške. Tam je bilo tudi redko videno zahodnjaško pohištvo, zofa in naslanjači. V sosednjem prostoru je bila prav tako zahodnjaška jedilnica, v kateri je stala jedilna miza v višini mamine otroške glave. Dišalo je po praženi kavi. Imeli so južno sadje. Prinašal ga je bratrančev oče, bodoči »dedek Jokohama«, ki je bil kapitan na čezoceanskih trgovskih ladjah. Prav zaradi njegove službe so živeli v Jokohami, takratnem japonskem oknu na Zahod, a mama teh povezav ni razumela. Na proste dneve je »dedek Jokohama« v svoji sobi puhal pipo. Vrt je bil po zahodnjaško zatravljen, na okrogli cvetlični gredi, obrobljeni z opekami, so cvetele zahodnjaške cvetice: vrtnice, dalije, tulipani in druge. Naokoli je tekal škotski terier, v tistem času redka pasma. A to še ni bilo dovolj, v sosednji hiši je živela Francozinja, poročena z Japoncem. Ob nedeljah je mama z bratrancem hodila v cerkev in že zamlada spoznala, da rada in dobro poje.

Mama, ki je v cerkvi kljub drobnemu telesu na vso moč napenjala glas,je verjela, da bo lahko petek in svetek zahajala k »Jokohamam«.

Toda življenja odraslih urejajo siloviti pretresi, kiso otroški duši neznani. Nazadnje je oče po bratovem posredovanju dobil službo v Osaki, in mama se je s staršema preselila tja. Navsezadnje sta bila njena starša izvorno po rodu iz zahodne Japonske.

Kako drugačen svet je bil to.

Na mah prestavljena v Osako, se ni mogla pobrati od recitiranja poštevanke v osaškem dialektu. Presunila sta jo smrkanje in vpitje v cerkvi, ki je bila to samo po imenu. Zdelo se ji je, kakor da so jo odpeljali na skrajni konec civiliziranega sveta.

Ko je stopila v dekliška leta, ji je postopoma postalo jasno , da okolica nanjo gleda zviška in jo pomiluje, ob tem pa so spomini na

»Jokohame« vedno bolj sijali. V reviji Deklišk a prijateljica si je ogledovala fotografije elegantno zahodnjaško oblečenih japonskih in zahodnjaških deklet. Ko je pozneje začela zahajati na oglede zahodnjaških filmov, se ji je slika sveta v filmih zlila s svetom »Jokoham«.

Toda oni so bili daleč. Nekoč v času šolanja je pregovorila očeta, da ji je kupil čisto novo zahodnjaško obleko, redko dobrino, in ji dovolil, da je za poletne počitnice sama odšla k »Jokohamam«. Dva sanjska tedna sta minila, kot bi trenil, hrepenenje in zavidanje sta

se samo poglobila in v Osako se je vrnila še bolj potrta. Ko je njen bratranec kot obetaven pianist prišel v Osako v okviru koncertne turneje, so ga obkolili glasbeni znanci, ona pa je lahko le presenečeno obstala ob strani.

Mamo, ki se je ob vsen1 tem počutila izgubljeno, je ozračje, ki so ga ustvarili, po njenih besedah ozračje »kulture«, popolnoma prevzelo.

Nekoč je mnogo Japoncev neusahljivo hrepenelo po vsem zahodnjaškem. Pri mami seje takšno hrepenenje po Zahodu in oboževanje

»Jokoham« zlilo v nekaj težko razločljivega. To hrepenenje je ljudem, ki so stremeli po vsaj nekoliko višjem, bodisi skozi umetnost bodisi skozi učenost, rabilo kot vodilo. Bolj ko je bila mama dejansko revna, bolj se je poglabljalo njeno hrepenenje, da bi bila ena od

»Jokoham«.

Ko je mlado Noriko po maturi na dekliški srednji šoli zasnubil brivčev sin iz soseščine, je sprejela odločitev svojega življenja.

Njen oče sije z neko drugo žensko že ustvaril novo gospodinjstvo, tako daje z mamo stanovala v najeti hiški med osaškimi stranskimi ulicami. To je bila tipična ozka enonadstropna hiška: pritličje so sestavljale tesna betonirana veža, 1najhna prehodna soba, kuhinja in še ena mala soba, celotno gornje nadstropje pa je bila ena nekoliko večja soba z gankom za sušenje perila, vsega skupaj manj kot dvajset kvadratnih metrov. Ker je bila bliže mestnemu središču kot hiška, v kateri so stanovali prej, je bila tudi starejša, bolj umazana in dotrajana. Med njunimi sosedi so bili vse od mlade recitatorke besedil za tradicionalno lutkovno gledališče, učiteljice šivanja kimonov, madame iz hiše gejš, vzdrževane ljubice pa do kuharjev, tesarjev, plesalcev in podobnih delavcev, ki si niso mogli privoščiti boljše nastanitve.Zavedala se je, da mora, tudi če snubitev zavrne, kljub temu zbežati iz sedanje situacije, sicer bo v prihodnje prisiljena živeti to ničvredno življenje v stranski ulici, svetlobna leta stran od svojih sanj. V krempljih strahu in obupa seje takrat sedemnajstletna Noriko odločila: prosila bo sorodstvo po mamini strani, da za nekaj časa poskrbi za mamo, sama pa se bo vselila k sorodstvu po očetovi strani, k »Jokohaman1«, z izgovorom, da se bo pri njih naučila lepih manir in navzela omike.

Z naivnim zagonom sedemnajstletnice se je oklenila svoje odločitve in z vztrajnostjo zlomila odpor odraslih okoli sebe.

Njena mama ni mogla popolnoma preboleti razočaranja, da poroke z brivčevim sinom ne bo:

»Rekel je, da me bo vzel k sebi skupaj s tabo.«

Da bi se morala poročiti z nekom, ki bo k sebi vzel še njeno mamo, je bilo za sedemnajstletno Noriko kot nezakonskega otroka veliko breme:

»Z njim nočem imeti nič.«

»Ves čas živiš v oblakih.«

»Kaj potem, z njim nočem imeti nič.«

»In kakšen človek bi bil dober za tvoja visoka merila, Nonko?«

Seveda takšen, kot je bil bratranec »Jokohama«, a po njenem tega ni imelo smisla načenjati z zelo očitno neizobraženo mamo, za katero je bila »kultura« španska vas.

In tako se je mama, pod pretvezo, da se bo naučila lepih n1anir in navzela omike, vselila k »Jokohaman1«. V nenadnen1zanosu neuklonljivosti je čez noč presedlala z osaškega delavskega narečja na tokijski kultivirani govor. Od tete se je naučila pospravljanja, pranja, kuhanja, pri tem pa pokazala osupljivo odločnost, da ne bo pristala na družbeni položaj preproste služabnice. Oblačila se je v kimono z dolgimi rokavi in tako potegnila jasno ločnico med sabo in drugimi služabnicami. Teta in stric sta imela samo dva otroka, prvorojenega pianista in še enega sina, ki je bil precej mlajši od nje. Tudi če je bilo teti sprva nekoliko nelagodno, je družinska podobnost pripomogla k temu, da je začela z njo postopoma ravnati kot z lastno hčerko. Stric pa je z moško sproščenostjo z obema rokama sprejel mlado žensko, ki je nenadoma padla mednje.

Mama se je, kot bi mignil, začela nositi, kot da je rojena omikana gospodična, in razprla mlada krila.

Mitsuki si je domišljala, da sta bili dve leti, kar jih je mama preživela pri »Jokohamah«, gotovo sladki. In grenki hkrati.

V maminem starem albumu je bilo kar nekaj skrbno prilepljenih bratrančevih fotografij iz tistega obdobja. Imel je lepe poteze mladega plemiča in fotografije bi zlahka zamenjali za portrete filmskih zvezdnikov. Po diplomi iz klavirja na Tokijski glasbeni šoli, zdajšnji Tokijski visoki šoli za umetnosti, je kratek čas deloval kot koncertni pianist. Fotografije, posnete po koncertih, ga prikazujejo oblečenega v črn frak in snežno belo srajco, obkroženega z mnogimi šopki vrtnic. Ker so ga oboževale številne omikane gospodične, ki so se predajale urjenju klavirja, so bili šopki cvetja okoli njega videti kot one same.

Za Noriko se seveda sploh ni menil.

Slednjič se je bratranec zaročil. Z mladenko, ki je imela vse, kar je Noriko manjkalo. Bila je hči priznanega univerzitetnega profesorja z razvejenim in uglednim sorodstvom. A to še ni bilo vse. Na isti visoki šoli je študirala solo petje in bila je na pragu sijajne kariere sopranistke. In res je pozneje doživela velik uspeh. Ko je s prvo pravo japonsko operno skupino, Opero Fujiwara, prvič odšla na gostovanje v New York, je v Madami Butterfly pela glavno vlogo. Tudi Noriko je bila dobra v petju, toda njeni starši ji niso nudili možnosti za pravo učenje in vse življenje se je napajala iz malega zadoščenja, da je imela na maturitetni slovesnosti solistično točko.

Kontrast z bratrančevo zaročenko je bil strahovit.

Poroka oboževanega bratranca je mamo najbrž nekoliko užalostila, a kakih globljih ran ji ni mogla prizadejati. Bratranec, ki se nikoli ni kaj dosti menil zanjo, je bil kot nedosegljiv dvorjan, in njeno edino malo zadovoljstvo je bilo loščenje koncertnega klavirja, naloga, ki jo je dobila, kadar ga ni bilo doma. Ko se je ta nedosegljivi dvorjan v razkošnem obredu v jokohamskem New Grand Hotelu poročil z nedosegljivo »madamo Butterfly«, ni bila toliko zavistna, kot je bila najbrž zamaknjena v lastno podobo, svežo kot jutranja roža, odeto v prekrasno izvezen kimono. Ko je pozneje izvedela, da se je kak gost ali kaka gostja pozanimala, ali je nemara ta gospodična plemiška hči ali kaj podobnega, je kar poskočila od veselja.

Kakorkoli, pri »Jokohan1ah« je preživljala neverjetne dneve.

Za vsak nov letni čas je dobila po naročilu izdelane kimone. Izurila se je v čajni ceremoniji in ikebani. Priključila se je cerkvenemu zboru, kjer se je seznanila z dekletom, ki so mu kasneje pravili »tetka«. Postali sta tako tesni prijateljici, da so ju pomotoma imeli za sestri. Dobivala je tudi žepnino, da se je lahko družila z drugimi pevkami. Noriko menda do zadnjega ni vedela, od kod prihaja denar, a gotovo ga je dajala teta, pa tudi odtujeni oče, da bi pred teto lepše izpadel.

Zdelo se je, da je uboga Noriko, ki je nekoč spala na scefranih rogoznicah v hiški med osaškimi stranskimi ulicami, kot dim izpuhtela z obličja zemlje.

Toda resničnost ni bila tako prizanesljiva.

Teti je bilo ob Noriko, ki je zamaknjeno uživala v svoji preobrazbi, najbrž vse bolj nelagodno. Skrbeti za dekle, godno za možitev, je bilo isto kot prevzeti nalogo, da se ji poišče moža, a težava je bila v tem, da je Noriko kot nezakonskemu otroku na poti stalo njeno poreklo. Še večji problem je bil, da je bilo treba poiskati koga, ki bi k sebi vzel tudi njeno mamo, njej pa ni bilo dovoljeno prestopiti praga »Jokoham«.

Noriko je bila vloga omikane mladenke pisana na kožo, pritegovala je poglede in zgodilo se je, da si je drznila seznaniti se z nekim tenoristom, stalnim gostom pri »Jokohamah«. Naklonjenost je bila vzajemna.

Si. Mi chiamano Mimi. - Da. Ime mi je M imi.

Odmevanje maminega soprana po hiši v Chitose-Funabashiju v Mitsukijinih otroških letih so bile natanko tiste arije, ki jih jo je naučil ta tenorist.

On ni bil nič manj uglednega porekla kot »madama Butterfly« . Čeprav se je Noriko nosila nekoliko prevzetno, pa je bila dovolj pametna, da je vedela, da se z njim ne more dobivati v družbi drugih. Čajne ceremonije in ikebana so bile dober izgovor, da je preživljala čas v njegovi bližini. Govoril ji je, da bo prepričal svoja starša, da bosta privolila v poroko z njo. Toda študij petja sta

plačevali onadva. Tudi načrtovani študij v Nemčiji naj bi plačala onadva. Brž ko je vročekrvni zaljubljenec staršema priznal, da ima izvoljenko, sta ga brez odlašanja iz jokoham skega pristanišča z ladjo poslala v Nemčijo.

»Jokohame«, ki so jim očitali malomaren nadzor, so lahko ponudili zgolj iskrena opravičila.

Mama je iz »uboge Nonko« postala »Nonko, ki ne ve, kje ji je mesto«.

16. Izpisek iz družinskega registra

Zdaj je bilo treba »Nonko, ki ne ve, kje ji je mesto«, po hitrem postopku poročiti. Tako odločena teta se je s svojim podjetnim značajem, ki ga je podedovala tudi Noriko, pogumno podala ven iz kroga stalnih obiskovalcev svoje hiše in poskrbela, da je njena fotografija zakrožila med vsemi mogočimi družinami s primernim ženinom. Norikina lepota je govorila san1a zase. V živo sta tudi njeni duhovitost in ostroumnost govorili sami zase. Presenetljivo hitro se je ponudil mladenič, s katerim ne bi mogla biti nezadovoljna.

Ni bil bogat, a tako kot njen oče je bil samurajskega porekla in univerzitetno izobražen. Bil je sedem let starejši od nje in imel lastne redne prihodke. Za dobro mero je bil še čeden. In ker je bil drugorojeni sin, mu ni bilo treba živeti s starši, še več, k sebi je bil pripravljen vzeti Norikino mamo. Vsakdo bi rekel, da je za dekle Norikinega porekla še predobra poročna partija.

Teta je bila zadovoljna, da je posredništvo tako učinkovito opravila. Oče ji je bil hvaležen. Tudi mama, ki se je počutila osramočeno, da zanjo skrbijo sorodniki, je skoraj poskočila od veselja, da se je vse sestavilo, kot se mora, in da bo odslej končno spet skupaj s hčerko.Tudi stric, »dedek Jokohama«, ki mu je bila Noriko od vseh sorodnikov najbližja, je bil trdno prepričan, da ji ob takem možu ne bo nič manjkalo. Oddahnila si je tudi ta, »ki ne ve, kje ji je mesto«, saj je v devetnajstletnem letu življenja vedno močneje čutila breme nuje, da se poroči.

Poroka je bila dogovorjena.

Oče je glede na svoje siceršnje skromno življenje za poroko prispeval nepredstavljivo bogato vsoto. Za nevestino doto je kupil dva predalnika iz pavlonije> toaletno mizico z ogledalom in komplet posteljnine iz svilenega damasta. S tem se je hčerki odkupil za to> da je v času odraščanja nanjo preložil skrb za mamo. Gotovo si niti v najhujših sanjah ni predstavljat da bo čez nekaj let moža pustila zaradi drugega moškega - Natsukijinega in Mitsukijinega očeta.

»Če ne bi bilo vojne> se z vajinim očetom nikakor ne bi mogla poročiti. Katsurovi so uglednega rodu> tega ne bi dovolili.«

Tega dela družinske zgodovine sta se Natsuki in Mitsuki od malih nog še in še naposlušali. A sestrici> ki nista poznali mamine preteklosti> nista razumeli pravega pomena njenih besed. Čudno se jima je zdelo le to> da ni bilo nobenih poročnih fotografij> in ko sta o tem povprašali mamo> je odgovorila le:

»Bilo je tik po vojni. Ni bilo denarja.«

Beseda vojna je pomenila kaos in pomanjkanje vseh dobrin> kar je potešilo radovednost sester> ne da bi dobro vedeli> za kaj je šlo.

Kaj se je zares zgodilo> se je razkrilo šele> ko je bila Mitsuki že na fakulteti. Nekega dne je mama kdo ve zakaj odšla na matični urad v Itabashi> kjer so imeli Katsurovi nekoč ordinacijo> in zaprosila za izpisek iz družinskega registra.

Očeta ni bilo doma> tri ženske so ravno pospravile mizo po večerji. Mama je odprla rjavo kuverto.

»Natsuki> Mitsuki> nekaj vama moram pokazati> « je rekla z napetostjo v glasu> značilno za odločilne trenutke. Sestri sta se za hip spogledali in spet sedli.

»Dobro si oglejta ta izpisek iz družinskega registra.«

Sestri sta mamo zvedavo pogledali> češ> kaj je na tem tako posebnega.

Mama je zavzdihnila in rekla:

»Enkrat prej sem bila že poročena> ampak to nikjer ne piše.«

Natsuki in Mitsuki sta bili že odrasli in ju ta novica ni posebno pretresla. Mama pa je bila bolj vznemirjena. Povedala je, da ju v otroštvu s tem ni želela obremenjevati. Do zdaj je molčala, da je njun oče njen drugi mož. Nekje je slišala, da so po drugi svetovni vojni zakon o družinsken1registru dodobra prenovili, tako da je bil osredotočen na jedrne družine. Pričakovala je, da zaznamka, da je nezakonski otrok, najbrž ni več, da pa je zaznamek o ločitvi ostal, saj se je ločila po vojni. Dolga leta ji je ležalo na duši, da bo to oviralo možnosti za njuno poroko. Še vedno so vladali časi, ko je morala biti za prihodnost otrok tudi preteklost staršev brezhibna.

Razgrnila je modrikasti papir in veselo nadaljevala:

»Tudi o očetovi ločitvi ni nobenega zaznamka.«

»Tudi oče je bil že enkrat poročen?«

»Ja, ja.«

To je Natsuki in Mitsuki vendarle nekoliko šokiralo. Da se ženska, kot je mama, loči in spet poroči, se jima je zdelo čisto verjetno, nista pa si mogli predstavljati, da bi bil česa tako drznega zmožen tudi oče. Natsuki je vprašala:

»Zakaj bi se nekdo tako poštirkan, kot je oče, sploh ločil?«

Odgovor je bil kratek in jasen, s pridihom superiornosti:

»Njegova prva žena je bila neznosno resnobna, prav nič zabavna in zanimiva. Pa tudi lepa ni bila.«

Nekaj let pozneje sta izvedeli, da je bila očetova prva žena v resnici prav prikupna. Mama se je vsilila v njun zakon, očeta izpulila iz rok mlade žene, ki se ga je vsa v solzah oklepala, in ga na silo odpeljala s sabo. Takšno različico pripovedi so ponudili sorodniki po očetovi strani, ki mame niso marali. Težko je bilo presoditi, kaj je bilo res in kaj ne, toda v luči mamine narave je bila zgodba presneto verodostojna. Prvi zakon ni trajal dolgo in otrok nista imela, zato se je prva žena vrnila k svojim staršem in kasneje spet poročila.

Mitsuki je postala nekoliko nemirna:

»Si ti imela kakega otroka?«

»Ja, hčerko,« je odgovorila mama in nato nekoliko omahovaje dodala: »Umrla je še majhna.« Zapustila jo je, ko je imela pet let.

Potem jo j e vzgajala mačeha, dobila je brata, a se j e pri dvanajstih utopila v jezeru. Sestri sta mamo poslušali brez besed. Za piko na i je ponosno dodala:

»Kakšna lepotica je bila!«

Ko sta si sestri predstavljali majhno rakev za dvanajstletno deklico,jima je bilo iskreno žal za starejšo sestro, ki je nista nikoli poznali.

Mama ni veliko razlagala, zakaj se je ločila, morda iz uvidevnosti do moža, ki ga je zapustila, morda ker jo je bilo sram svojega egoizma. »Vajin oče je bil bolj intelektualen tip človeka,« je podala kratko razlago, zakaj se je odločila zanj.

Ko je razvezo naznanila, je njen oče, njun dedek, pobesnel in bil pripravljen z njo prekiniti vse stike. Nič nenavadnega, glede na to, koliko je plačal za poroko. Toda očitno je, mogoče zaradi tega, ker drugih otrok ni imel, sčasoma popustil in stike obnovil, saj je bila podoba »dedka« iz Kjota del zgodnjih sestrskih spominov. K sreči - grdo rečeno - je mamina teta utrpela možgansko kap inodšla na oni svet, še preden bi lahko videla, kakoje njen trud izpuhtel v nič. »Dedek Jokohama«, ki ni bil njen krvni sorodnik, je mami dovolil, da jih je še naprej obiskovala, čeprav bi ji lahko to prepovedal.

»Le zakaj ni zaznamkov o teh razvezah?« je mama zamrmrala sama pri sebi in skrbno pospravila modrikasti papir nazaj v rjavo kuverto.

Izpisek iz družinskega registra je spet prišel v igro, ko je oče Natsuki pripeljal nazaj domov iz Nemčije.

Res je, da je bila mama na trenutke preračunljiva, ni pa bila do obisti preračunljiva. Natsuki je poslala k »madami Butterfly«, da je na klavirju spremljala učenke pri urah petja, in ji tako omogočila, da je ponovno začela zahajati k »Jokohamam«. Vendar je s tem, ko jo je želela poriniti v krog obiskovalcev »Jokoham« - krog, iz katerega je bila izključena, čeprav so »Jokohame« nekoč skrbele zanjo

-, prej zgolj sledila svojemu hrepenenju, ki je že prešlo v staro navado, kot pa da bi izvajala kak jasen in pretkan načrt, da hčerki zagotovi dobro poroko. Najbrž si ni predstavljala, da bo takšna snubitev res padla z neba.

V tistem času je imela »madama Butterfly« učenko, spodobno dekle iz bogate družine z zvezami v vladnih službah. Po diplomi iz solopetja na konservatoriju »strička Jokohame« se je poročila z zdravnikom, ki je nasledil družinsko ordinacijo v bogataški tokijski četrti, in nadaljevala s prefinjenimi pevskimi dejavnostmi, medtem ko je vzgajala otroke. Celo »Jokohame« so jo visoko cenili.

Imela je mlajšega brata, čelista Yujija.

Vse se je začelo, ko se je nekega dne odpeljal s prijatelji jest v kitajsko četrt in se je na poti domov oglasil pri »Jokohamah«, da bi pobral svojo sestro. Tam je prvič srečal Natsuki. Dotlej zadržani in mirni Yuji je postal nenavadno dejaven. Prišel je k »Jokohamam«

tudi naslednjič, ko je bila Natsuki tam, in še naslednjič, pa tudi ka.dar ni bilo kakega posebnega razloga. Kaj kmalu je Natsuki povabil na zmenek.

Ko je mama za to izvedela, je v torbico vtaknila izpisek iz družinskega registra in se nemudoma odpravila k »Jokohaman1«. Za vsak primer jih je šla poprosit, naj, če je le mogoče, molčijo o ločitvah v njeni družini, če bi Shimazakijevi začeli poizvedovati o Natsukijinem poreklu.

»Jokohame« je najbrž nekoliko zmedlo, zakaj je mama s sabo prinesla izpisek, a ljudje brezhibnega porekla niso razumeli, kakšne muke ji je v otroštvu povzročal predvojni zakon o družinskem registru, ki je beležil vse - družbeni status v preteklih stoletjih, bolezni, poroke, otroke, smrti - in je ključno vplival na posameznikovo prihodnost.

Na mamino družinsko preteklost bi bili težko ponosni. Bila je nezakonski, a priznan otrok. Njeni mama in stara mama, obe gejši, sta bili prav tako nezakonski, vendar nepriznani, kar je bilo za stopnjo hujše. Natsuki je bila prva, ki se je osvobojena te preteklosti lahko poročila dostojanstveno kot zakonski otrok. Odločitev, da ločitve ne smejo ovirati Natsukijine poroke, ni bila v tistem času nič drugega kot odraz pristne materinske ljubezni.

Yuji je bil tri leta starejši od Natsuki in je še na sveže prišel z magisterija na konservatoriju Julliard v New Yorku. Študij v ZDA je bil drag, saj drugače kot v evropskih državah ni bil podprt z javnimi sredstvi. Samo otroci bogatašev so si ga lahko privoščili. Ko je spoznal Natsuki, je Yuji ravno iskal službo orkestrskega glasbenika in ženo.

Morda mu je bila všeč zato, ker je bila nekoliko drugačna od drugih spodobnih gospodičen okoli njega. Morda ga je privlačila toliko bolj, ker se je zdelo, da se zanj ne zanima toliko. Ko jo je pripeljal domov, njegov oče kar ni nehal ponavljati: »Kakšna lepotica. Le kje si jo našel?«

V tistem obdobju je bila Natsuki v cvetu mladosti.

Za gospo Shimazaki je bil problem, da so bili Katsurovi zgolj družina preprostega uslužbenca, tako da sta se morala Yuji in njegov oče kar potruditi, da sta jo pregovorila. Yujijev oče se je namreč k Shimazakijevim priženil in s poroko prevzel njihov priimek, a ker je bil spreten gospodar, ki je dodobra oplemenitil njihovo imetje, je njegova beseda nekaj veljala. V Natsukijino korist je sam zase govoril njen študij v tujini. Pomagalo je tudi to, da je bil pri poročnih pogajanjih poudarek na očetovi rodbini. »Jokohame« o 1namini veji niso rekli niti besede, morebiti se jim obujanje spotikljive preteklosti ni zdelo spodobno.

Katsurovi so vedeli, da imajo Shimazakijevi več denarja kot oni. Toda ko so izvedeli, da so bogati v pravem pomenu besede, jim je po začetnem veselju postalo rahlo nelagodno.

In kaj si je mislila Natsuki?

Najbrž ji je Yujijeva zagretost postopoma zlezla pod kožo. Kadar te snubi kdo s takšno zagretostjo, prav gotovo godi. Obenem jo je gotovo nehote gnala misel, da bi bila mama neskončno besna, če bi poroko zavrnila.

»Jokohame« kot ženitni posredniki so bili zmagoslavni. Da se je hčerki »uboge Nonko« - hčerki »Nonko, ki ne ve, kje ji je mesto« -

ponudila takšna partija „. Tla pod nogami jim je zamajalo dejstvo, da bo Natsuki nenadon1a bogatejša od njih, toda svoje hčerke, ki bi jo udobno poročili, tako ali tako niso imeli.

Tudi v prejšnji generaciji so imeli samo dva sinova. Ko je mama videla zmagoslavje na obrazih »Jokoham«, je v njenih prsih oživel spomin na zadrego pokojne tete, ko je prišla na dan romanca s tenoristom pred mnogimi leti. Ob tem, da ji je uspelo hčerko poročiti v krog obiskovalcev »Jokoham«, so jo morala preplaviti grenko-sladka čustva.

17. Reči hvala

Poroka v bogato družino je povzročila kar nekaj preglavic.

Pred poročnim obredom so v New Grand Hotelu najprej organizirali spoznavno večerjo, na kateri sta se družini srečali v družbi

»Jokoham« v vlogi posrednikov. Tudi Mitsuki je bila povabljena. Med uglednimi prisotnimi je Yujijev oče izstopal po prekipevajoči energiji. Bil je živahen, neposreden, robat, in mama se ni mogla zadržati, da se ne bi z njim spoprijateljila kljub zavedanju, kaj bi si drugi lahko mislili. Potem so Shimazakijevi padli v debato, kdo je s kom na kakšen način povezan, in v poplavi uglednih in sijajnih imen so lahko Katsurovi samo ponižano molčali.

Panika je nastala, ko sta starša Shimazaki napovedala, da bosta prišla v Chitose-Funabashi izročit tradicionalna zaročna darila.

»Jokohame« so presodili, da to ni potrebno, in zavrnili vlogo posrednikov, toda Yujijeva mama je vztrajala, da je formalnostim treba zadostiti, najbrž zato, ker se je v njej pretakala toga kri visokega uradništva. Yuji je pri Katsurovih doma že bil in odločeno je bilo, da bodo tudi njegovi starši prej ali slej prišli na obisk, a bilo je povsem nepričakovano, da se bo to zgodilo na tako pretirano ritualen način. Še toliko bolj, ker sta se družini že srečali na spoznavni večerji. V glavi Katsurovih se poroka profesionalnih glasbenikov zahodnjaške glasbe in starodavno izročilo izmenjave zaročnih daril nista skladala. To je bilo prvič, da so Katsurovi odkrito prišli navzkriž s Shimazakijevimi , kar se je potem še nemalokrat zgodilo.

Mami in hčerkama je bilo v uteho vsaj to, da je bila hiša v Chitose-Funabashiju prezidana. Natsuki, ki je Shimazakijevo hišo v uglednejši četrti, kot je bila njihova, že večkrat obiskala, je po študiju v Nemčiji privzela mnenje, da so japonska bivališča pravzaprav bedna, in vzvišeno ocenila, da hiša Shimazakijevih nikakor ni nobena bogataška vila, hkrati pa prezrla, da don1ača hiša v Chitose-Funabashiju ni nič sijajnejša. Povedala je, da je hiša Shimazakijevih polna starin. Da stoji na zemljišču, velikem skoraj tisoč kvadratnih metrov, in da so tam postavili čajno hišo, ki naj bi svoje dni pripadala nekemu plemiču.

Mama in hčerki so na svojo prezidano hišo pogledale skozi oči Shimazakijevih, izgubile vsako upanje in napele možgane, kako bi jo še polepšale. Da bi samo za enkraten obisk zamenjali čisto novo jedilno mizo in kavč, bi bilo preveč trapasto.Nazadnje so sklenile, da bodo razkošnejši videz najučinkoviteje ustvarile, če za spodnje nadstropje kupijo nove zavese iz težjega blaga. Ker pa za naročilo niso imele ne denarja ne časa, so se odločile, da jih bodo sešile same. Hkrati bodo z istim blagom obrobile še okrasne blazine in jih razmestile po kavču.

Z združenimi močmi so delale noč in dan.

Nekega dne se je mama zdrznila, pogledala iznad šivalnega stroja in rekla:

»Joj, kaj pa, če bodo tistega dne sosedovi kmetje gnojili? Vsega bo konec!«

Pri sosedih so v tistem času še obdelovali polja. Od časa do časa so potresli gnojilo in takrat je pridišalo tudi skozi zaprta okna.

Človeški gnoj so že pred časom zamenjali za umetno gnojilo, ki pa je po okolici še vedno širilo rezek vonj.

Ker se je s sosedi najbolj spoprijateljila Mitsuki, ki je čez polja hodila k njim po zelenjavo, so zadolžili njo, da jim je razložila, kakšen obisk pričakujejo , in jih prosila, naj tisti dan ne gnojijo.

»Lej no lej, Natsuki se bo poročila,« je pripomnil kmet.

Mitsuki je prikin1ala. Ko je bila majhna, je ta možakar prihajal k njim s čebrom za gnoj in vanj z lopatko iz stranišča prelagal njihove iztrebke. Če je pomislila za nazaj, je bilo v vonju, nad katerim so se nelagodno zmrdovali, tudi nekaj njihovih izdelkov.

»In koga je ujela?«

»Nekega glasbenika, bogatejšega od nas.«

Ta kmet s slamnikom na glavi in brisačko, zavezano okoli vratu, je imel zemljo na več koncih Chitose-Funabashija, tako da je moral biti pravzaprav bogat.

»Hmm, lepo se sliši. Čestitaj ji v mojem imenu,« je rekel kmet. Nato je še dodal: »Ampak bo kar malo tiho, ko ne bomo več slišali njenega klavirja.« Ko je Natsuki vadila klavir, so se sosedove tri hčerke postavile k oknu, s katerega se je čez polja videlo v njihovo hišo, in poslušale.

Na dan obiska so Katsurovi pripravili nove copate.Pripravili so tudi čaj s soljenimi češnjevimi cvetovi. Na podstavku iz nelakiranega lesa so ležali predmeti, za katere so starodavni Japonci menili, da prinašajo srečo: lupine školjk, posušene haloge in konopljina vrv.

Ob nerazumljivi simboliki zaročnega darilajih je zajel čuden občutek, kakor da so zdaj celo oni na neki način povezani z neprekinjenim cesarskim rodom. Celo oče, ki se je norčeval iz starih japonskih navad, češ da so izgubile pomen in so samo še prazne formalnosti, je z resnobnostjo na obrazu sprejel pladenj z darovi.

Končno je napočil dan, ko si je Natsuki nadela poročno obleko. Čeprav je bil Yuji drugorojenec, je še vedno šlo za poroko s sinom iz bogataške družine. Obred v Cesarskem hotelu ni bil edino razkošje. Shimazakijevi so v svoji soseščini mladoporočencema zgradili hišo. Ker ni prišlo v poštev, da bi tja prepeljali obrabljeni, obledeli pianino, so Katsurovi v Natsukijino doto primaknili še koncertni klavir Yamaha. Ker se jim takrat še niti sanjalo ni, kako hitro bo prišel dan, ko Japonci ne bodo več nosili kimonov, je Natsuki dobila še različne komplete kimonov za vsako priložnost: za slovesne priložnosti črn kimono tomesode , ki ga nosijo samo poročene ženske, kimono homongi za obiske, dva žalna kimona - enega v težki svili, drugega v lahki poletni gazi, ker smrt ne izbira letnega časa - in za vsakega še skladen obi. V skladu z bliščem poročnega slavja se je po obredu Natsuki iz poročne obleke še dvakrat preoblekla v kimono, enega - kimono furisode, z dolgimi rokavi, svetlikajoč se od zlatih in srebrnih vezenin - si je izposodila od Satsuki, hčerke

mamine prijateljice »tetke«. Katsurovi so imeli dvakrat manj povabljencev kot Shimazakijevi, in da jim ne bi vzbujali sramu, ker poročajo sina v družino s tako malo zvezami, so iz skrbi za ohranjanje videza morali ugrizniti v kislo jabolko in jih nabrati med očetovimi sorodniki, s katerimi se po navadi niso družili, saj so veljali za nekoliko odtujene in vzvišene.

Čeprav so Katsurovi prisegali, da je treba denar zapravljati zase, ne za družbene obveznosti, jim je poroka ta načela povsem porušila.

Potem ko je Natsuki zapustila domače gnezdo, nihče ni več natančno vedel, koliko denarja je ostalo v naložbenem skladu, za katerega jim je »tetka« zabičala, naj se ga ne dotikajo.

V lužici prekrasnega spomladanskega sonca je Mitsuki z mamo zlagala oprano perilo.

»Suhi smo ko poper,« je ponovila po kratkem premolku, med katerim je ves čas s pogledom, uprtim v mizo, v pare zlagala očetove rjave, modre in sive nogavice.

Takrat pa je čez mizo zazvenel odločni mamin glas:

»Denar si lahko izposodim od tetke. Potovanja v tujino niso več tako draga, kot so bila. Hitro ji lahko vrnemo.«

Gotovo je v tistem trenutku v glavi že preračunavala. Potem ko se je očetu posel sfižil, je po zaslugi svoje tekoče angleščine dobil službo pri priznanem podjetju. Čeprav prišlek, je vseeno dobival spodobno plačo.Tudi mama, čeprav se je pritoževala, da bo njenega posla zaradi usihajočega zanimanja za kimone nekoč konec, je še vedno hodila k »tetki« delat. Mesečni prihodki so bili kar lepi.

Ko je Mitsuki dvignila pogled, je mama dodala:

»Ampak samo za eno leto. Ustaliti se moraš, leta tečejo.«

Ker je bila navajena, da jo je mama obravnavala neenako, je kar težko verjela, da ji je dovolila študij v tujini.

Mama je nekoliko presenečeni hčerki naravnost rekla:

»In še, nobenega učenja petja. To mi gre težko z jezika , ampak s svojim glasom ne boš prišla daleč. Če že greš študirat v tujino, se uči francoščino.«

»Res lahko grem?«

Tudi Mitsuki si ni domišljala, da jo bo njeno petje kam pripeljalo. Čutila je, da poje samo zato, ker jo je odnesel mladostniški zanos, da je ena od »frajlic«. Mama je imela precej močnejši glas od nje.

Mama je prikimala in nadaljevala: »Če boš znala francosko, lahko denar zaslužiš s prevajanjem. Za modne revije in podobno.«

Opazila je, da se je hčerki povesil nos: »Tudi romane lahko prevajaš.«

»Ja, v daljni prihodnosti,« je z grenkim nasmeškom odvrnila Mitsuki in pogledala dol.

Potem ko je očetove nogavice zložila v pare, jih je zvila v kroglice. Na prsi ji je pritisnil težek občutek hvaležnosti do mame, ki ji je brez posvetovanja z očetom velikodušno obljubila denar.Na koncu jezika je imela besedo »hvala«. A nazadnje je ni izgovorila. Skupaj z globoko hvaležnostjo ji je iz nekega vzgiba v srcu spet zabrbotalo razlikovanje med njo in sestro. A Natsuki mami kljub vsemu denarju, ki gaje ta zapravila zanjo, ni namenila niti najmanjšega »hvala«. Mitsuki se je zdelo zato čudno, zakaj bi se morala zahvaljevati samo ona, saj ni bila nobena pastorka. Še naprej je strmela v perilo in ga zlagala, takrat pa je mama rekla:

»Vedno delaš, kar ti paše. Pritožuješ se tudi ne.«

Mitsuki je molčala.

»In zato se je samo od sebe zgodilo, da si prišla druga na vrsto.«

Ob tem izmikajočem se opravičilu se je Mitsuki še bolj vkopala v svojo zamero. Skrinjica spominov se je ponovno na široko odprla in drobci podob od najmlajših let naprej so drug za drugim priplavali na vrh. Mislila se je že zahvaliti, a so iz nje izbruhnile zlobne besede: »Saj je v redu, sem že navajena.« Te besede so jo spodbudile, da je njena zapičenost postala še hujša, in s pogledom, uprtim v mizo, je zlagala naprej.

Mama je zašepetala:

»Mitsuki, žal mi je.«

Mogoče je mama prvič pomislila, da bi začela po malem odpravljati neenakost, ki jo je gojila do hčerk. Še nedolgo tega, ko so za Natsuki naročili poročno obleko iz slovitega butika, je Mitsuki razgrnila blago z razprodaje in se nespretno trudila sešiti večerno obleko za nastope v kabaretu. Za sestrino razkošno poroko si je kimono izposodila.

Ravno zato, ker jo je mama puščala pri miru, se je Mitsuki, ne da bi se zavedela, kdaj, sama od sebe naučila, kako vstopiti v svet odraslih. Glede na to, da je bila mlada,je bila okolica do nje presenetljivo prizanesljiva in z življenjem ni bila niti najmanj nezadovoljna.

Oče je bil sicer primoran delati za podjetje, a je bil v osnovi mladenič, mahnjen na književnost, ki ni dal veliko na toge formalnosti in je zagovarjal načelo, da je za hčerki umetnost najboljša. Mitsuki je bila hvaležna za svobodo, ki ji jo je nudilo takšno družinsko okolje.

Zavedala se je, da ima v očeh drugih srečo.Ne glede na vse pa ji je zdaj prvič postalo kristalno jasno, da se z neenako obravnavo sestre in sebe ni nikoli zares sprijaznila.

V tistem času še ni vedela, da bosta prav to nezadovoljstvo in nesprijaznjenost nenadejano pripeljali do poroke s Tetsuom, ki ga bo srečala v Parizu. Sklonjena nad mizo, je nlami naravnost in neprikrito dala vedeti, kako ji zameri.

»Natsuki je pač takšna,« je nadaljevala mama, a ostala slepa za dejstvo, da za vsem tem stoji njena lastna grenkoba, ki jo je poganjala skozi življenje.

Mogoče se je mama ogrela za Mitsukijin študij v Parizu, ker tudi Natsukijino bivanje v Nemčiji na koncu koncev ni bilo brez učinka.

Oče je hitro privolil, saj ga je najbrž zaskrbelo, kaj počne mlajša hči v vsakodnevnem življenju. Da bi se izognili morebitnim odklonom, kot si jih je privoščila Natsuki, so se odločili, da ne bo živela sama ali v internatu, temveč da bo zanjo skrbela spodobna francoska družina. Oče se je posvetoval z nekim Američanom, s katerim se je spoprijateljil v času njegovega trgovskega podjetja, in ta je, bodisi ker je bil rojen spreten trgovec bodisi ker je bil nagnjen k pretiravanju, svojim francoskim znancem natrosil puhlic, ki so očetovo družino preobrazile v sijajno rodbino, njegove propadle posle pa v veliko podjetje. Ti Francozi so te besede v še bolj napihnjeni obliki

prenesli naprej svojim znancem. Kot v igrici »gluhi telefon«, je vse skupaj izpadlo nabreklo in popačeno, in ni minilo veliko časa, ko se je že ponudila neka francoska družina, a hkrati izrazila zadržanost, ali so »sploh primerni, da poskrbijo za tako ugledno mlado damo«. Imeli so hčerko, ki je bila menda sramežljiva in z nosom ves čas v knjigah. Rekli so, da jo bodo gostili zastonj, a so na prigovarjanje Katsurovih nazadnje sprejeli denar za hrano. Menda je njihova hiša stala v zahodnem predmestju Pariza čez Seno, v Saint-Cloudu, ki pa se je izkazal za elitno četrt višjega sloja, kar je Mitsuki izvedela šele, ko je prišla tja.

»Kako ti zavidam,« je rekla Natsuki, medtem ko je njena sestra pripravljala velikanski kovček.»Če bi lahko, bi tudi jaz odšla v Pariz študirat.«

Mitsuki je ob teh besedah začutila nenavadno zadovoljstvo, da je končno na boljšem.

Izza Natsuki je mama rekla:

»Če se že misliš zaljubiti, se daj prosim v koga, s komer se boš lahko poročila. In naj bo Japonec. Samo japonsko znam.«

Mami je bilo povsem dovolj, da zahodnjaki ostajajo na filmskem platnu. Mitsuki je ob maminih neznosno zaprašenih besedah pogledala vstran in jih gladko preslišala. Ni pa si predstavljala, da se bo odvilo, kot je napovedala.

In tako se je nekega dne pod jesenskim nebom odpravila v Pariz.

18. Pod novim nebom

Pariz je Mitsuki presenetil.

Pa ne samo zato, ker je bilo sivkasto mesto iz rahlo sajastega peščenca tako lepo.

Tudi zato, ker so se časi, o katerih je prebirala v japonski predvojni književnosti, zaradi katere je dobila vtis, da na študij v Pariz hodijo samo pripadniki plemenitih rodbin, popolnoma spremenili.

Med Azijci, ki si jih takrat videval po Parizu, so bili v prvi vrsti Vietnamci iz nekdanje kolonije. Drugi po vrsti so bili Kitajci, ki so tako ali tako razseljeni po vsem svetu. Vsi ti priseljenci so delali v vietnamskih ali kitajskih restavracijah. Japonci so bili med redkimi Azijci, ki so prihajali z drugega konca sveta v Pariz samo na obisk, vendar to niso bili Japonci iz velikih, plemenitih rodbin. Avenija Opera na desnem bregu Sene je bila tako prepolna turističnih skupin, zatopljenih v nakupovanje, da so jo preimenovali v Avenijo Japoncev. Večina Japoncev na levem bregu pa so bili študentje na krajšem ali daljšem študijskem bivanju. Veliko jih je prihajalo iz družin, ki so imele še manj denarja kot Katsurovi, na primer iz družin provincialnih uradnikov, učiteljev, špeceristov. Cene letalskih vozovnic so občutno padle, obenem je bila v tem obdobju Japonska prva vzhodnoazijska država, ki je obogatela.

študija jezika in glasbe v tujini sta se razlikovala. Za študij glasbe je bilo treba že doma od malih nog redno vaditi kako zahodnjaško glasbilo, medtem ko pri učenju jezika te ovire ni bilo. Veliko staršev po svetu je trdo delalo, da so lahko denarno podprli svoje otroke, toda Japonci so vstopili v obdobje, ko za študij v Franciji pretiran finančni napor ni bil več potreben.

Francija ni bila oddaljena dežela, oddaljeno je bilo obdobje, ko je veljala za oddaljeno deželo.

»Gospodična!« jo je prvi dan, ko je vstopila v jezikovno šolo Alliance Fran<raise, po predavanjih nenadoma nekdo ogovoril po japonsko .»Najbrž si pravkar prišla, ne?«

Čeprav ji je bilo malo nerodno, da jo nekdo pri njenih letih še vedno ogovarja z gospodično, se je prepustila sogovornikovi šegavosti in se na njegovo povabilo odpravila v šolski bistro.V dimu cenenih cigaret Gauloises, ki ji je dražil oči in nos, seje izrisal krog številnih japonskih študentov. V zraku ni bilo napetosti, kakršno je bilo čutiti v kabaretu, temveč je prej vladal vtis, da imajo študenti na voljo ves ljubi čas. Bili so skoraj sami fantje. Ni vedela, ali zato, ker si je le malo družin lahko privoščilo poslati v tujino tudi hčerke, ali pa zato, ker jih je zanje preveč skrbelo. Mitsuki je bila edina v tej razpuščeni druščini malce nervozna.

»Tole je Mitsuki Katsura,« jo je predstavil fant, ki jo je povabil zraven. Nekdo drug je pripomnil, da ima lepo ime.

Fant, kijo je povabil, jo je vprašal:

»Od kod si?«

»Iz Tokia.«

»Od kod iz Tokia?«

»Iz Chitose-Funabashija.«

»Funabashi praviš? Ni to nekje v predmestju? «

Mitsuki se je zasmejala in odgovorila:

»Ne, ne, v Setagayi, blizu centra.«

Ob tem so kot v kakšni komediji začeli govoriti drug čez drugega:

»Si lahko misliš? - Setagaya!- Madoniš! - A ni to tam, kjer živijo politiki, pa direktorji, pa igralci, pa takšni. - Super zate!«

Po osnovni šoli v Chitose-Funabashiju sta tako Natsuki kot Mitsuki vstopili v zasebno dekliško srednjo šolo v istem okrožju. Tudi na univerzi je imela Mitsuki veliko sošolk iz podobnega okolja. Nobena od njih ni uporabljala imena »Setagaya«, raje so omenjale manjše četrti znotraj tega okrožja, na primer Kaminoge, Fukuzawa ali Kyodo, in v primerjavi s temi Chitose-Funabashi ni zvenel tako dobro. Tudi obiskovalci kabareta, tudi tisti, ki sploh niso bili iz Tokia, so poznali posamezne tokijske kraje. Z odhodom v Pariz se je Mitsuki v prvi vrsti počutila, da je zapustila bolj Tokio kot pa Japonsko.

Od prvega dne je Mitsuki veljala za »dekle iz ugledne družine«. Še do včerajšnjega dne se je z mamo in sestro na vse kriplje trudila, da pred Shimazakijevimi njihova povprečnost ne bi bila tako očitna, zdaj pa se je ista Mitsuki pod novim nebom preobrazila v novo osebo.

Ker je živela pri francoski družini iz elitnega predmestja Saint-Cloud, se je ta vtis pri drugih samo še poglobil. Gostiteljska družina je živela udobno življenje, vendar jih ne bi mogli označiti za bogataše. Njihova hiša je bila med manjšimi, a se je Mitsuki vseeno zdela neskončno razkošna. Sijajno pomolno okno v dnevni sobi je bilo v nasprotju s tisto sramotno in1itacijo v domači hiši v Chitose-Funabashiju široko in globoko. Mitsuki se je počutila kot princeska v pravljici. Resnica je bila, da je veliko japonskih študentov živelo v drobcenih mansardnih stanovanjih, in medtem ko so drgetali pod skupinskimi prhami, iz katerih je topla voda le nerada pritekla, je bila Mitsuki deležna lastne prostorne kopalnice. Namakala se je v tako veliki kopalni kadi, da bi se v njej lahko utopila, in se igračkala s kosmi pene kot v kakšnem filmskem prizoru. Ko se je zvečerilo in so se drugi študentje zgrbljeni v ramenih v mrazu odpravljali proti neokusni študentski menzi ali se vračali v mrakobne sobice kuhat siromašne večerjice, si je Mitsuki v jedilnici v svetlobi lestenca čez kolena pogrnila platnen prtiček, kakor je normalno v francoskih domovih, in uživala v ustaljenem vrstnem redu hodov, od predjedi do sladice.

Razlika v načinu življenja med njo in drugimi je bila več kot očitna.

Ko je prišel čas večerje, je na hitro pozdravila kolege, ki so še vedno tičali skupaj, in se vrnila v predmestno domovanje kot skrbno obvarovano dekle s policijsko uro. Z gostiteljsko družino po rodu iz Bretanje se je tu intam za konec tedna z avtomobilom odpeljala v njihovo hišo na severni obali, kar je bilo tudi svojevrstno razkošje. Naj je še tako pojasnjevala , da njena domača družina plačuje samo za hrano, se to v glave japonskih študentov, ki so do nje raje gojili predsodke, ni usidralo.

Za nameček sta jo obiskala še Natsuki in Yuji. Na prvi pogled je bilo videti, da sta bogata.

Še več, ko so jo povprašali, kaj je počela po diplomi, je odgovorila s tolikšnim omahovanjem, da so se kar naenkrat okoli nje spletle govorice, da je bila bodisi odrska igralka bodisi pevka. Da ni obveljala za filmsko igralko - za to bi morala biti lepotica -, je kazalo, da imajo tudi govorice svoje meje, čemur se je morala še sama bridko posmejati.

Čeprav ni bila lepa in jih je štela skoraj že petindvajset, v tistem času je to pomenilo, da so najlepša leta že mimo, je usoda hotela, da je Mitsuki v najlepšem mestu na svetu zares doživela svoj čas zrelih češenj. Okoli nje se je vrtela četica japonskih fantov, kakor da jim je življenjskega pomena, da se zaljubijo prav v mestu cvetja, Parizu. Kar telanovali so, kdo jo bo pospremil na postajo primestne železnice. No, mama, kaj boš rekla na to, ha? Mami, ki je bila tako vzvišeno sočutna do njenega videza, je želela pokazati koprneče izraze teh mladeničev.

Če je mlada ženska očarana nad samo sabo, lahko priklene nase kateregakoli moškega, ne glede na nacionalnost ali raso. Pritegovala je poglede. Potem ko se je otresla tipičnega popotniškega videza, ki izdaja, da se na novem kraju ne znajdeš najbolje, je bila na ulici deležna marsikaterega ogovarjanja mimoidočih moških, ne glede na njihovo nacionalnost ali raso. S prikritim zadovoljstvom je pospešila korak in pohitela dalje. Bilo je, kako da ji Pariz na uho šepeta »Zaljubi se, zaljubi se«, in počutila se je, kakor da z naravno lahkotnim korakom pleše valček. Kaj kmalu ji ni bilo več do tega, da bi sama posedala po kavarnah.

Ko zorijo češnje, »lepotice« izgubijo glavo. Prav gotovo je tudi Mitsuki zaradi svojih čarov izgubila glavo, a pri skoraj petindvajsetih vseeno ni bila več zares »frajlica«.

Ko je nekega dne ležala na boku, sije desnico mimogrede položila na trebuh in zatipala, da popek ni čisto na sredi. Ker je na trebuhu pridobila nekaj oblog, je popek zvesto sledil zakonu gravitacije in se rahlo povesil proti tlom. V eksperimentalne namene se je prevalila na drugi bok, in tudi tokrat je popek gravitiral proti tlom. V mislih se ji je živo izpisal izraz, da ni »V formi«.

Toda to žalostno dejstvo je pomenilo tudi, da je Mitsuki prerasla blodnjave predstave o »frajlicah«.

Ne samo da je Mitsuki izgubila glavo zaradi lastnih čarov, temveč je kot ena od brezštevilnih Japoncev, ki so od konca devetnajstega stoletja prihajali v Pariz, v mestu doživela pretres. Ko se je vozila z vlakom, avtobusom ali podzemno, ko je posedala po kavarnah, se sprehajala, ji je sam Pariz vedno bolj rojil po glavi. Megleno si je začela zamišljati, kako bi lahko podaljšala bivanje v tem lepem mestu, takrat pa se je prvič zavedela, da se še nikoli ni preživljala sama.

Bilo je, ko se je jesen prevesila v zimo. Sedela je v kavarni z mladeničem, s katerim se je v dvoje vedno pogosteje družila.

To je bil Tetsuo.

»Nekatere punce se na skrivaj prostituirajo . Samo da se ne bi vrnile na Japonsko.«

Ob teh besedah je Mitsuki nehote pobuljila.

»Prostituirajo? «

»Tako je.«

»Če je to cena, da ostanejo tukaj, ni potem bolje, da se vrnejo na Japonsko?«

»Ja, ampak one se nočejo vrniti. In ker to počnejo, bi se nazaj na Japonskem težko preživljale.«

Sčasoma je začela govoriti o tem, kako bi ženska, kot je ona, lahko ostala v Parizu in bila gmotno neodvisna.

Pred Mitsuki je stal čajnik verbeninega čaja, ki ga je v kavarnah rada naročala. Za ta čaj, vervaine, je vedela že od nekdaj, saj se je pojavljal v francoskih romanih, in od nekdaj si je zamišljala, kakšnega okusa je. Pred Testuom je stala skodelica espressa. Espresso je bil najcenejši napitek.

»Kakorkoli, Japonci imajo srečo, da se v končni instanci imajo kam vrniti, nekateri domovine nimajo,« je Testuo prišel do velikega sklepa. »Mitsuki, ti pa o svetu ne veš kaj dosti. Malo bolj se potrudi in kaj nauči.«

Kadil je Gauloises.

Pozimi so pariški dnevi kratki, zjutraj ob osmih je še vedno temno in nekaj po tretji popoldne se že počasi prikrade tema. Dan za dnem je bilo, kakor da nad njimi visi siva zavesa. Zimski mraz, skozi katerega so zimski žarki komajda prodrli, je bilo še posebej težko prenašati.

19. Mesto čudežev

»Malo bolj se potrudi in kaj nauči,« ji je ponavljal Tetsuo. Ko je takrat Mitsuki to slišala, se je pohlevno - če je zdaj pomislila, je bila njena pohlevnost bedasta - sramovala svoje nerazgledanosti.

Še preden se je prava zima ustalila, se je Mitsuki z jezikovne šole prepisala na Sorbono. Tam se je spoprijateljila z Masako in pogostokrat sta posedali po kavarnah in se pogovarjali. Masako je bila prejemnica štipendije Rotary Cluba, bila je fantovskega videza s kratkimi lasmi. Mitsuki se skoraj nikoli ni v dvoje družila s katerim od tujih moških študentov. Ti so se vrteli okoli Mitsuki, kadar je bila v družbi Masako, in tako ji je bilo ljubše. Po novem letu jo je nenadoma spreletelo, da je od moških študentov Tetsuo edini, s katerim se je tu in tam začela družiti na samem.

Bil je dve leti starejši od nje in boursier, se pravi, da ga je štipendirala francoska vlada. V Parizu je bival že tretje leto.

Japonci, ki so študirali v Franciji, so se v glavnem delili na dve vrsti. Na tiste, ki so prišli na lastne stroške, in precej redkejše boursiers.

Ti dve vrsti se skoraj nista mešali med sabo. Med samoplačniki so bili celo takšni, ki niso obvladali niti osnovne francoščine.

Ambiciozni boursiers, ki so se prebili skozi težavne izbirne izpite, so med sabo insamoplačniki držali jasno mejo.

Boursiers so bili bodoči univerzitetni profesorji. Med njimi je bil Tetsuo nekaj posebnega. V mestu čudežev Parizu je veliko boursiers živelo zgolj na relaciji med knjižnico in svojim stanovanjem, in v njihova mlada telesa se je že naselila plesen zaprašenih knjig. Čeprav so živeli v Parizu, se marsikoga to ni prijelo.Tetsuo je bil drugačen, v Parizu je živel z dušo in telesom.

Pariz je imel različne obraze.

Za ciganko z ruto okoli glave, ki je v eni roki držala dojenčka, drugo pa iztegovala v prošnji za drobiž, Pariz najbrž ni bil prijazno mesto. Za migrantske delavce, ki so skozi okna prenatrpanih avtobusov na poti nazaj v svoja tesna bivališča v vzhodnih predmestjih kazali zgarane obraze svetlo rjave polti, najbrž tudi ni bil prijazno mesto. In v času, ko je francoščina še imela svoj bahavi status, za popotnike, ki francosko niso znali, najbrž tudi ni bil prijazno mesto.

Parisiens in Parisiennes so z napetimi obrazi zaposleno hiteli naokoli. Metro je bil temen in umazan,v labirintu podzemnih hodnikov, ki si jih moral prehoditi pri prestopanju, je v nos zbadal vonj po amonijaku, ki se je širil iz postanega urina. Samo malo stran od centra so kvadratne modernistične stavbe, ki jim tok časa ni dal nobenega značaja, razkazovale svoja pusta, gola in razpadajoča pročelja.

Nelepih podob, značilnih za velika mesta, ni n1anjkalo.

Toda Mitsuki, ki je kot princeska iz pravljice živela v elitnem naselju, je Pariz nudil izobilje lepih in prijetnih plati.

Ena od njih je bila neizmerno prijazna gostiteljska družina. Hvaležna jim je bila za radodarnost, do nje so bili dobri, čeprav je prihajala in odhajala, kot se ji je zdelo. Nekoliko okrogli oče ni govoril veliko, nekoliko okrogla mama jo je klicala »ma petite Japonaise«, bila je klepetava in prijazna. Njuna hči, ki je rada brala, ji je pomagala, da seje na pamet učila Apollinaira in druge pesnike.

Sous le pont M irabeau coule la Seine „. - Pod M irabeaujskim mostom teče Sena „.

Do Sene, ki na zahodu Pariza dela široke okljuke, se je lahko sprehodila. V daljavi na drugi strani reke se je videl Eifflov stolp.

A Mitsuki je najbolj ganilo njihovo vsakdanje življenje, ki je s polnimi pljuči dihalo izročilo preteklosti. Čeprav je bila hiša nova, zgrajena po drugi svetovni vojni, je bila zasnovana s tradicijo francoske arhitekture v mislih. Zaključek ograje na stopnišču, ki je vodilo iz veže v nadstropje, je izrisoval elegantno krivuljo, obokan vhod je vodil v dnevno sobo, v kateri je v enem kotu stal starinski

kamin, nad katerim je viselo zlato obrobljeno veliko ogledalo. Predmeti po hiši so puhteli od zgodovine. Celo Mitsukijina spalnica je bila opremljena z več kot sto let starimi posteljo, pisalno mizo in omaro, ki so jih pripeljali iz podeželske hiše. Kosi so bili preprosti, a masivni les je bil prijeten na dotik. Tako so ohranjali vezi z življenjem prednikov. Kadar so na večerjo povabili goste, so na mizo postavili svečnike s prižganimi svečami, in ko je po telesu zakrožilo vino, Mitsuki ni več jasno razločila, ali so v dvajsetem ali nemara v devetnajstem stoletju. Hčerka je bila otrok svoje dobe, zato po hiši ni manjkalo sodobnih naprav, in te so se nenavadno dobro zlivale s tradicionalnim okoljem, kar je spet ustvarilo svojstveno eleganco.

Takšna občutja je Mitsuki gojila tudi do samega Pariza.

Pariz, kot ga je odkrila Mitsuki, je bil nekaj čisto drugega kot mesto, ki si ga je predstavljala iz šansonov. Ko se je zvečerilo in so zasvetili kandelabri na mostu Aleksandra III., se je most prikazal kot palača, lebdeča v zraku, od daleč je bila katedrala Notre-Dame veličastna, od blizu prefinjena, večerna panorama z Montmartra je bila takšna, kakor da so se vse zvezde z neba hkrati spustile na to čudovito mesto. Toda če odluščimo romantično povrhnjico, je mesto do kraja prozaično. Ne, bolje bi bilo reči, da je bilo čvrsto, kot zgradbe iz peščenca, ki so ga zapolnjevale.

Svet šansonov je bil prepoln ljubimcev, ki so se ljubili in delali samomore, brezimnih pesnikov, častivrednih šivilj, pristaniških prostitutk, nepridipravov in beračev, ki so spali pod mostovi. Toda v resničnem Parizu si prej kot vrvenje takšnih romantičnih figur videl sledove nakopičenega znanja birokratov, ki so pred razgrnjenimi mestnimi načrti z urbanisti stikali resne, pametne glave. Zdelo se je, da ljudje objokujejo izginotje zavitih, ozkih uličic, ki so se v srednjem veku prepletale v vse smeri, toda iz njih je zraslo mesto, ki ni brezglavo uničilo preteklosti, temveč je ohranilo, kar je bilo treba ohraniti, in zgradilo, kar je bilo treba zgraditi. Kadar ljudje poskrbijo, da modrost dela zanje, ohranijo pri življenju nakopičene izkušnje preteklosti, vključno s ponavljajočimi se prelivanji krvi, iz česar lahko ustvarijo takšno mesto čudežev. S to resničnostjo pred njo so »zgodovina«, »civilizacija«, »kopičenje znanja« in druge

besede, ki je dotlej niso zadevale, za Mitsuki nenadoma dobile konkretne pomene, ki jih je lahko videla, se jih dotaknila, jih vonjala.

Mitsuki je razmišljala, da ima Pariz srečo, da ni mesto Daljnega vzhoda, da ima Francija srečo, da ni izkusila kulturne diskontinuitete, kot so jo daljnovzhodne dežele.

Odkar se je dežela v devetnajstem stoletju odprla Zahodu, le koliko Japoncev je obiskalo Pariz in ga z grenko-sladkimi spomini pustilo za sabo?

Med tujimi japonskimi študenti, bodisi med samoplačniki ali pa boursiers, so bili tudi takšni, ki so se Parizu radi upirali in ga blatili.

»Kamnita ječa.«

»Hladen kot ljudje tukaj.«

»Umeten in zadušljiv. Ne diši po zemlji.«

Tetsuo ni bil takšen.

Tetsuo je imel Pariz rad. In z življenjem v Parizu so se mu po naravni poti preobrazile celice v telesu, tako da je iz njega nastal mlad moški po meri tega mesta. Okusno se je oblačil, kot francoski študentje si je nonšalantno ovijal ozek šal okoli vratu in pod roko nosil rjavo usnjeno aktovko. Poleg tega je imel postavo in obrazne poteze, ki so se s takšnim videzom skladale. Tudi vtis, da se tega sam zaveda, ni bil niti najmanj neokusen, temveč prijeten.

Kdaj se je vse skupaj začelo?

Še preden se je dodobra zavedela, se je Tetsuo že vrtel okoli nje. Na začetku, ko so v menzo hodili še vsi skupaj, se je vedno usedel kam vstran. Potem se je počasi začel pomikati bliže Mitsuki. Nazadnje je sedal čisto zraven nje. V nasprotju z oholimi boursiers ni imel nič proti druženju s samoplačniki, in videti je bilo, da ima časa na pretek, saj je drugače od drugih boursiers v knjižnici presedel malo časa, a takrat Mitsuki tako očitne povezave ni dojela.

Sčasoma jo je Tetsuo začel vabiti, da sta skupaj hodila na sprehode. Nikoli se ni naveličala skoraj vsakodnevnega sprehajanja po uličicah severno od bulvarja Saint Germain. Rue Jacob. Rue Fiirstenberg. Rue Bonaparte . .

Tam je bilo turistov nenavadno malo.

Drugi fantje so izginili iz Mitsukijine bližine kakor umikajoča se plima, iz tiste družbe je ostala samo še fantovska Masako. Mituski je gostiteljski družini tu in tam začela sporočati, da je zvečer ne bo domov. Takrat je večerjala, kar ji je v svoji mansardni pripravil Tetsuo z veliko kuhinjsko krpo, nizko zavezano okoli pasu. Nekdanje podstrešne sobice za služinčad so kasneje postale bivališča revnih umetnikov in študentov. Ker je bila Latinska četrt za Tetsuov študentski žep nedosegljiva, je pristal zunaj strogega mestnega središča.

Med vse pogostejšimi obiski mansarde si, se razume, nista izmenjavala samo besed. Mitsuki je imela že prej ljubimce in tudi Tetsuo je imel v preteklosti nekaj žensk, starejših od sebe, pri katerih se je očitno v marsičem izuril. Ko je Mitsuki nekoč osupnila nad njegovimi ljubezenskimi veščina1ni, ji je v šali rekel:

»Mitsuki, nerazgledana si.«

Mitsuki je na ozki postelji bruhnila v smeh.

Čeprav je rad podučeval, še zdaleč ni bil osamljen krepostnež, ki ne bi poznal toplega dotika in vroče krvi. Že samo zaradi tega nepomembnega dejstva je bil predmet njenega občudovanja.

Najraje je imela vzpon do Tetsuovega siromašnega stanovanja. Tudi čez dan je bilo vseh šest nadstropij stopnišča mračnih. Francozi so skopuški, in če si na stopnišču prižgal luč, se je avtomatično ugasnila, brž ko si prehodil eno nadstropje. Za vsako naslednje nadstropje je bilo treba luč spet prižgati. Ko se j e vzpenjala po stopnišču, do polovice ovitem v temo, in je po kamnitih stopnicah odmevalo štorkljanje korakov, jo je preplavilo neopisljivo vznemirjenje. Višje ko je bilo nadstropje, revnejši so bili prebivalci, toda bliže zvezdam so živeli. Bliže ko je bilo stanovanje zvezdam, velikopoteznejše so bile njihove sanje.

Tako se ji je zdelo.

Si. Mi chiamano Mimi. - Da, ime mije Mimi, si je včasih oponašaje mamo zamrmrala.

Čeprav je bila za postranskega opazovalca le eno od daljnovzhodnih azijskih deklet s ploščatim obrazom, se je Mitsuki zdelo, da je kot pariška šivilja izpred stotih let. Ko je pri prvem obisku podstrešne garsonjere povedala, da se počuti kot Mimi, je tokrat ona podučila Tetsua. Puccinijeva opera La Boheme se dogaja v prav takšnem stanovanjcu sredi Latinske četrti, v katerem živijo revni slikarji, glasbeniki, filozofi, in četudi nimajo denarja za stanarino, imajo vsi velike načrte za prihodnost. Tudi Mimijin ljubimec Rodolpho je pesnik brez prebite pare, toda milijonar po stremljenjih.

Ker igra pri srečanju med Mimi in Rodolphom nadvse pomembno vlogo sveča, sta se Tetsuo in Mitsuki dogovorila, da bosta njen rojstni dan proslavila z večerjo ob svečah.

Petindvajseti rojstni dan je prišel hkrati s prihodom pomladi.

20. Snubitev na podstrešju

Mitsuki je gostiteljski družini zamolčala, da ima tistega dne rojst ni dan. Ker so bili tako dobri do nje, jo je slaba vest grizla že, ko jim je naznanila, da je ne bo na večerjo, tako da jim nikakor ni mogla povedati, da bo rojstni dan praznovala zunaj. Odšla je od doma, ne vedoč, da jo čaka Tetsuova snubitev.

Čeprav je bila mlada, je bil za Mitsuko vzpon do šestega nadstropja v škornjih s peto kar velik napor, toda ko je pomislila, da jo bo ob prihodu pričakala jedilna miza, osvetljena s svečami, jo je prevzel občutek sreče, kakor da se zares vzpenja proti zvezdam.

Potrkala je in vrata so se odprla. Mitsuki je zastal dih. Predstavljala si je, da bo na majhni mizi stala ena sveča, a sveče so bile vsepovsod po sobi. Po tleh, po okenskem okviru, po knjižnih policah so drobni plameni drhteli, kakor da plavajo po zraku. Od pogleda na čarobno osvetljeno sobo se je Mitsuki zavrtelo v glavi. Tetsuo je električno luč že vnaprej ugasnil.

Ves čas večerje je bila kot v sanjski deželi, in tudi ko ji je na koncu postregel z vročim verbeninim čajem, si nikakor ni mislila, da stoji pred življenjskim razpotjem.

Najprej se je Tetsuu obraz zakrčil.

»Povedati ti moram, da me na Japonskem čaka služba.«

Potem se je, ne da bi izpustil Mitsuki izpred oči, s cigareto Gauloises v ustih približal plamenu sveče.

»V Tokiu.«

V tistem trenutku se je Mitsuki zavedela, da je bil Tetsuo med večerjo bolj redkobeseden kot po navadi.

»Od kdaj pa?«

»Od jeseni.«

Mitsuki si je oddahnila. Če mora službo nastopiti jeseni, je še v redu, tako se lahko skupaj vrneta domov - če bi se sploh vrnila domov, je dodala sama pri sebi.

»In, kako se boš odločil?«

»Po mojem jo bom vzel.« Zazrl se je v Mitsuki.

Mitsuki se je zmedla. Nekoliko se je že poigravala z mislijo, da bi se poročila z njim. Toda če bi se poročila zdaj, bi to pomenilo, da bi ostala v Parizu še nekoliko dlje. Stiskala bi se v podstrešnem stanovanjcu, ležala bi v ozki postelji in živela skromno življenje ob bagetah in siru, kar bi bilo izvedljivo že samo ob polovični podpori, kot jo prejema zdaj. Njena starša ne bi odrekla podpore hčerki, poročeni z japonskin1fantom, ki gara za bodočo akaden1sko kariero. Toda če Tetsua čaka služba na Japonskem, bi po poroki morala zapustiti Pariz.

Njena želja, da bi ostala z njim, je bila močna, prav tako močna je bila želja, da bi ostala v Parizu. Tetsuo je njeno dilemo opazil in začel razlagati.

S priporočeno pošto mu je pisal profesor, s katerim se je dobro poznal. Mitsuki je zanj že večkrat slišala, saj se je pogosto pojavljal v medijih. Konec šolskega leta se bo zaradi upokojitve umaknil z državne univerze, vendar ga je na neki zasebni univerzi čakala nova zaposlitev, kjer naj bi bila njegova osrednja naloga ustanovitev fakultete za mednarodne študije.Za to bo moral najprej nabrati učitelje.

Kakšna fakulteta konkretno naj bi to bila, še ni bilo čisto jasno, a Tetsuo bi učil francoski jezik, književnosti pa niti ne. Bi mu to ustrezalo? Začel bi kot asistent, sčasoma bi napredoval v rednega profesorja za nedoločen čas.

Ko je kasneje razmišljala za nazaj, je dojela, da je ta profesor Tetsuovo vetrocvetno naravo poznal bolje kot ona sama. Tetsuo je drugače od strogih akademikov zelo težko vztrajal samo pri eni snovi. Toda prav takšno lahkotno preskakovanje med akademskimi disciplinami in prilagodljivost sta bili pri ustanavljanju nove fakultete zelo koristni.

To je bil čas, ko je marsikatera univerza ustanovila fakulteto za mednarodne študije.

Mitsuki je na kratko pomislila in nedolžno vprašala: »Kaj ne bi najprej končal doktorata?« Pred očmi je imela očeta, ki bi najbrž postal univerzitetni profesor, če njegova družina ne bi finančno propadla.

»Ne,« je odločno odgovoril Tetsuo, »šele v tretjem letu sem, pa še doktorska naloga mi je čisto zablokirala.«

Prepričana je bila, da o doktorski nalogi ne govori zato, ker misli, da te teme z njo nima smisla načenjati. Ni vedela, da je obtičal.

Nič čudnega, da sta lahko toliko časa preživela skupaj.

»Poleg tega za službo v Tokiu doktorata ne potrebujem takoj,« je nadaljeval Tetsuo, umaknil oči z Mitsuki, se zagledal v mizo in tiho dodal: »Če ne dobiin službe v Tokiu, se pote1n ne boš poročila z mano?«

To je bilo prvič, da se je pojavila beseda poroka. Mitsuki je srce zabilo hitreje, ni vedela, kaj naj odgovori. Sledil je dolg molk, številne sveče so drhte izrisovale sence po stenah in odštevale nemi čas.

Nazadnje je Tetsuo dvignil glavo in nepričakovano rekel:

»Nisem iz dobre družine.«

Mitsuki je temačni ton v njegovem glasu presenetil.

Tudi njegov obraz, osvetljen v brlenju sveč, je bil videti mrakoben.

»Tudi moja družina ni nič posebnega,« je namenoma lahkotno odgovorila Mitsuki.

Večkrat je Masako in Tetsuu razložila, da Katsurovi niso bogati, da je pri tisti francoski družini pristala po čistem naključju in da se je tudi sestra po čistem naključju poročila v dobro stoječo družino. Želela si je, da je ti dve osebi, ki sta ji bili najbližji, ne bi narobe razumeli. Toda ni vedela, v kolikšni meri sta jo res razumeli.

»Pri nas je situacija še hujša.«

Mitsuki je na nataknjenost v Tetsuovem glasu odvrnila:

»Kaj misliš s tem? Kaj niste tudi vi družina navadnega uslužbenca?«

»To sem rekel samo zaradi lepšega,« se je Tetsuo rahlo zasmejal in nadaljeval v samoironičnem tonu: »Nisem hotel, da bi se mi odrekla.«

»Kaj oče ni uslužbenec?«

Tetsuov oče je bil tretji sin revnih kmetov. Trenutno je delal kot računovodja v stričevem podjetju, tako da ne bi mogli reči, da ni uslužbenec, toda vseeno se tega ne da primerjati s službo v veliken1podjetju. Stric in oče sta bila nespretna poslovneža, in čeprav je Japonska doživljala skokovit razvoj, sta ta vlak zamudila in življenje v revščini se je nadaljevalo.

»Mama je bila ves čas shujšana.«

Tudi če je mama sedla k mizi, je predse postavila samo palčke in skodelo za riž, in še to skodelo si je napolnila samo do polovice, vso ostalo hrano pa je prepustila možu in sinovoma z velikim apetitom. Spodnje perilo si je šivala iz moževih starih spodnjic in skrbela, da so bili mož, ki je hodil v službo, in fanta, ki sta rasla kot konoplja, vedno urejeni. Tetsuo je imel dobre ocene in na prigovarjanje učitelja se je vpisal v srednjo šolo, ki pripravlja dijake na univerzo. Veliko sošolcev je bilo iz bolj situiranih družin, tako da se mama ni udeleževala roditeljskih sestankov, ker ni imela ničesar lepega obleči in ni želela biti Tetsuu v sramoto. Včasih se je na

tihem zjokala. Tudi mama je prihajala iz družine revnih kmetov, in ker je bila najstarejši otrok, je morala v nekem obdobju k sebi vzeti tudi precej mlajše brate. Kot v kakšni povesti iz socialnega realizma je moral Tetsuo prestaviti svojo pisalno mizo na konec hodnika, da je imel pred vsem tem sorodstvom vsaj malo miru za učenje.

Tetsuo je brezizrazno nadaljeval.

Proti koncu srednje šole je stričevo podjetje končno zajahalo valove visoke gospodarske rasti. Stvari so končno stekle. Privoščili so si celo kakšno majhno razvajanje. Mama se je malo poredila in prezidali so hišo.Toda razen Tetsua nihče v sorodstvu še ni šel študirat.

Kadar se je Testuo vrnil domov, ga je kljub iz leta v leto spremenjenemu značaju podeželja dušila ozkost pogovorov, ki so se vrteli večinoma okoli sedežnega reda ob spominskih obredih, vaških čenč ter navijanja za domačo srednješolsko bejzbolsko moštvo. S

pekočo nepotrpežljivostjo je hotel zbežati kar najdlje od tega sveta.

Oče je dokončal samo predvojno osnovno šolo. Mama je končala srednjo šolo in je bila nekoliko bolj načitana. Želela si je, da bi njen sin, vir ponosa, šel na univerzo, toda oče nad to idejo ni bil kaj prida navdušen. Ker je bil Tetsuo slab v matematiki, se mu je izmuznila Tokijska univerza, ki je na prvem mestu zaželenosti. Kar takoj se je vpisal na enako prestižno državno univerzo za tuje jezike . To je storil iz bojazni, da si oče glede študija ne bi premislil, če bi si vzel eno leto prosto za izboljšanje ocen na sprejemnih izpitih. Ko je Tetsuo naznanil, da bi se rad vpisal na podiplomski študij, je bilo več pričkanja. Mlajši brat je končal strokovno šolo in začel služiti denar v stričevem podjetju. Sicer mirni oče je tokrat odkrito nasprotoval:»Diplomiral si na univerzi, pa bi še vedno rad živel kot študent?« Zaleglo je mamino objokano rotenje in Tetsuo je naposled lahko nadaljeval na podiplomski študij, a se je resno odločil, da bo moral tokrat napraviti velik skok naprej, sicer se ne bo mogel izviti iz sveta, ki ga je držal v primežu.

»Na podiplomcu sem garal kot konj, da sem postal boursier.« Izpit je opravil v drugem letniku, še pred zaključkom magisterija, in tretje leto odpotoval v Pariz.

Mitsuki je strmela v Tetsua, medtem ko je kar naprej govoril.

Pred njo je bil drug Tetsuo, kot ga je poznala do zdaj. Običajno je Mitsuki vedno malce zbadal in se norčeval iz nje, zdaj pa je opustil svojo vzvišenost, bil je bled. Videla je, kako mu napeta lica trzajo.

S komaj slišnim glasom ji je Tetsuo prisegel.

Če se bo poročila z njim, je ne bo nikoli omejeval, naj se zgodi karkoli. Čeprav je prvorojenec, ji ne bo treba skrbeti za njegove starše.

Če jo bo podeželsko sorodstvo zaradi tega kritiziralo, jo bo zagovarjal. Če se bo želela vpisati na podiplomski študij, ji bo nudil neomejeno gmotno in čustveno podporo. Kajti zavedal se je, da je ob očitkih, da je »nerazgledana«, začela razmišljati o podiplomcu.

Tistega dne je Tetsuo Mitsuki iskreno ljubil. Mitsuki si dotlej ni mislila, da jo tako zelo ljubi. Ko ga je pogledala, se je tako zaljubila, da jo je odneslo v deveta nebesa. In obljubila mu je, da se bo poročila z njim.

Tetsuo se je z bledim obrazom hotel trdno prepričati:

»Res? S takšnim, kot sem jaz? «

Mitsuki je najbrž zardela in odgovorila:

»Ja, res, s takšnim, kot si ti.«

Zdelo se ji je, da vsi migotavi plamenčki sveč v en glas prepevajo himno ljubezni.

2 1. Sestri, različni kot noč in dan

Tistega večera jo je Tetsuo pospremil vse do doma kljub nevarnosti, da bo zamudil zadnji vlak za Pariz. Francoska mama je takoj opazila rdečico na Mitsukijinem obrazu. »0 la la,« je veselo zavriskala in po hiši je od vrha do tal hušknilo vznemirjenje. Francoski oče je odšel v klet po steklenico šampanjca, ga na hitro shladil v ledeni vodi, nato so nazdravili.

Potem so se stvari odvijale hitro.

Videti je bilo, da je Mitsuki po mami podedovala dar za učinkovito in hitro organizacijo.Takoj je staršema napisala več strani dolgo pismo. V njem je podrobno razložila Tetsuovo družinsko ozadje. Poudarila je, da ji ne bo treba skrbeti za njegove starše, saj je na starinski način pri starših ostal njegov mlajši brat, ki dela v istem podjetju kot oče.

»Če vama je prav, imam v načrtu, da zakonsko zvezo preprosto registrirava na japonskem veleposlaništvu v Parizu.«

Ko je to napisala, je bila tako ponosna sama nase, da bi se najraje zavrtela na konicah prstov.

Še vedno se je živo spominjala norije okoli Natsukijine poroke in še zlasti čudne bližine, ki se je takrat spletla med mamo inNatsuki.

Kakor da bi bilo Natsukijino kujanje po prihodu iz Freiburga zgolj zaigrano, se je z mamo kot z dobro prijateljico odpravila po veleblagovnicah, da sta jo pripravili za nevesto. Mitsuki, ki sta jo včasih zvlekli s sabo, da je nosila nakupljeno, je vznemirjalo dejstvo, da se bo Natsuki poročila v bogato družino. Ko je videla, kako si je mama s sijajem v očeh ogledovala torbico iz težko tkanega blaga, ki ji jo je uniformirana prodajalka spoštljivo izročila, in kako je tuhtala pred listkom s ceno v popolni pozabi, da obstaja tudi mlajša

hči, je papirnate vrečke v obeh rokah čutila težje, kot so v resnici bile. Ob spominu na nenehno nezadovoljstvo se je v njej predramila nekakšna zaobljuba, da njena poroka ne bo takšna. Njena hlastna odločitev je bila poskus malega upora, saj je začutila, da ni prav, kako so sestro skozi življenje vodile mamine želje in strasti.

Najbrž je s tem pokazala tudi nekoliko prezira do nje. Iz pisma staršem je nedvomno bruhala vnema, da bi v nasprotju s sestro ona sama izbrala svoje življenje.

Mama ji je hitro odpisala.

»Pametna punca si. Z očetom popolnoma zaupava tvoji presoji.«

Junija sta z Masako za pričo na japonskem veleposlaništvu registrirala zakonsko zvezo, nato sta se s poslanim denarjem za poročno slavje odpravila na potepanje po Evropi, šele nato se je vrnila na Japonsko s Tetsuom kot suvenirjem iz Pariza. Ni vedela, kaj si je mislil, ko je spoznal, da njena družina res ni bogata, kot mu je večkrat zatrjevala. Pri Katsurovih je pariški spominek sprejemne teste opravil z odliko.

»Čeden je, ne? Nekaj pozitivnega izžareva.«

Ne oče ne mama se nista menila za Tetsuovo družinsko ozadje. Oče je bil kot napreden človek mnenja, da ni prav, da se vtika v prednike drugega, in tudi mama je imela na svoji strani najbrž več kot dovolj napornih ljudi, s katerimi je imela finančno in čustveno veliko dela. Tudi če Tetsuova družina ni bila tako imenovana dobra družina, sta oče in mama menila, da tako slaba spet ne mora biti, glede na to, da je njihov sin študiral v Parizu. In res, za mizo Tetsuo juhe ni glasno srebal in spretno je znal naviti špagete na vilice.

Ko so se v živo srečali z njegovimi starši, je bilo Katsurovim videti, da ne vedo točno, kaj naj si mislijo. Po tistem se je v pogovoru večkrat pojavila besedna zveza: »Pomembno je, da sta onadva srečna.« Priložnosti za srečevanja skoraj ni bilo, po tistih redkih pa so si Katsurovi brez zadržkov delili opazke v smislu: »Težko bi rekli, da niso nekoliko preprosti.« Kadar so si izmenjali darila, so se radi obregnili:»Ja kaj pa naj s tem?« Toda mama nikoli ni rekla žal besede čez Tetsua.

Naslednjo pomlad se je Mitsuki res vpisala na podiplomski študij. Odločila se je za francoščino na neki zasebni univerzi, od nekdaj znani po svobodomiselnih in razpuščenih študentih. Nobenih ambicij po akademski karieri ni imela. A ker do srede svojih dvajsetih ni počela ničesar pametnega razen tega, da je prepevala v kabaretu in prebrala vsak roman, ki ji je prišel pod roke, se je tudi v njej okrepila želja, da bi se povzdignila vsaj na Tetsuovo raven. Predstavljala si je, da bi lahko znanje francoščine v prihodnosti pomagalo pri družinskem proračunu. Šolnino je zlahka plačevala iz zaslužka z domačimi inštrukcijami angleščine za srednješolce, oblek ji ni bilo treba kupovati, saj jih je dobivala od mame in sestre.

»Oh, kako ti zavidam,« je rekla Natsuki, ko je v najetem stanovanju, v katerega se je preselila s Tetsuom, zagledala knjižne police, polne francoskih knjig.

»Se ti zdi? Komaj shajava.«

Mitsuki je bila kljub takšnemu odgovoru vznesena. Čas zorečih češenj se je zanjo končal srečno - toda čas, ki meri človeško življenje, je žal tekel naprej in prinašal manj navdušujoče trenutke.

Prvi je prišel, ko se je Natsuki začela vesti, kot niso pričakovali. Po Mitsukijini vrnitvi je bila Natsuki videti vesela, toda začelo se ji je nabirati nezadovoljstvo z zakonskim življenjem, kar se ji je že videlo na obrazu, ki je neprikrito še preveč razkrival njena čustvena stanja. Njen mož Yuji je bil zaposlen v najboljšem japonskem simfoničnem orkestru. Kmalu se jima je rodil prvi otrok, deklica Jun.

Mlada zakonca sta z dojenčico živela nedaleč stran od njegovih staršev. Nihče ji ni očital, da si je življenje olajšala tako, da je vsak večer na delikatesnem oddelku v kletni etaži bližnje veleblagovnice kupovala pripravljene jedi iz znamenitih restavracij. Ker je tudi malo poučevala klavir, jo je celo krasil naziv učiteljice klavirja. Čeprav za zunanjega opazovalca njeno življenje ne bi moglo biti udobnejše, ni bila srečna.

Natsuki se je pri Shimazakijevih počutila osamljeno.

Vse bi bilo v redu, če bi šlo samo za izpolnjevanje družbenih obveznosti, kot so podarjanje daril za dan mrtvih in konec leta, obiskovanje grobov in podobno. Nič ni imela proti njihovi ljubezni do golfa. Na silvestrski večer je potrpela tudi skupinske oglede televizijskega pevskega tekmovanja od prve do zadnje minute.Težava je bila, ker so bili Shimazakijevi druščina, ki ni imela nikakršne zveze s prefinjenimi rečmi, s »kulturo«, ob kateri so se njeni mami (vključno z energičnim tastom) zasvetile oči in ki jo je omenjala z večnim in nespremenjenim hrepenenjem.

Filmov niso gledali, niti novih ne, kaj šele starih. Televizija je bila ves čas prižgana. Glasbe niso poslušali. Brali so revije, knjig pa ne.

Yujijeva sestra je študirala solopetje, a samo zato, ker se ji na srednji šoli ni ljubilo vaditi klavirja. Da je takšna družina vzgojila glasbenika, je bila zasluga prvotne glave družine, zdaj že pokojnega Yujijevega dedka po mamini strani, velikega ljubitelja zahodnjaške resne glasbe, ki se je odločil, da bo iz Yujija napravil čelista, ki mu kot drugorojenemu otroku ne bi bilo treba prevzeti družinskega podjetja. Bil je mož širokega duha, starine, ki jih je bila hiša polna, je zbiral prav on. Bridka igra usode je hotela, da se niti ena kaplja njegove umetniške krvi ni prelila v njegovo hčer edinko, Yujijevo mamo.

Ta družina je bila kilometre stran od »Jokoham«, ki so njeni mami predstavljali ideal, in daleč od sveta, ki je tudi Natsuki nehote postal tako domač. Težko ji je šlo v glavo, kako sta lahko Yuji, ki se na vsa usta reži ob banalnih humorističnih televizijskih oddajah, in Yuji, ki si na ramena oprta starinski čelo italijanske izdelave in z vso resnostjo odide na vaje, ena in ista oseba. Tega si ni mogla razložiti drugače kot tako, da med njima ni nobene povezave.

Natsuki je vse pogosteje posedala Jun v avto in prihajala na obisk k mami, kjer se je pritoževala nad Shimazakijevimi. Kaj hitro ji pritegnila tudi mama, in potem ko se je pred njimi sprva počutila nekako ustrahovano, ji je bilo zdaj v užitek, da se je lahko posmehovala njihovi povprečnosti.

A Natsuki se ni ustavila samo pri tem.

Nedvomno jo je opogumila mamina porogljiva nastrojenost. Kaj kmalu se je zaljubila v suhljatega arhitekta s prameni poševno na čelo. Moralo se je začeti nekega dne, ko je z otroškim vozičkom Jun odpeljala v bližnji park, v ozkih kavbojkah sedla na klop in kadila.

Takrat jo je ogovoril:

»Čez dan je tukaj precej bolje. Zvečer se natepe vsa ta raja, pijejo, jejo , zganjajo kraval. Človeku postane kar slabo. Se vam ne zdi?«

Ob teh besedah sta si ogledovala, kako so si ljudje že sredi dneva rezervirali prostore za piknik pod cvetočimi češnjami za večerno popivanje. Njegovi poševno na čelo padajoči prameni so imeli globlji pomen, saj so odražali značaj samooklicanega nihilista, ki je vedno poševno gledal na svet. In kar je bilo od vsega še najbolj prismuknjeno, nekega lepega dne je Natsuki tega moškega kar naenkrat predstavila mami, da bi se z njo posvetovala o ločitvi. Osupla mama o tem moškem ni dobila dobrega vtisa. »Ni bil videti zdrav. Bil je slabe polti,« je pojasnila kasneje. Moški je z rahlim nasmeškom na obrazu od prve do zadnje minute molčal, medtem ko je Natsuki po maminih besedah »blebetala kot navita«. Kot arhitekt je delal v majhnem biroju, a je v prihodnosti nameraval odpreti svojega. Ker ni zaslužil dovolj, je še vedno stanoval pri starših, a ker je imel redne prihodke, bi z Natsuki po poroki zaživela v kakem zdelanem najetem stanovanju. Doma so imeli podjetje, tako da so imeli veliko denarja, toda od nekdaj se ni razumel z mačeho in se ni mogel nadejati domače finančne podpore. Natsuki bi rada finančno pomagala z učenjem klavirja, a v cenenem stanovanju to ne bi bilo mogoče, tako da si želi, da ji mama dovoli imeti učne ure v Chitose-Funabashiju.

»Skrbništvo nad Jun bom dobila jaz. On se s tem strinja,« je Natsuki menda ponosno dodala in zadovoljno namignila na moškega, ki so mu lasje padali poševno na čelo. Verjela je, da se v njem skriva genij, ki bo nekoč postal »svetovno znan arhitekt«.

Mama je Natsuki vse življenje nosila po rokah. Kar si je zaželela, je dobila. Edina izjema je bila epizoda, ko jo je morala privleči iz Nemčije. Natsuki se je s tem moškim zdaj gotovo prikazala zato, ker je predvidevala, da je vsaj v tem primeru ne bo zlahka omehčala.

Na mamino razvajanje je bila tako navajena, da je izgubila občutek za mero.

Medtem ko je mama poslušala Natsuki, se ji je bojda tako zvrtelo v glavi, da je skoraj padla s stola. Ker je bil zraven ta moški, se je najprej zadrževala, a med mamo in hčerko se je vnel boj, ki se je nato vlekel še več mesecev. Jun, ki je bila priča temu krvavemu spopadu, je bila še majhna, in sama sreča, da ni ničesar razumela.

Mama se je najbolj bala, da ne bi Natsuki Yujiju odkrito predlagala ločitve. Toda Natsuki se je zavedela, da bi izgubila vso nadaljnjo podporo domačih, če bi ravnala tako sebično, zato je po svoji stari navadi pokazala občudovanja vredno previdnost. Z mamo sta se vrteli v krogu.

»Mama, tudi ti si naredila isto.«

»Ne, ni bilo isto.«

»Zapustila si moža, ki so ga Jokohame našli zate.«

»Nisem imela druge izbire, bil je moj prvi moški.«

»Tudi jaz nisem imela izbire, ko sem se poročila z Yujijem. «

»Kaj? Kako mi lahko prav ti kaj takšnega rečeš!«

»Če je pa res!«

Potem sta kričali in jokali. Vtem se je arhitekt naveličal tega teatra in jo popihal. Najbrž ga je odvrnila tudi čudna bližina med Natsuki in mamo.

Kmalu zatem je Natsuki poskusila narediti samomor.

Vedela je, kdaj bo mama zdoma, vkrcala Jun v avto, se odpeljala v Chitose-Funabashi in zaužila prevelik odmerek uspavalnih tablet.

Mama jo je še pravočasno našla in poklicala reševalce. Zaužila je kar veliko tablet, a so ji hitro izprali želodec in jo za eno noč zadržali v bolnišnici. Mama se je po telefonu Yujiju zlagala, da se je Natsuki pri njej na obisku nenadoma prehladila in dobila vročino, zato bo z Jun nekaj dni ostala v Chitose-Funabashiju.

»Kot v kakšnem šund romanu!« je z odporom rekla mama ob nezavestni hčerki, ko je v bolniško sobo vstopila Mitsuki.

Le kaj hudiča si je mislila Natsuki? Ji je bilo končno dovolj tega, da so njeno življenje usmerjale mamine želje in strasti? Ali pa je to storila nalašč, ker mama njenih želja preprosto ni hotela izpolniti?

22. Razpad družine Katsura

Po tistem so se odnosi med mamo in Natsuki dokončno porušili. Mama je do Natsuki postala hladna, kakor da ni več v primežu njenega čarobnega uroka. Hčerka, ki jo je vzgojila po svoji podobi, ni bila hčerka, ki bi zares razumela njena materinska čustva. Ni razumela madeža, da je odrasla neporočenin1a staršema, ki se pred svetom raje nista preveč izpostavljala. Ni razumela ne napora, ki ga je mama vložila, da se je povzdignila z družbenega roba, ne s kakšnimi željami je vzgojila Natsuki.

Mama seje Natsuki nič manj kot čustveno odrekla, toda vseeno to ni pomenilo, da sta globoko prepletene vezi popolnoma presekali.

Njun odnos je odtlej temeljil na medsebojni zameri. Mitsuki pa je pripadla vloga poslušalke nerganja prve in pritoževanja druge.

Natsuki je sestrino poroko nemara idealizirala zato, ker je od malih nog pripoznavala, da je veliko bolj neodvisnega duha kot ona.

»S Tetsuom imaš lahko tudi intelektualne pogovore, ne?«

»Ja, lahko bi rekla.«

»Oh, kako fino,« ji je nekoliko potrto zavidala.

Toda po tistem Natsuki ni naredila večjega odklona. Kmalu je rodila sina Kena. Ker je bila nagle narave in še vedno čedna, je gotovo sledil še kak moški, s katerim bi se lahko zapletla, toda do dramatičnih zasukov ni več prihajalo. Živela je spokojno življenje in še naprej igrala vlogo soproge, blagoslovljene z lagodnim življenjem.

Mogoče si je kupila dva mucka, samčka in samičko, samo zato, da si je olajšala osamljenost gospodinjskega življenja.

Od takrat naprej se je mama zbližala z Mitsuki, kar je spremenilo odnose med vsemi tremi. A če bi Katsurovi odtlej živeli mirno življenje, bi bil mogoče tudi Mitsukijin zakon drugačen.

Tudi če je bila Mitsukijina poroka izraz odpora do neenake obravnave, ki je je bila deležna od otroštva, iz tega ni bilo vredno delati problema. V neki meri se ženska tudi po poroki ne otrese priklenjenosti na domačo družino.Pomembno je, ali se zna s tem spopadati.

Ko vsaj ne bi imela opravka z mamino norostjo - ko vsaj ne bi prišlo do tiste zmešnjave, ki se je vlekla mesece in jo prisilila v ukvarjanje z njo, ji izpila energijo in jo povlekla globoko v žalost.

Pozneje je doumela, da je tisti moški v mamino življenje vstopil kmalu po tem, ko je izpuhtel Natsukijin čarobni urok nad mamo.

V tistem obdobju so tudi »Jokohame« za mamo izgubili privlačno moč. »Dedek Jokohama«, ki mu je bila mama blizu in mu je bila zelo ljuba, je bil že pokojen. »Striček Jokohama«, ki ga je čislala, se je že upokojil, njegova aristokratska mladostna lepota je odcvetela, zrastel mu je trebuh. Tudi »madama Butterfly« je izgubila bleščavost prve dive v državi. Japonci so obogateli, z bogatenje1n so se modernizirali, z moderniziranjem so se pozahodnili, a nazadnje tudi to hrepenenje po zahodnem ni bilo več tako izrazito. Z mamo j e bilo enako. Vseeno pa jo je neimenljiva srbečica poganjala še naprej. Še več, ravno takrat je nehala pomagati »tetki«, imela je veliko prostega časa in je potrebovala nekaj drugega, kar bi jo poganjalo. Po skoraj tridesetih letih zakona se je njen odnos z očetom že dodobra ohladil.

Potem ko se je v poznih petdesetih začela učiti petje šansonov, je mama spet pazila na svoj videz. Nedolgo tega je nehala nositi kimone in se je zagnala v zahodnjaška oblačila. Vendar je drugače kot prej, ko je obiskovala izborno »tetkino« delavnico, prišla na okus za nekoliko manj kakovostne kose. Ko sta sestri na njeno vztrajno prigovarjanje prvič prišli na njihov recital, sta videli, ne le da

je veliko žensk v istem prostor u mlajših od mame, temveč da so prav takšne, iz kakršnih bi se mama sicer neizprosno ponorčevala, češ da so »nafrfuljena ženščeta«. Ne duha ne sluha ni bilo o »kulturi«, dogodek je dajal vtis, da je namenjen ne več mladih ženskam, da bi nekako zabile čas.

Zvezdnik večera je bil tisti moški.

V dvorani je stal moški v štiridesetih letih, oblečen v dvodelno belo obleko. Z muhasto kretnjo, s katero si je z desnico popravljal dolge črne lase, je bil izrezana podoba izumetničenosti. Okoli njega so frfotale ženske različnih starosti. Ena od njih je bila tudi mama, opazna s svojo visoko postavo, oblečeno v dolgo večerno obleko.

»Ne reci mi, da je on učitelj?«

»Ja kdo drug bi pa lahko bil.«

»Ne morem verjeti.«

Moški ni bil samo izu1netničen, temveč je bilo na njegove1n obrazu tudi nekaj razpuščenega, kakor pri pouličnih glasbenikih, ki postopajo s kitaro v naročju. A pri njem ni bilo zaznati globokega poznavanja človeške duše, kakršno izžarevajo poulični glasbeniki, ni imel tolikšne silovitosti ali topline. Mitsuki je rekla, da je napihnjen in nastopaški, in občutek je imela, da življenje jemlje preveč zlahka.

»Yuji tega ne sme videti,« je rekla Natsuki popolnoma resno.

Po recitalu je Mitsuki telefonirala mami:

»Če se že misliš učiti petje, zakaj ne greš potem raje k pravemu učitelju?«

Nekoč je mama s svojim sopranom zadela visoki »a2«.

»Ah, pri teh letih moj glas ni več kaj prida. Ker v mladih letih nisem imela možnosti, da bi se učila, kot je treba, sem zdaj dobra samo za sv ansone.«

Mamin odgovor je bil smiseln, toda Mitsuki je še vedno čutila odpor do njene odločitve. Zdelo se je celo, kakor da je dala mama po prekinitvi odnosov z Natsuki vsem vedeti, da je s svojim petjem prestopila na Mitsukijino stran. A ta ji ni prišla naproti, kadar jo je vprašala o pomenu francoskih besedil.

»Veliko besedil zveni v japonskem prevodu itak bolje.«

V primerjavi s francosko besedo »cerise« ali angleško »cherry« je japonska beseda »sakuranbo« po mehkobi res bliže mladim ženskim telesom, ljubkejša je.

Če je bil za mamo učitelj v podobi tistega moškega dovolj dober, je bil to znak, da je znižala kriterije. Še več, njegov studio za šansone je bil to samo po imenu. Nekdanje hrepenenje po vsem francoskem je v dušah Japoncev plahnelo in na željo učenk je učil tudi pesmi iz ameriških muzikalov in japonske popularne pesmi. Ime studia je bilo »C'est si bon«. Bil je eno postajo stran od Chitose-Funabashija proti centru, tisti moški pa je z ženo in otrokom živel daleč stran, šest postaj v drugo smer.

Mama je kmalu začela nekaj dni na teden za studio opravljati tajniška dela. Ker je rada hodila ven, je tako in1ela kan1iti, zraven pa je nekaj malega zaslužila, kar tudi ni bilo slabo. Mitsuki je sprva mislila, da gre samo za to. Toda na obiskih v Chitose-Funabashiju je začutila, da v domači hiši nekaj ni v redu. Končno se je zavedela, da se je mama zaljubila v učitelja šansona. Nič neobičajnega ni bilo, da se je ženska njenih let zaljubila v kakšnega »učitelja«, in ker v njeni družini ni manjkalo pobegov, ločitev in poskusov samomora, se ji ni zdelo vredno zgražati se nad njenim vedenjem.

Mitsuki je postalojasno , kako globoko se je mama zapletla s tistim moškim, šele po nekaj letih maminega obiskovanja šansonjerskega studia, ko se je poslabšala očetova sladkorna. Nekega večera po os.mi uri ji je telefoniral očetov sodelavec. Očetu je nenadoma postalo slabo in se je zgrudil. Z rešilcem so ga hitro odpeljali v bolnišnico, menda je bil dehidriran, nekaj časa je bil brez zavesti, a zdaj je

njegovo stanje stabilno. Iz podjetja in iz bolnišnice so večkrat klicali domov, a se nihče ni oglasil. Sodelavec ni imel druge izbire, kot da je pogledal v njegovo beležko, kjer je naletel na ime Mitsuki Hirayama. Spomnil se je, da je tako ime njegovi hčerki, in poklical.

Mitsuki je s podzen1no odhitela v bolnišnico, ki je bila v centru. Klicala je Natsuki, a ker je morala ta v tistem času še vedno skrbeti za dva osnovnošolska otroka in ker je bilo očetovo stanje stabilno, sta presodili, da ji ni treba priti. A medtem ko se je pozibavala na vlaku podzemne, je vseeno zaslutila, da se bodo v njenem življenju takšni dogodki odslej ponavljali. Ko je bila mala,jo je mama dajala na stranski tir in je vedno prišla zadnja na vrsto, toda zdaj se ni mogla otresti slutnje, da bo odslej samo ona na svojih ramenih nosila bremena družine Katsura. Zdelo se ji je, da ni naključje, da očetov sodelavec med telefonskimi številkami ni naletel na Natsukijino, temveč na njeno.

Oče je Mitsuki prepoznal. Ni vprašal, kje je mama. Če je pomislila za nazaj, je bil najbrž že navajen, da se je mama domov vračala pozno, a tega iz samospoštovanja hčerki ni omenjal. Mitsuki je večkrat poklicala v Chitose- Funabashi, takrat pa jo je nenadoma spreletelo, da je mama najbrž še vedno v šansonjerskem studiu. V hipu se ji je razodelo, kakšna neokusna drama se odvija. V tistih časih so v bolnišnicah še vedno imeli komplete telefonskih imenikov, v rumenih straneh je hitro našla številko studia in poklicala.

Oglasil se je tisti moški.

»Hči Noriko Katsura, Mitsuki, pri telefonu. Zanima me, ali je mama še vedno pri vas,« je odsekano in birokratsko hladno vprašala.

Slišala je, da je moški rekel: »Noriko, tvoja hči je,« in čez nekaj sekund zaslišala, da je mama prevzela slušalko. Ura je kazala že čez deset. »Miitsukiii, kaj pa je?« je mama vprašala kljubovalno in brezsramno .

Tiste dni, ko je mama delala v studiu, je Mitsuki ni klicala in zato ni vedela, da ostaja zdoma tako pozno v noč.

23. Moški, ki mu nekaj manjka

Mama, ki je z iskrivo radostjo hodila k »Jokohamam«, Mitsuki ni šla na živce. Na živce ji ni šla niti mama, ki je pred Natsukijino poroko popolnoma pozabila na mlajšo hčer. Kadar se je obrnila nanjo po pomoč, jo je brez težav še vedno dobila. A od takrat naprej ji je bila naravnost ostudna. Zdelo se ji je, kot da se iz n1aminega telesa širi nekakšen strup.

Oče je moral zaradi hude sladkorne službo pustiti, še preden je dosegel upokojitvena leta. Kadar je Mitsuki prišla na obisk, je v hiši, prepredeni s pajkovimi mrežami, ždel zapuščen in votlega pogleda. Naposled je šel na operacijo oči in morebiti mu je močna anestezija pustila posledice, da je postal nekoliko meglenih misli. Začeli so se pogosti obiski bolnišnice, saj se mu je zdravje poslabšalo tudi zaradi drugih bolezni.

Po tistem, ko so ga v bolnišnici zadržali skoraj en mesec, se je bližal dan upokojitve. Mamo so poklicali na razgovor. Tudi sestrama je naročila, naj prideta. Zdravnik jim je povedal, da bo treba od zdaj naprej v očetovo nego na domu vložiti vse moči. Ne samo da bo moral biti oče ves čas na strogi dieti za diabetike, vsak dan mu bo treba dajati injekcije inzulina in redno bo moral jemati zdravila, zjutraj , opoldne, zvečer in pred spanjem. Poleg tega bo zaradi vse bolj opešanega vida vedno teže obvladoval vsakodnevna opravila.

Mama se je namrščila.

Zdravnik je nadaljeval:»Seveda obstaja tudi možnost, da zanj poskrbijo v kakšni negovalni bolnišnici.« Nemara je videl, kako se je mami iskreno in brez sramu razsvetlil obraz, in sklenil: »Če vaša družina zanj ne bo mogla poskrbeti, bo to tudi zanj najboljša rešitev.«

Mama se je zdravnikovih besed oklenila, kakor da so požegnane s cesarskim praporom: »Gospod zdravnik je rekel, da je tako za očeta najbolje.« Vsak predlog sester, da bi redno prihajali v Chitose-Funabashi in pomagali pri različnih opravkih, je gladko preslišala.

»Ti si itak bolna,« je rekla mama Natsuki.

Od poskusa samomora si Natsuki nikoli ni popolnoma telesno opomogla, toda bila je že odrešena neposredne skrbi za otroke in bi lahko odslej po svojih močeh skrbela za ostarelega očeta. Vendar je Natsuki skoraj hkrati, ko je očetu opešal vid, zbolela za uveitisom, kronično očesno boleznijo. Še po toliko pregledih vzroka niso odkrili, in bilo je, kakor da je očetu delala družbo v bolezni. Takrat so bili edini način zdravljenja steroidi, a ti so imeli močne stranske učinke, tako da je bila v obraz, vrat in celo telo napihnjena kot kakšna sopranistka iz nekdanjih časov. Če je prenehala jemati zdravila, ji je nabreklost postopoma uplahnila. A sčasoma se je to večkrat ponovilo, kar j o je tako izčrpavalo, da se je že ob najmanjšem naporu utrudila in legla.

»Tudi ti si pravzaprav šibka, in še službo imaš,« je mama rekla Mitsuki.

Zdravnik je našel bolnišnico na meji s sosednjo provinco, kibi lahko sprejela očeta, in sestavil predstavitveno pisn10.Na negovalnem oddelku ni bilo niti sob za štiri, kaj šele za dva, samo za osem. Mitsuki, ki je takrat še živela v 58,8 kvadratnega metra velikem stanovanju, se je za hip poigrala z zamislijo, da bi očeta vzela k sebi, a je v tistem času Tetsuo še pogosto delal doma. Če bi v takšno stanovanje sprejela še bolnika, bi vsakodnevno življenje postalo nemogoče. Skupaj z občutkom krivde se je te misli takoj otresla.

Natsuki, v primežu lastne bolezni in vse bolj zakrčena pred Shimazakijevimi, očeta ne bi mogla vzeti k sebi.

»Če bi imela vsaj desetino njihovega denarja.«

»Ja, vem.«

»Yujiju ne morem povedati niti, kje bo oče živel.«

Tudi o mamini zvezi s tistim moškim mu raje ni povedala ničesar.

Tako se oče po odpustu iz bolnišnice v mestnem središču ni vrnil domov v Chitose-Funabashi, temveč se je iz pižame preoblekel v obleko samo za uro in pol dolgo vožnjo s taksijem v oddaljeno bolnišnico. Z njim se je odpeljala Mitsuki. Videti je bilo, da je oče še vedno n1islil, da se bo po kratki bolezni vrnil domov. V taksiju, ki se je oddaljeval od mesta, ga je Mitsuki božala po podlahti, a ni rekla ničesar o tem, kaj ga čaka.

Ko ga je Mitsuki naslednji dan prišla obiskat, je s sabo prinesla nekaj plakatov z Monetovimi lokvanji in jih z risalnimi žebljički pritrdila na steno nad posteljo.

Prvi dve, tri leta je mama, čeprav zelo nerada, izmenjaje s hčerkama hodila na obiske, a se je njihovo število postopoma - vnaprej se je pri Mituski pozanimala, kako je s časom - trudila zmanjšati. Najbrž je neko slabo vest le imela. Kar se tiče Natsuki, se je čas, ko je bil oče premeščen, prekril z obdobjem, ko se je počutila najslabše.

Bremena so se Mitsuki, zdaj že v srednjih letih, kopičila. V bolnišnico je odhajala tiste dni, ko ni učila na univerzi. Samo tako se je lahko vrnila domov pravočasno in za Tetsua pripravila večerjo. Na ta telesna bremena so se nakopičila še čustvena, saj je podnevi in ponoči mislila na očeta in ga pomilovala. Da bi kot »razumevajoča hčerka« nadaljevala običajen odnos z mamo, bi bilo zanjo seveda preveč boleče. Toda ko je skušala mednju postaviti vsaj nekaj distance, se je mama občutljivo odzvala. Da je ne bi hčerka popolnoma odrinila, je preverila, kam piha veter, malo zacmihala, nekaj časa obiskovala očeta kot zvesta žena in se vedla nadvse hvalevredno.

»Tudi včeraj sem bila pri njem. Bil je dobro,« je blagovolila poročati o svojih obiskili.

Tako se je vedla nekaj let, nato pa potegnila iz rokava zadnjega aduta. Menda ji je tisti moški obljubil, da bo na stara leta skrbel zanjo.

Odtlej skoraj ni več hodila k očetu. So bila soočenja z očetom čedalje bolj boleča nemara zato, ker je živel dlje, kot je pričakovala? Ali pa so jo spravljala v bes? Mitsuki, čeprav v dvomih o načrtih tistega moškega, se je te zamisli počasi privadila, če bi to pomenilo, da ji ne bi bilo treba skrbeti za ostarelo mamo.

Mitsuki si je jasno zaželela mamine smrti, ko je oče zbolel za pljučnico. Bilo je tik po vrnitvi s Tetsuovega sobotnega leta v Kaliforniji.

Hvaležna, da se predavanja na fakulteti še niso začela, je najela sobo v hotelu v bližini bolnišnice. Očeta je obiskovala vsak dan, kadar je bil pri sebi, ga je po navodilih medicinskih sester rahlo privzdignila in mu z žlico ponujala juho v usta. Zvečer se je s taksijem vrnila v hotel in praznih misli brala knjigo ali pa gledala televizijo. Natsuki ji je vsak večer telefonirala in jo skrušeno povprašala po očetu.

Mitsuki ji je rahlo nataknjeno odgovarjala. Tudi s Tetsuom je skoraj vsak dan dolgo govorila po telefonu. Bilo je, še preden je izvedela za njegov prvi skok čez plot, tako da je v njem videla ustreznega poslušalca, ki bi ji nudil tolažbo, ko bi brez zadržkov stresala jezo na mamo.

Ko je prvega večera iz hotela telefonirala mami, je mamo sprva malo zamajalo, a je hčerki vseeno dobrikavo rekla: »Očka je lahko srečen, da ima tako dobro hčerko. Ti bom jaz plačala hotel.« Naslednjih nekaj dni od mame ni bilo glasu, dokler nekega dne ni telefonirala: »Kako je z očetom?«

»Tako tako, tudi zdravniki ne vejo dobro,« je Mitsuki odgovorila iz čistega kljubovanja, a v resnici je bilo najhujše za njim.

»Aja?«

Sledil je molk. Tudi Mitsuki je nalašč molčala. Zdelo se je, da se je mama odločila, da se ne bo menila za hčerkin hladni odziv.

»Če je pa tako, Mitsuki ..« je mama spregovorila odločno, a je že v naslednjem hipu preklopila na sladkoben, dobrikav glas.

»Že prej sem razmišljala. Ko bo vsega tega konec, bi rada šla s tabo še enkrat v Evropo. Jaz častim. Takrat nam bodo že izplačali očetovo zavarovalnino.«

Mitsuki se je zazdelo, da se je soba zavrtela.

Mama je nadaljevala:

»Preden umrem, bi rada še enkrat videla Pariz.« V njenem glasu je zazvenela neopisljivo lahkotna brezskrbnost, ki je Mitsuki spomnila na njena mlada leta.

Mitsuki nekaj trenutkov ni rekla ničesar, z dlanjo je čvrsto oklepala slušalko,nazadnje pa seje hladno in kolikor le mogoče sarkastično odzvala:

»Zakaj ne bi šla spet s tistim učiteljem? Denar je itak tvoj.«

Z mamo je bila na njeno prošnjo že dvakrat v Evropi, enkrat, ko je bila na podiplomskem študiju, in nekaj let zatem. Prvič je šel zraven tudi Tetsuo. Pred nekaj leti je šla mama z učenkami šansona še na nekakšno študijsko potovanje pod vodstvom tistega moškega.

Mama je odgovorila:

»Ne vem, no. Če gre on zraven, imam občutek, da mi pri tujini nekaj manjka. Tudi kadar govori francosko, to počne z močnim japonskim naglasom. Odrasel je, kot pač je. Enkrat je bilo dovolj.«

Mitsuki se ni spomnila, kaj natanko je mami odgovorila. Spomnila pa se je, da se je takrat prvič ne samo razločno, temveč žgoče jasno zavedela, da si želi mamine čimprejšnje smrti. Tistega večera si je Mitsuki pred spanjem v temi rekla:

»Danes je umrla mama.«

Od takrat naprej je obupano čakala dne, ko bo te besede lahko zares na glas izgovorila.

Že veliko prej si je mislila, da sta mama in tisti moški čuden par, toda zdaj se ji je razkrilo, da moški ni bil partner, ki bi si ga mama resnično želela, temveč zgolj »začasen nadomestek«, s katerim je zapolnila jalova hrepenenja. Čeprav si je zanj lase barvala črno, na silo skrivala svoja zdaj že krepko sedemdeseta leta, elegantno oblečena odhajala v restavracije, z iztegnjenim mezincem nagibala kozarce vina in spakljivo nazdravljala, čeprav ni veliko pila, nikoli ni bil več kot »začasen nadomestek«. Oče je živel oropan človeškega dostojanstva, Mitsuki ni mogla po mili volji slaviti mladosti svojih srednjih let - srednja leta so mlada -, bila je utrujena, telo ji je ovijala težka, lepljiva nit, in vse samo zato, ker se je mama oklepala »Začasnega razved rila«, ki si ga je izbrala za soplesalca na pisanem odru življenja, da bi v preostalih letih življenja še poslednjič vzcvetela.

Na gostovanja tujih baletnih ali opernih skupin je zaradi visokih cen vstopnic hodila poredkoma, kadar je, je šla vseeno raje z Natsuki ali Mitsuki kot s tistim moškim. Mogoče zato, ker se ji je zdelo, da ob njem celotnemu vzdušju nekaj manjka.

Kaj ni samoumevno, da ostarela mama, za povrh še ne bogata, za romantično zvezo ni mogla dobiti drugega moškega, kot le takšnega, ki mu nekaj manjka? Zakaj mama ni mogla zbrati poguma, da bi se sama podala na lov za neizpolnjenimi sanjami, namesto da se je zapletla s takšnim moškim? Je bi tisti moški sredstvo, s katerim je pobegnila od očeta, ki sta ga v primež zgrabili bolezen in starost, neizogibni tegobi življenja?

24. Letni časi življenja

Potem ko si je oče opomogel od pljučnice> se je Mitsuki vrnila domov in dva dni na računalnik pisala osem strani dolgo pismo mami. Tokrat je bila čisto resna. Napisala ji je> da če bi rada nadaljevala zvezo s tistim moškim> bosta odslej za očeta skrbeli samo ona in Natsuki. V zameno bosta z njo prekinili vse stike.

»Ne odgovarjaj po telefonu> lahko mi pišeš.«

Naslednji dan jo je mama poklicala in tako zavreščala> da je Mitsuki skoraj razparala ušesa:

»Kaj je zdaj to? Da lastni mami napišeš takšno pismo! Skoraj bi me kap!«

In nato se je tistega popoldneva v mamo zaletel kolesar in ji zlomil levi kolk. Najbrž je bilo pismo zanjo tak šok> da ni pazila> kje je hodila. Imela je operacijo> v bolnišnici je ostala štirideset dni. Po odpustu še dolgo ni mogla dlje časa stati. Za tistega moškega je bilo ob službi in ženi to vse skupaj preveč. Tudi Natsuki je prilezla iz svoje luknje in s kujavostjo na obrazu začela pomagati. Mitsukijino pismo je utonilo v pozabo in tudi tisti moški je izginil iz njihovega življenja.

Mama> ki je bila kljub krepko prekoračenen1u sedemdesetemu letu groteskno mladostna> se je po nesreči preobrazila v zgubano starko z ukrivljenim hrbtom> kakor da je urok večne mladosti izpuhtel. Odtlej si ni več barvala las.

Ko se je prvič podala ven> negotovo opirajoč se na bergle> je rekla:

»Dobila sem> kar sem si zaslužila.«

Mitsuki si je sama pri sebi mislila: Ja, pa še res je. Če bi ji že kaj rekla, bi ji : Ja, ti se kar hecaj. V resnici vse skupaj ni bila šala. Mama je sicer res potrebovala berglo, toda zanjo ne bo skrbel tisti moški, temveč njeni hčerki. V glavnem Mitsuki. Zakaj je morala za vse, kar se je vrnilo mami, plačati Mitsuki?

Z dvema torbicama čez ramo, mamino in svojo, ter z vrečkami v obeh rokah, je Mitsuki raje molčala. Razlog, zakaj ji ni bilo do tega, da bi mamo zbadala z obljubami tistega moškega , da bo skrbel zanjo, nikakor ni tičal v tem, da bi seji na bergli majava mama zasmilila.

Vedela je, da se z zbadanjem ne bo nič spremenilo.

Tistega moškega niso nikoli več omenjale.

Ko je bilo približno leto dni po očetovi smrti življenjsko zavarovanje izplačano, mama že ni mogla več svobodno hoditi, zato je potovanje v Evropo izginilo iz pogovorov. Mitsuki so se ponavljale iste sanje - Zakaj pa ne odpeljem očeta, če je tako zdrav? -, a se je v istem hipu zbudila. Odtlej ji je življenje določala skrb za ostarelo mamo, do katere je gojila zvrhano mero zamer, medtem ko se je še vedno z bridkostjo spominjala, kako je končal pokojni oče. Absurdnost situacije, da je zdaj za to mamo prisiljena skrbeti, so bila plodna tla, da je Mitsukijina žalost zaradi očeta prerasla v neozdravljivo bolečo razjedo.

A tudi po tem, ko je tisti moški izginil, silovitost maminih brezplodnih strasti začuda ni kaj dosti uplahnila. Še več, nemara zato, da bi potlačila slabo vest, ali pa ker so ji zaradi telesnih in duševnih pretresov popustile vse zavore, je ob palici opotekava mama, brž ko se je spet začela ličiti s svojo staro neomajnostjo, postala še veliko bolj egocentrična. Mitsuki se je spraševala, ali z mamo ne more gladko prekiniti odnosov zato, ker je Japonka? Jo je odnesel tok japonsk ega kulturnega ozračja, v katerem se ženska krepost meri po tem, koliko se razdaja za druge? Ali pa kratko malo ni imela moči, ker je bila mama takšna, kakršna je bila? Je mogoče zaznala, da bi ji prekinitev stikov izsesala vse življenjske sokove, še več, da bi se po vsem hripavem joku in stoku mame nazadnje usmilila, ne da bi karkoli spremenila? Zmedena je nadaljevala po starem.

Potem ko je tisti moški izginil iz igre, se je mama malo po malo otresla okusa za povprečnost. Vrnila se je v svojo prejšnjo naravo, kar je bilo olajšanje samo po sebi.

Z namenom, da bi spet lahko san1a hodila ven, je svoji stari akupunkturistki naročila, da je vse leto enkrat na teden prihajala k njej domov opravit terapijo. Mogoče je pod vplivom mamine zavzetosti tudi zdravilka pokazala neizmerno zagnanost. In tako je kljub zlomu kolka v svojih sedemdesetih s palico kmalu začela sama hoditi na vlak in si ogledovati filme, brez katerih po lastnih besedah ne bi mogla živeti. Toda staranja se seveda na da zaustaviti.

Vendar mama ni bila oseba, ki bi se v to kar vdala.

Ko ni bilo več pametno, da bi sama hodila v kino, ji je Mitsuki kupila videorekorder, ki ga dolgo ni bila pripravljena kupiti, saj je imela mama za elektronske naprave dve levi roki. Navodil za uporabo ni dojela, toda sestri sta ji s predirljivim glasom večkrat razložili, kako deluje daljinski upravljavec, nato pa, kakor bi imeli pred sabo otroka v vrtcu, postopke z velikimi črkami napisali na papir, in mama je s tem papirjem pred očmi končno nekako zmogla rokovati z daljincen1. Odtlej sta si morali v videoteki redno izposojati filme, ki so bili mami všeč. Kupovati sta ji morali knjige, ki jih je požirala, kakor koze požirajo papir. Vrh tega je seveda hotela še v gledališče. Po nakupih v veleblagovnico. V restavracijo. In ker sama ni mogla več ven, je z njo obvezno šla ena od hčera. Kaj kmalu je postalo to zanju prenaporno, tako da sta jo začeli spremljati skupaj, če je bilo le mogoče.

»Poslušaj, kdo pride nastopat,« je prišel priliznjen telefonski klic. V štirih od petih primerov jo je Mitsuki zavrnila, a je tu in tam privolila, predvsem zato, ker sta tudi sestri radi zahajali v gledališče. A ta užitek je bil na koncu uravnotežen z vsemi maminimi komplikacijami.

Vse skupaj je otežilo mamino pogosto tiščanje na vodo, saj jo je to naredilo še bolj živčno, ali bo veliki podvig obiska gledališča zmogla izpeljati. Ko sta sestri prišli ponjo, ju je že čakala, naličena, z ruto okoli vratu in potrebščinami za obisk gledališča: z dvema

lahkima zložljivima blazinama, ki siju je namestila pod zadnjico, saj se je zaradi posedanja vretenc toliko skrčila, da na oder ni videla nič, z odejico za čez kolena, da je ne bi zeblo, in z majhno plastenko zelenega čaja, ki je šla v torbico, saj je bila pogosto žejna. Vsaka od sestra je vzela nekaj predmetov in jih stlačila v svojo torbico. V tem času je mama od vznemirjenja šla na stranišče. Ko si je že nadela plašč, je za vsak primer, kot je rekla, z okornimi starčevskimi kretnjami, ki čakajoče spravljajo ob živce, plašč spet slekla in šla tik pred odhodom še enkrat. Čim jih je taksi odložil pred gledališčem, je šla še enkrat. Če je bilo do predstave še kaj časa, je šla še enkrat. Med premorom je šla še enkrat. Ker je bila počasna, je to terjalo veliko časa. Nadaljevanje predstave je za las ujela in se med prebijanjem do svojega sedeža opravičevala drugim gledalcem. Čim je bilo predstave konec, je seveda šla še enkrat „.

Nekega večera, ko se je vrnila domov po La Boheme, je naznanila:

»Ne bom več hodila v gledališče, odpovedala se mu bom.«

Jasnih odločitev je bila še vedno sposobna. Ni pa bila v osnovi človek, ki bi se zlahka čemu odpovedal. Pričakovanja in hrepenenja je sicer nekoliko znižala, a po drugi strani je cilje vselej postavila nekoliko više, kot jih je zmogla doseči. Sestri tako nista nikoli bili manj obremenjeni.

Mitsuki pred mamo nikoli ni omenjala očetovega zdravljenja in negovanja. Toda nekega dne ni mogla več strpeti njenih premnogih zahtev. Zadržujoč jezo je tiho rekla:

»Leta in leta si pustila očeta v tisti bolnišnici, tako da po mojem nisi v položaju, da bi lahko toliko zahtevala.«

Mama je vzkliknila:

»Kaj zdaj pogrevaš nekaj, kar se je zgodilo tako dolgo nazaj!«

Mitsuki je bilo v nemajh no uteho, koje iz te kratke izjave dojela, da se mama kljub pešajočim umskim sposobnostim še vedno dobro spominja, kaj je preživljal oče, še več, da se zaveda, da ji Mitsuki še ni odpustila.

Življenje ima svoje letne čase. Od pomladi do visokega poletja je moč neusahljivega hrepenenja po iskanju nečesa višjega mami in hčerkama dajala prihodnost. A z jesenskimi barvami se je to hrepenenje začelo vrteti v prazno. Zdaj, v ostri zimi, je bilo na mami, ki se ni bila pripravljena vdati, nekaj srhljivega. Ne le srhljivega, temveč tragikomičnega, kot je pogosto v življenjskih tragedijah.

Nekega jutra je mama telefonirala Mitsuki.

Bilo je po tistem, ko jo je Mitsuki iz usmiljenja, ker jo je življenje zapuščalo, začela redno klicati vsak večer ob osmih, da jo je povprašala, kako je. Tudi Natsuki jo je, sicer zelo nerada, začela klicati na vsakih nekaj dni. Po navadi je mama potrpežljivo počakala do osmih zvečer na dogovorjeni Mitsukin klic. Kadar pa je Mitsuki zaslišala njen glas že zjutraj, se je v hipu postavila v prežo, kaj bo sledilo.

Prejšnjega večera je tajf un prinesel nevihto. Redni telefonski pogovor je Mitsuki sklenila z besedami: »No, bodi previdna in takoj v posteljo.« Mama ji je odgovorila: »Bom, pripravila si bom svečo.« Mitsuki si je mislila, da bi bila baterija boljša, a ker se ji je mamina staromodnost po svoje zdela simpatična, ni ničesar pripomnila in se je poslovila.

Mamin jutranji glas je drhtel od vznemirjenja.

»Poslušaj. Kaj misliš, da sem sinoči naredila?«

»No, kaj si naredila?«

Mama se je damsko zahihitala, kot so se nekoč ženske.

»Ugasnila sem vse luči, si prižgala svečo in na ves glas pela. Vse arije, ki sem jih znala, od prve do zadnje. V nevihti me gotovo nobeden od sosedov ni slišal.«

Mitsuki je ostala brez besed.

Ponoči, ko je lilo kot iz škafa in je zavijal močan veter in je v vsej hiši gorela ena sama sveča, je belolaso staro ženšče pelo na vse grlo.

V Mitsukini glavi se je izrisala podoba, kako je vse hiše v soseski pogoltnila tema, samo mamina je še izstopala in v njej je v soju ene same sveče pela in pela. Se za takšne prizore uporablja izraz »kurja polt«?

»Nimam več glasu, posluha tudi ne. Pa saj to vem tudi sama.«

»Ah . .«

»Z Noriko je dokončno konec.«

Medtem je Mitsuki dosegla novica, da je umrla njena pariška gostiteljica, mlajša od njene mame.

Čas zrelih češenj je bil daleč za sestrama, nabirali sta leta, vsaka pestujoč svoje misli.

Celo spomin na Tetsuovo prvo afero je zbledel, ne da bi vedela, kdaj.

Fant, ki je bil v podstrešni garsonjeri v soju sveč tako napet, da so mu trzala lica, bledi fant, ki je na prvo mesto ves čas postavljal njo . . Ni si mislila, da jo lahko ista oseba prevara. Zanjo je bil to velik šok. Tako velik, da je v drugo, ko se je to zgodilo, sploh ni prizadelo. Zdelo se je, da se je odtlej del njenih umskih sposobnosti kar ustavil. Ali mora v življenju nabiranje let pomeniti isto kot spoznavati nesrečo? V njej sta se bojevala strinjanje in nestrinjanje s tem spoznanjem. Ko je bila že tako krhkega zdravja, se je njeno zdravje še porušilo. Mitsuki ni mogla odmisliti, da je neskončno trajajoče slabo počutje prvi korak k starosti, a o tem ni želela razmišljati. Iz dneva v dan je upala, da se ji bo počutje nekako izboljšalo, upala je, da ji mama odslej ne bo v breme.

Takrat jo je ob vseh težavah doletela nova nesreča. Odkrila je Tetsuovo dopisovanje z mlado žensko.

Ta pisma so bila za Mitsuki popolnoma druge vrste šok. Ni šlo samo za šok ob spoznanju, da jo ima namen pustiti, temveč za to, da je bilo, kot se reče, z njo kot žensko »konec«, da je bil to res prvi korak na poti v starost. Kruta resnica, s katero se zaradi zaposlenosti ni soočala, ji je bila zdaj porinjena pod nos.

A jokala je samo takrat, ko je vso noč prebedela in prebirala pisma. Kasneje je misli o Tetsuu karseda odrivala vstran, tudi tik pred spanjem. Najprej je morala mamo preseliti iz negovalne bolnišnice v dom za starostnike. Govorila si je, kaj mora postoriti, in v temi zaprla oči. Takrat pa se ji je prikazala podoba mame, ki sama sedi v veliki jedilnici in z napetim obrazom bolšči v prazno. Vsakič ko je pomislila, da jo bo zjutraj spet morala gledati, je zavzdihnila. Ko je prišla v bolnišnico, je bilo z mamo vedno enako. Sama je sedela na opustelem polju, prepihanem od mrzlega vetra, okoli nje je neslišno poplesavalo suho listje.

25. Zahvala, kot je treba

Ko je mama zapustila negovalno bolnišnico, so se češnjevi popki ravno začeli odpirati.

Ob cvetočih češnjah se je začelo tudi novo šolsko leto.

Mitsuki se je tisto pomlad odločila, da bo prevajalsko delo omejila samo na prevajanje patentov in da si bo vzela eno leto prosto od učenja na fakulteti. Zmanjkalo ji je telesne in duševne moči. Za zamenjavo je prosila Masako, ki jo je poznala še iz Pariza in ki je s polovičnim delovnim časom delala na neki drugi univerzi. Tako kot Mitsuki je sprva poučevala francoščino, a je enako kot Mitsuki, ko na univerzah drugi tuji jezik ni bil več obvezen, našla rešitev v učenju angleščine. Poleg tega, da je rada priskočila na pomoč, je bila ločena in ji je dodatni zaslužek prav prišel, obenem pa je bila k sreči robustne konstitucije. Kadar je šla Mitsuki s Tetsuom na sobotno leto, jo je doslej že dvakrat z veseljem zamenjala. Če ji urnik mestoma ne bo ustrezal, bo sama poiskala drugega človeka.

Mitsuki ji je po telefonu razložila, da tokrat ne gre s Tetsuom na študijski dopust, temveč bi službo rada za nekaj časa pustila zaradi mame. Masako ji je z druge strani linije odgovorila:

»Žal mi je zanjo. Moja mama še vedno obiskuje sosede in jim deli nasvete. Jezik ji še vedno dobro dela, tudi noge ima še vedno mocvne.«

Je mogoče to dedno? V mislih so se ji narisale Masakine mišičaste noge, zdrave in krepke, ki mečejo ostro senco.

»Ko bi bilo vsaj pri meni tako.«

»Mitsuki, nekam slabo zveniš.«

Nič čudnega, da je zvenela slabo, saj se je morala zdaj spopadati še Tetsuovim varanjem.

Ker sta in1eli malo časa, sta se pogovorili samo po telefonu, ne da bi se dogovorili za srečanje.

Ko sta bili v tridesetih letih, so se jima zdele prijateljice, ki so postale gospodinje, videti starejše, kot so res bile. Zmagoslavno sta se jim rogali, da jih najbrž postara to, da ne uporabljajo možganov, toda ko sta vstopili v petdeseta, sta opazili, da se hitreje postarajo zaposlene ženske, ki se morajo spopadati z nujnimi opravili in pešajočo kondicijo. Zaposlene ženske, ki so imele na grbi še starajoče starše, so bile žalost na dveh nogah.

Mamo so prestavili iz negovalne bolnišnice v Golden, ko so bile v Tokiu češnje v polnem razcvetu. Tisti dan si je bilo vredno zapomniti. Mama, ki je drsela v demenco, je še zadnjič pokazala svojo staro naravo.Je misel na to, da se zanjo začenja novo življenje, zanetila še zadnji ogenj v duši, kije še naprej lovila svoje sanje?

Z vozičkom vred so jo naložili v kombi in med vožnjo je prvič po nezgodi konec prejšnjega leta pokazala zanimanje za zunanji svet.

Iztegovala je glavo in pogledovala skozi okno. »Glej glej, kako lepo cvetijo češnje. Le kdaj je prišla pomlad?« Že dolgo se mami črne oči niso tako svetlikale. Češnjeva drevesa so rasla tu in tam na presenetljivih mestih v gosto pozidani, stlačeni soseski in beli oblaki cvetov so napovedali pomlad in proslavljali veselje do življenja. Nobena od njiju ni vedela, da so to zadnje cvetoče češnje v njenem življenju.

Ko je vstopila v sobo, okrašeno z »lepimi stvarmi«, se ji je obraz prvič razlezel v nenarejen nasmeh in od veselja je vzkliknila. V oči ji je padla vinsko rdeča vaza »dedka Jokohame« iz brušenega stekla, ki jo je Mitsuki bogato napolnila z dragimi umetnimi rožami.

Pogledala je izvezene čipkaste zavese na oknu. Pogledala je lepo pogrnjeno posteljo s posteljnino od doma. Ogledala si je tudi polico z njej ljubimi okraski. Opazila je, da je vse v sobi urejeno v njeno veselje. Nekoliko se je pognala naokoli v vozičku, se s pogledom sprehodila malo tu, malo tam in se končno obrnila k Mitsuki.

»Mitsuki, daj, malo se usedi,« je rekla strogo, kakor da bo začela s pridigo, in z močnim sijajem v očeh pogledala hčer.

»Kaj je zdaj?« je tečno odvrnila Mitsuki, ko je začela odpirati prtljago.

»Rada bi se ti zahvalila, kot je treba. No, daj, usedi se.«

Mitsuki se je usedla in mama je sklonila glavo.

»Mitsuki, iskrena hvala za vse, kar si naredila.«

Imela je cmok v grlu. Ves čas je zelo dobro vedela, kaj se dogaja okoli nje. Zavedala se je, da Mitsuki upa, da ne bo dolgo živela.

Vseeno pa je razumela, da se ji po najboljših močeh trudi olajšati poslednja leta.

»Tisočkrat hvala.«

V očeh so se ji nabrale pristne solze.

Mamina zahvala se je Mitsuki resnično dotaknila in tudi ona je spregovorila iz srca:

»Tukaj ne boš tako svobodna, a drugače žal ne gre.«

Mama je bila samo tisti dan takšna, kot je bila nekoč. Razkroj čelnega režnja je bil nezaustavljiv.

V Goldnu se mama ni zlila z okolico. Devetdeset odstotkov oskrbovancev je bilo še bolj dementnih kot ona, preostali so bili v boljšem stanju. Toda v ta krog najbolj čilih se ni hotela vključiti. Bila je preponosna, slabo je slišala, tako da se je težko udeleževala vsakdanjih pogovorov. Najbrž je tudi sama zaslutila, da postaja dementna, tako da se je kot prej raje držala sama zase. Za kar nekaj oskrbovank seje izkazalo, da so neprimerljivo uglednejšega poreklakot mama. Brez prestan ka so govorile druga čez drugov afektirano vljudnem jeziku omikanih višjih slojev. Med njimi je bila mama v svoji nadutosti že prav smešna. In še naprej sama v svoji nesreči.

Kadar je Mitsuki vstopila v njeno sobo, se je na vozičku obrnila k njej in s solznimi očmi rekla:

»Mitsuki, včeraj sem spet sanjala tisto.«

»Kaj si sanjala?«

»Da sem tekala naokoli in poskakovala.«

Na obrazu, spačenem od žalosti, so se ji lesketale samo oči.

Enak pogovor se je ničkolikokrat ponovil. Najbrž so se ji nezavedno obujala telesna občutja iz preteklosti, iz njenih šolskih časov, ko je še lahko hodila.

Gospa Kiyokawa, odgovorna oseba v Goldnu, je bila ena tistih ljudi, ki težave sprejemajo mirno, in tako je prenašala tudi mamine muhavosti. Videti je bila približno iste starosti kot Mitsuki, kar je Mitsuki malo pomirilo. Osebje je bilo prijazno, hrana ni bila slaba.

Mama je večkrat ponovila, da je srečna. Kljub temu je njenega duha preklel demon nesreče, kakor da je kaznovana za preveč užitega veselja.

V iskanju odrešitve se je mamina roka ves čas iztegovala po belih koščkih depasa. V Goldnu so nazadnje uspeli prevzeti nadzor nad uspavali in odvajali, ki se jih je krčevito oklepala, pomirjeval pa ji niso mogli izpuliti iz rok. Mama je postajala še bolj omotična kot v bolnišnici. V tej omotici je dvakrat padla z vozička, da so jo morali odpeljati v bolnišnico na rentgensko slikanje. Prvič so poklicali Mitsuki, drugič Natsuki, ker Mitsuki ni imela časa.

Osebje v Goldnu je seveda hotelo dobiti nadzor tudi nad depasom. Mitsuki si je predstavljala, da bo mama, če ji bodo odvzeli stekleničico, še bolj nerazsodna. Nato se je domislila, da ji vanjo natrese placebo.

Negovalke v Goldnu so imele na voljo samo placebo v prašku. Zato je Mitsuki v lekarni na železniški postaji kupila različna bela prehranska nadomestila, jih na drobno zrezala in poskusila po vonju, okusu in trdoti. Nazadnje je pristala pri žvečilnih kalcijevih

tabletah, ki jih je tudi sama redno jemala. Velike so bile približno kot kovanec za sto jenov in lahko jih je bilo na drobno razrezati. Na jeziku so bile malce trše, a v upanju, da mama razlike ne bo opazila, je vsebino stekleničice nadomestila s ponaredkom.

»Tale depas je malce trši kot prej.«

»Aha,« je odvrnila mama, ne da bi podvomila o zaupanja vredni hčerki, in v usta vtaknila košček kalcijeve tablete.

Mamina demenca se je kazala v različnih oblikah.

Kadar je dobila obisk, je sogovorniku vedno teže zastavljala smiselna vprašanja, tudi če je osebo prepoznala. Pri večernem ritualu telefonskih pogovorov ob osmih zvečer, ki sta ga ohranjali deset let in sta ga po selitvi v Golden spet nadaljevali, se je, mogoče zato, da bi demenco zakrila, oglasila s pretirano radostnim »halo?«, toda popolnoma zmedena ni zmogla več razložiti, kakšen je bil njen dan. Da Tetsua ni na Japonskem, je samo medlo razumela. Kljub temu da je Mitsuki spet uredila izposojanje devedejev in ji ponovno razločno opisala, kako se uporablja daljinski upravljavec, filn1om ni več sledila. Film je začela gledati, kmalu izgubila zanimanje, »ah, kakšen dolgčas«, se namrgodila in po nekaj minutah devede zamenjala. Vseeno je bila prepričana, da je njen entuziazem do zahodnjaških filmov tista njena prava narava, zato se je kot devica iz nekdanjih časov, ki pestuje mladostne spominke, oklepala devedejev in ponavljala: »Brez tega mi živeti ni.«

Ko je pritisnila vročina in je bilo za Mitsuki zaradi klimatskih naprav potovanje z avtobusom v Golden hud napor, mama ni več vedela niti, ali ji je vroče ali jo zebe.

»Mitsuki, mi je vroče? Me zebe?« jo je solzavo spraševala po telefonu, a je bila v resnici Mitsuki tista, ki bi se najraje zjokala. Na mamino prošnjo je za prazen nič kupila nove komplete spodnjega perila z dolgimi, srednjimi inkratkimi rokavi.

Najprej sta Natsuki in Mitsuki izmenično prihajali vsak dan, nato vsak drugi, potem vsak tretji, redkeje pa ne, a ne zato, ker bi se jima mama smilila, temveč ker je zaradi hitrosti njenega propadanja postalo skoraj nemogoče, da bi manjkali več kot dva dni zapored.

Nenehno sta se sestajali z gospo Kiyokawa, ker so se morale domisliti novih načinov ravnanja z mamo.

Mitsukijini živci si niso mogli odpočiti.

V resnici ni imela več duševne moči, da bi mislila še na Tetsua. Pred spanjem se je v temi nenadoma spomnila elektronskih pisem tiste ženske, od ponižanja ji je nehote zastal dih in z obema rokama si je pokrila obraz. A v beli luči dneva je bilo to, da ji je moža speljala mlajša ženska, videti tako zelo ceneno, da se ji sploh ni zdelo, da se dogaja njej. Na vse skupaj je gledala celo zviška.

Tetsuo ji je spet telefoniral, a mu je odgovarjala na kratko.

»Kako je z mamo?« »Vedno bolj dementna je.«

26. Pogubni sašimi

Mama je že začela kazati znake oklepanja določene vrste hrane, kot je značilno za ostarele ljudi z demenco. V svoji odmaknjenosti je kot dotlej zahtevala, da v času večerje pride ena od hčera. V Goldnu so dovolili, da večerja v svoji sobi, če nanju pazita onidve. Ko sta sestri videli, kako je mama v vsem tem času shujšala, sta ji za pokušino prinesli nekaj sašimija iz bele ribe, ki ga je imela rada.

Potem je mama pričakovala sašimi ob vsakem obisku. Zadnjih nekaj let se ji je pri jedi pogosto zaletavalo, v domu so jo dali kar na

»sesekljano hrano«. Da je mama sašimi lahko jedla, je bilo treba umetelno zložene ribje rezine iz trgovine s kuhinjskimi škarjami neusmiljeno razrezati. Tako razrezani sašimi je bil videti neokusno, a ga je mama vseeno s slastjo pojedla. Nepojedeno hrano, ki so jo pripravili v domu, je Mitsuki iz uvidevnosti do kuhinjskega osebja pospravila v plastično škatlo in jo doma vrgla v smeti. Ni ji bilo do tega, da bi brez družbe večerjala ostanke »sesekljane hrane«.

Potem ko je prišla na okus za sašimi, je mama prosila za tortice.

Sestri sta presodili, da je hrana zdaj njeno edino veselje, in sta ji začeli kupovati okusne tortice iz fine slaščičarne, kakršne bi postregli tudi gostom.

Po sladicah so na vrsto prišli prigrizki.

Hčerki sta ji zabičali, da lahko poje samo eno vrečko sladkarij na dan, preostale pa sta pospravili v predal. Sprva je mama njune besede upoštevala, toda kaj kmalu je začela priboljške mlatiti. Iz bojazni, da ne bi izgubila apetita za kosilo in večerjo, jih je Mitsuki

predala v hrambo osebju, a ni minilo veliko časa, ko je mama večkrat na dan pritisnila na zvonec in zagnjavila negovalce. Ti so priznali poraz. Sestri sta postopoma kupovali vedno manjše prigrizke, a to ni nič pomagalo. Zaposlene sta prosili, da ugodijo samo vsaki tretji prošnji, nato sta obredli okoliške trgovine in kupili različne vrste majhnih piškotov, jih razdelili v vrečice in izročili osebju.

Naj sta se sestri z mamo še toliko trudili, si je mama ves čas nadevala nesrečen izraz dementne osebe.

Gospa Kiyokawa je sestri, ki sta bili že čisto bledi, potolažila, da se nekateri na bivanje v domu privajajo tudi eno leto.

Ko sta s sašimijem, torticami in prigrizki v rokah vstopili v njeno sobo, jima je najprej v oči padla zgrbljena postava, zakopana v voziček. Mama je končala kot kupček razdraženosti in žalosti, ki ni dobro razumel niti samega sebe. Če bi jo duh preprosto zapustil, bi bilo zanjo nemara še najbolje. Kmalu sta si sestri zaželeli, da bi mama postala popolnoma dementna. Tako ju ne bi več ločila med sabo in najbrž tudi zase ne bi več vedela, kdaj je srečna, kdaj nesrečna.

A brž ko sta imeli pred očmi, kako dolga pot vodi do tja in kakšna nenehna izčrpanost ju čaka, je bilo zanju, kot da ju je potegnilo v močvirje brez dna.

Nobena od njiju si ni mislila, da se bo mamino življenje v Goldnu prekinilo tako hitro.

Sredi poletja, okoli pol desetih zvečer, jo je iz Goldna poklicala gospa Kiyokawa. Skozi slušalko se je slišalo brnenje rešilnega avtomobila. Povedala je, da se je mami povišala temperatura in da jo peljejo v bolnišnico. Na prvih dveh urgencah so jo zaradi pomanjkanja prostora zavrnili, zdaj so kontaktirali že tretjo, tam jo lahko sprejmejo, a potrebujejo njeno dovoljenje, je še dodala. »Ta ima samo zasebne sobe,« je rekla nekoliko zadržano.

»Prosim, kar storite tako,« je brez omahovanja odgovorila Mitsuki. Denarja je bilo dovolj, tako da ni bilo treba biti v skrbeh zaradi enoposteljne sobe. Takoj je telefonirala Natsuki in jo obvestila, da bo šla ob tej pozni uri sama tja pogledat. Po internetu je poiskala bolnišnico, se našminkala, si na ramo oprtala torbo, obteženo s potrebščinami, ki so jo varovale pred hladom klimatskih naprav, stopila ven in poklicala taksi. Sedla je v avto, si poveznila klobuk na glavo, se ovila v jopico in ruto ter si čez kolena pogrnila odejico.

Spomnila se je, da je pred kratkim, ko je mama po nesreči padla z vozička, prav tako v naglici odhitela v bolnišnico. Smo spet tam? se je vprašala. Le kolikokrat se bo to še ponovilo ? Mimo nje je hitel nočni razgled na neurejeno podobo avenije, ki si jo je večinoma ogledovala z avtobusa.

Nočni pogled na raznolike stavbe, v neredu stlačene druga ob drugo, lahko umestimo samo v mesta Vzhodne Azije. Zlahka bi šlo za Seul ali Tajpej. Ne duha ne sluha o kakem kulturnem izročilu, zgolj pusta in izpraznjena urbana puščava.

Ko je izstopila iz dvigala, jo je gospa Kiyokawa že čakala. Njen po navadi mladostni obraz je bil od napetosti postaran. V bolniški sobi je mama ležala s kisikovo masko na obrazu, oči z razširjenimi zenicami je imela široko odprte. Mitsuki mame že dolgo ni videla v postelji, vedno na vozičku. Od vseh prigrizkov, ki jih je vztrajno zahtevala, se očitno ni niti malo zredila, in pokrita s tenko odejo ni več spominjala na telo, temveč na ploščat predmet.

Zaradi kisikove maske so ji velike, široko odprte oči še bolj izstopale. Gledale so v strop, toda iz njih ni izžareval sijaj kot po navadi, bile so zamegljene, kakor da jih prekriva tanka mrena. Njene ustnice so bile vijoličaste. Težko je dihala, iz neznanega razloga se ji je jezik zvil na stran. Slišati je bilo, da so se ji skupki sluzi zatikali v bronhije, zato je iz grla prihajal nenavaden, grgrajoč glas.

Vendar je bila prisebna. Ko je zagledala Mitsuki, je iztegnila levico, Mitsuki jo je nežno objela, mama pa jo je s presenetljivo močjo stisnila nazaj.

Koščene konice prstov so bile vroče.

Takrat je vstopil zdravnik na nočnem dežurstvu. Ker je bil gastroenterolog, o svojem mnenju ni bil popolnoma prepričan, a rekel je, da gre najbrž za aspiracijsko pljučnico - pljučnico, ki se razvije, ko zaradi slabega požiranja delci hrane zaidejo v sapnik. Tudi če bi antibiotiki prijeli, je nadaljeval, bi se z boleznijo kar dolgo bojevala. Nato je resno dodal:

»Kakorkoli, glede na njena leta ni videti preveč obetavno.Toplo vam svetujem, da se pripravite.«

Pripravite?

Mitsuki je presenečeno pogledala zdravnika, ki je deloval, kot da je rekel nekaj povsem vsakdanjega. Tudi gospa Kiyokawa, ki je bila kot po navadi zaskrbljena, ni pokazala presenečenja. Mitsuki se je zdravniku zahvalila ingospo Kiyokawa pospremila do dvigala.

Mitsuki so se misli zameglile. Ni se spomnila, da bi ji kdo rekel, naj se pripravi, ko je za pljučnico zbolel oče. Uporaba mobilnih telefonov je bila v bolnišnici nezaželena, zato se je pri sestrah pozanimala, kje je najbližji javni telefon. Nadstropje niže je bila govorilnica. Mitsuki se je odsotno spustila po stopnišču.

Povedala je, kar je rekel zdravnik, in Natsuki je odgovorila:

»Se pravi, da je z njo zdaj res konec.«

V njenem glasu ni bilo zaznati običajne ciničnosti. Zvenela je tiho, prej globoko ganjeno. Ob sestrinem pomirjenem glasu je Mitsuki postopoma dojela, kaj se pravzaprav dogaja.

Vrnila se je v mamino sobo. Mama je kot prej gledala s široko odprtimi očmi in težko dihala. Mitsuki se je sklonila čez posteljo, pobožala mamo po rokah, ki so jih bile samo še kost in koža, ter dovolj glasno in počasi, da jo je lahko razumela, povedala:

»Mama, zbolela si za pljučnico. Visoko vročino imaš. Dokler antibiotiki ne bodo prijeli, boš morala nekaj časa ostati v bolnišnici.«

»Prav,« je odvrnila mama in prikimala kot otrok.

Mitsuki si je ogrnila jopico in mamo božala po rokah. Mama je še naprej težko dihala ter samo odpirala in zapirala oči. Mitsuki se je bojevala z izčrpanostjo, a je bila hkrati preveč vznemirjena za počitek.

Nato se je mama oglasila:

»Najbrž te čaka veliko dela, pojdi nazaj domov.«

Prav gotovo je rekla to, čeprav je bil njen glas zasluzen in ga je bilo težko slišati. Mitsuki so mamine besede, tako človeško uvidevne, ganile, a je vseeno pograbila priložnost, stisnila vročo mamino roko, vstala in rekla: »Se vidiva jutri.« Na vratih se je ozrla, mama je imela oči zaprte, najbrž je že spala.

Avtobusi že dolgo niso več vozili. Mitsuki je spet sedla v taksi, si nadela jopico, na glavo poveznila klobuk, si ovila šal in se pokrila čez kolena. Nato si je skozi okno v obratni smeri ogledovala isti nočni razgled kot na poti tja in razmišljala o sašimiju prejšnjega vecv era.

Večer prej se je ustavila v neki drugi trgovini, ker je šla po drugi poti. Pet rezin mami ljubega morskega lista, narezanega tako na tanko, da se je videlo skozi, je stalo nekaj več kot 1000 jenov. Ogledala si je raje sosednji zavitek, ki je za šeststo jenov ponujal bogat izbor jakobovih pokrovač, lososa in gofa. Mamino hrano je kupovala z maminim denarjem. Čeprav bi zdaj, ko je bila spet pri denarju, lahko kupila morskega lista, se je držala navade, da je ravnala varčno. Za Mitsukijin občutek za denar je bilo tisoč jenov za pet skrajno tankih rezin preveč.

Sašimi je s kuhinjskimi škarjami kot vedno na drobno razrezala, toda zaradi velike količine se pri zadnjih nekaj rezinah ni najbolj potrudila. Še posebej lososa je razrezala bolj na grobo. Še več, čeprav naj bi mamo pri jedi nadzorovala, je samo tu in tam vrgla oko nanjo, sklonjeno nad hrano, saj si je za njenim hrbtom dajala opravka z razdeljevanjem piškotov v vrečice, da bi jih osebje shranilo.

Mama je jedla pogoltno, dobesedno kot kaka škratica. Mitsuki je nehote pogledala stran od nizkotne postave, sključene nad hrano

- težko je verjela, da je to njena mama. Mama je vedno pazila, da se je pred hčerkama pri jedi vedla omikano, a žal je to zavedanje izgubila. Začelo se ji je zaletavati in iz kotičkov ust ji je primezelo nekaj polprosojnega in lepljivega. Mitsuki je skočila k njej. Naj je uporabila še toliko robčkov, je ni mogla do konca obrisati. Ni ji bilo jasno , od kod priteka vsa ta velika količina sluzi. Mama je prišla k sebi, osramočena, da se je tako neprimerno vedla, se opravičila in si obrisala usta. Po približno desetih minutah je izkašljevanje pojenjalo.

Naslednji dan, ko se ji je pri kosilu spet zaletelo, so telefonirali iz Goldna in povedali, da jo bodo nekaj časa opazovali, a je zvečer nenadoma dobila vročino.

Ni bilo mogoče, da bo mama tako hitro in gladko umrla - to se ne bo zgodilo. Toda če morebiti res umre, bi to pomenilo, da je lastno mater ubila Mitsuki, ker je prejšnji večer izbrala cenen sašimi, ki ga je za povrh še neustrezno razrezala?

Ni opazila, kdaj se je pripeljala v bližino domačega templja.

Izstopila je iz taksija, planila v vežo, sezula čevlje in pohitela proti pisalni mizi v spalnici. Vključila je računalnik in v internetni iskalnik vtipkala »aspiracijska pljučnica«. Aspiracijska pljučnica je eden najpogostejših vzrokov smrti pri starostnikih. Ne zgodi se naenkrat, temveč gre za postopno slabljenje požiralne funkcije, k čemur pripomore demenca, zaradi katere požiranje postane težko in delci hrane vdrejo v pljuča. Pisalo je tudi, da se »aspiracijska pljučnica zgodi ponoči«, saj se med spanjem sluzi ne da izkašljati.

Tudi če bi mama umrla, to ne bi pomenilo, da je morilka, je pomislila Mitsuki. A gotovo je mamino življenje skrajšala.

Ko je šla v posteljo, je v Mitsuki vzkipela kljubovalnost.

Tudi če je mamino življenje skrajšala, kaj potem. Mama se zagotovo ne bo pritoževala, če bo umrla, preden postane nekaj, kar ji ne bi bilo podobno. Misel, da se je bodo končno vsi - vključno z mamo - rešili, ji je skupaj z njenim obrazon1, na katerim je visela senca smrti, rojila po glavi. Ker je bilo sredi noči, je bilo prepozno, da bi poklicala sestro, a gotovo je bila tudi ona preveč na trnih, da bi lahko spala. Medtem ko je strmela v temo, se ji je v mislih prikazal Tetsuo, ki ni še ničesar vedel.

27. Nizkokalorična infuzija

Naslednji dan je Mitsuki odšla v bolnišnico skupaj z Natsuki.

Mama je spala, kisikova maska ji je zdrsnila z obraza. Njena odprta usta, ki so hlepela po kisiku, so bila votla kot temna jama. Videlo se je, da njen jezik kakor prej visi vstran, pri dihanju je piskala. Vijoličaste niso bile samo njene ustnice, pri dnevni svetlobi se je videlo, da je po vsem telesu posuta z vijoličastimi pegami. Mitsuki je kisikovo masko spet naravnala, se dotaknila mamine rame in jo tiho poklicala.

Zatipala je kosti - oziroma ker je bila to desna rama, umetno kost.

Zdelo se je, da mama v resnici ne spi, oči je široko odprla in hčerki prepoznala.

»Tudi Natsuki je tukaj?«

Jezika ni premikala, komaj jo je bilo slišati.

»Tako je, v vsej svoji lepoti,« je Natsuki šaljivo s prstom pokazala nase, mama pa je, kljub temu da je bila prikovana na posteljo in z močmi popolnoma na koncu, rekla: »Ne bodi no smešna,« se kislo nasmehnila, skremžila in se obrnila k Mitsuki.

»Kje pa sem?«

Čeprav je bila še vedno jezikava, je umsko opešala. Mitsuki se je sklonila k maminemu vzglavju in še enkrat ponovila razlago prejšnjega dne, mama pa je spet primikala kot kak priden otrok.

Potem je kar tako rekla:

»Lačna sem.«

Zadnje časa je na vsakih pet minut sitnarila, da je lačna, tako da je bilo težko vedeti, ali res čuti lakoto ali ne. Mitsuki se je nadejala, da bo mama kmalu odšla na oni svet, kot je prejšnjega večera napovedal dežurni zdravnik. Ker si ni želela njenega hitrega okrevanja, po katerem bi spet jedla , jo je od slabe vesti zaskelelo v srcu.

Mitsuki, še vedno sklonjena nad posteljo, ji je odvrnila, da zdaj ne more jesti in da bo, če pogleda nadse, videla vrečko s hranljivo tekočino, tako da naj je ne skrbi.

V resnici tekočina, kiso jo imenovali »nizkokalorična raztopina«, ni vsebovala dovolj hranil, da bi lahko življenje ohranjala še dolgo.

»Niti bombončka ne smem?« je s komaj slišnim glasom vprašala mama in dvignila pogled na vrečko.

»Niti bombončka ne.«

»Brezveze.«

Hčerki nista ničesar rekli.

»Brezveze!« je ponovila mama z jezikom, ki ga ni mogla premikati. Bila je malenkost glasnejša kot prej. Ker so bila njena usta še vedno odprta v iskanju kisika, je morala imeti usta čisto suha.

»Mama, malo boš morala še potrpeti. Žal je tako.«

»Dovolj mi je. Dovolj, dovolj. Da tako živim, to ni ničemur podobno,« je mama odvrnila izpod kisikove maske. Njen glas je bil po moško nizek in raskav, kot bi govoril kdo drug. Toda izbira besed in ton sta bila nedvom no njena.

Natsuki je omenila, da je mama tako govorila že prej, in je ne glede na okoliščine čutila, da bo proti svoji volji bruhnila v smeh.

Ravno takrat pa je vstopil lečeči zdravnik.

Bil je srednje rasti, skladnih obraznih potez. Po starosti najbrž v poznih štiridesetih. Sijoči lasje so mu uokvirjali lep obraz, dajal je vtis, da je vreden zaupanja, toda videti je bil kot razvajen pamž, kimu v življenju ni bilo hudega. Zaradi mame sta hčerki srečevali takšne in drugačne zdravnike in Mitsuki jih je začela sama pri sebi ocenjevati, čeprav se je zavedala, da je to nesram no. San10

pretvarjala se je, da je krotka pacientkina hči.

»Najprej moramo počakati, ali bo antibiotik prijel.«

»Razumeva.«

»Ker je pacientka že precej v letih, morebiti ne bo šlo tako zlahka. To je žal treba razumeti.«

To so bile skoraj iste besede, kot sta jih slišala od dežurnega zdravnika večer prej.

»Še nekaj, da si ne bi ponoči izpulila kanile, priporočam, da jo privežemo. Se strinjata?«

»Se.« Sestri sta se globoko priklonili, pospremili zdravnika do vrat, v naslednjem hipu pa se je Mitsuki glasno spomnila:

»Zdaj sem se spomnila, tisti papir morava pokazati.«

»Kateri? «

»Mamino podpisano izjavo Društva za dostojanstveno umiranje. Samo kopija je, a je mama ves čas težila, da jo je treba zdravnikom nujno pokazati, če jo odpelje rešilec.«

Mitsuki je stopila na hodnik, ujela postavo v beli halji, ji pokazala papir in vljudno, vendar zelo odločno povedala, da se je mama v svojih zgodnjih šestdesetih pridružila Društvu za dostojanstveno umiranje. Od takrat je prosila, naj se zdravniki izogibajo ohranjanju njenega življenja za vsako ceno. Mitsuki se je zadnjih nekaj let mamino izjavo društva navadila ves čas nositi s sabo v torbici, skupaj z listkom neke znamke spodnjega perila, kijo je bilo težko dobiti, z imenom izdelka invelikostjo. Slišala je, da se število zdravnikov, ki nasprotujejo konceptu dostojanstvene smrti, zmanjšuje, toda ne bi bilo nemogoče, da bi bil ta zdravnik v svojih štiridesetih neomajen ugovornik vesti. Zdravnik je ošinil papir, ki mu ga je pomolila Mitsuki, rekel, da razume in jemlje na znanje.

Mitsuki je previdno naredila še korak naprej in dodala, da je mama poudarila, da v primeru, da ne bo mogla jesti, zavrača, se razume, tako nazogastrično sondo kot tudi še hujšo gastrostomo. Nazogastrična sonda je cevka, ki jo preko nosu vstavijo v želodec, gastrostoma pa je kirurško narejena odprtina skozi trebušno steno v želodec, skozi katero vstavijo cevko.

Če skrbiš za ostarele starše, se naučiš besed, ki jih doslej še nisi slišal - in za katere bi bilo bolje, da jih nikoli ne bi.

Kako žalostna izkušnja.

Ko je bila majhna, se je novih besed naučila s prebiranjem knjig. V revni hiši povojnega Chitose-Funabashija so besede, na katere je naletela v zahodnjaških romanih za deklice, nanjo delovale s čarobno močjo: »jelka«, »Četverovprega«, »kamin«, »mlin na veter«,

»sojenice«. Tudi ilustracije so bile lepe, toda neopisljiva čarobnost še neslišanih prevedkov jo je povedla v megličast svet, ki je bil in ni bil resničen. V romanih, ki jih je prebirala med odraščanjem, je bilo polno besed, ob katerih je sanjarila o čimprejšnji odraslosti:

»pudrnica«, »svilene nogavice«, »Črno čipkasto perilo«, »Žametno ogrinjalo«, »Šminka«, »svileni obi«.

Komaj je čakala na življenje pred sabo.

Vendar jo je življenje odslej sililo, da se je učila besed, v katerih ni bilo nobene poetičnosti:»cervikalni zlom femurja« se je naučila pred več kot desetimi leti, ko si je mama zlomila kolk.

»Disfagije«, »nazogastrične sonde«, »gastrostome« in podobnih še do pred kratkim ni poznala, toda zdaj so ji šle tako gladko z jezika , kakor da zanje ve že od samega rojstva.

Zdravnik je rekel, da seveda razume, in prikimal.

Ko se je vrnila v mamino sobo, jo je Natsuki vprašala, kaj je rekel.

»Rekel je, da razume.«

»Res?« Čeprav ji je odleglo, je bilo v njenem glasu čutiti senco dvoma.

Od tistega dne sta sestri mamo spet obiskovali izmenično in skrbeli za vedno sveže cvetje. Dotlej sta se vzdržali prinašanja cvetja v bolnišnico ali v dom> da ne bi bilo osebju v napoto. Toda presodili sta> da je mamino zdajšnje bivanje v bolnišnici mogoče zadnje. To je pomenilo> da bosta odslej hodili k njej vsak dan in sami skrbeli za cvetje.

Antibiotiki niso bili učinkoviti.

Razen nadležnih klimatskih naprav> zaradi katerih je bilo Mitsuki v visokem poletju neudobno hoditi v bolnišnico> so bili obiski spokojnejši kot kdaj prej> saj je mama skoraj ves čas spala> tako da se ji ni bilo treba ukvarjati z njenimi muhami. Ker so ji dajali samo nizkokalorično raztopino> je še bolj shujšala. V skladu z »Bolnišničnimi navodili« sta prinesli s sabo zobno ščetko in pasto> toda zaradi nevarnosti> da bi mami v sapnik steklo kaj vode> ji zob niso ščetkali. Medicinska sestra si je samo nadela gumijasto rokavico> ji z navlaženo gazo čistila ustno votlino in previdno odstranjevala čisto črne zasušene skupke sluzi in obloge z jezika. Prednja zoba sta bila že razmajana in zaradi nevarnosti> da bi ju pogoltnila> so enega izpulili> čez dva dni pa še enega> tako so mamina usta še votleje zazevala. Ko je bila budna> ji je medicinska sestra izvedla »sukcijo<<: v nos je vstavila ozko cevko in izsesala sluz. Man1i je bilo hudo neprijetno> saj je z obema rokama skušala odstraniti cevko. Mitsuki je pomagala držati roke stran. Težko je bilo gledati> kako se mama zvija v trupu> toda po sukciji je nekoliko laže zadihala.

Mirno sta minila dva dneva> trije> štirje. Sestri sta izmenjaje hodili k mami> se slišali po telefonu> menjali cvetje v vazi. Mitsuki je s sabo nosila prenosni računalnik> da je lahko na obiskih prevajala. Vsake toliko je dvignila glavo in preverila količino mlečno bele tekočine> ki je bingljala nad mamino glavo.

»Rada bi bombonček>« je govorila mama> ko je bila pri sebi. Zdaj je že pozabila> da se je preselila v dom> a hčerki je vseeno še vedno ločevala drugo od druge. Ko je odprla oči in je v njeno vidno polje vstopila Mitsuki> je iztegnila roko in jo poklicala.

Po enem tednu sta si sestri dovolili odkrito razmišljati> da bo mama un1rla. Ker dotlej nista pričakovali> da bo ta dan zares prišel -

ker o tem namenoma nista razmišljali -> se jima je vse skupaj zdelo nekako nestvarno. Za mamo ne bi bilo v dobro> če bi jo ljudje

videli v takšnem stanju, a kljub temu sta naslednji dan sestri s skupnimi močmi poklicali nekaj ljudi, za katere sta menili, da naj bi jih mama poslednjič videla, preden odide na oni svet. Naslednje jutro ju je poklical zdravnik in prosil za sestanek. Želel se je prepričati, alije v redu, da mama kot zdaj ostane na nizkokalorični raztopini, če antibiotiki še naprej ne bodo učinkovali. V en glas sta se strinjali.

Upali sta, da pred zdravnikom nista izpadli preveč grobi in neobčutljivi. Nizkokalorična raztopina je pomenila, da bo mama čez nekaj tednov umrla.

Čez nekaj tednov bo ta dan končno prišel.

Pri poznem kosilu se nista mogli zadrževati.

»Ne morem verjeti.«

»Ja, jaz tudi ne.«

Nikakor pa si nista predstavljali, da ju bo naslednje jutro zdravnik spet poklical.

28. Zadnja ura odložena

»Kakorkoli, zdaj z lastnimi močmi postopoma premaguje pljučnico,« je zdravnik po telefonu razkril rezultate preiskave. Nato je nadaljeval:

»Nekako je videti, da ji je bilo tokrat prizaneseno .«

Zdelo se ji je, da je slišala nekaj sarkastičnega.

Rekel je, da bi se rad o nečem posvetoval. Bilo je še zgodaj, zato se je odločila, da bo Natsuki poklicala šele po tem, ko bo izvedela podrobnosti. Odpravila se je v bolnišnico, zdravnik gladkega obraza je v sobi za sestre sedel za računalnikom. Ko ga je Mitsuki pozdravila, je načel pogovor o tem, da bi rad nizkokalorično raztopino zamenjal za visokokalorično.

»Ker se bo tako možnost okrevanja povečala. Ko bo okrevala, bomo lahko začeli zdraviti disfagijo, da bo lahko spet požirala.«

Povedal je, da zdaj mama skozi roko dobiva »periferno parenteralno hranjenje«, kar pomeni, da ji lahko skozi veno v roki ali nogi dovajajo samo šibko hranljivo tekočino. Toda če bi jo dali na »centralno venskohranjenje«, biji skozi centralno veno lahko neposredno dovajali precej višjo koncentracijo glukoze.

Spet recitacija besed, ki se jih najraje ne bi naučila.

»Pri njeni telesni teži bi bilo za zdaj dovolj sedemsto kalorij.«

Ta številka Mitsuki ni pomenila nič.

Zdravnikov glas je bil oddaljen, čutila je samo, kako se ji v prsih širi nekaj črnega. Zdravnikovo govorjenje je trajalo samo nekaj minut, toda ta čas se je mimo zakonov fizike ukrivil in raztegnil. »Če je tako, potem kar izvolite.« Ni se ji zdelo, da bi bil to njen glas.

Bila je tik pred tem, da se ji odpre svet, preplavljen s svetlobo, a zdaj je kazalo, da bo kar naenkrat spet zaprta v temo.

Kako bo njena sestra sprejela ta šok, da so se okoliščine čez noč obrnile na glavo? Mitsuki se je počasi spustila po stopnišču v telefonsko sobo.Nevede je pri sebi zamomljala: »Mama ne bo umrla, ne bo nama naredila te usluge.« Pogled na stopnice so ji meglile solze. K sreči ni na poti nikogar srečala, tudi v sobi s telefoni ni bilo nikogar.

»Joj, ne,« je samo rekla Natsuki in za kratek čas ostala brez besed. Skozi telefonsko slušalko je bilo čutiti, kako je tudi ona padla iz svetlobe v temo.

»Nje se ne bova otresli, ne,« je zvenela neverjetno turobno.

Kaj hitro se je na drugi strani zveze zaslišalo hlipanje, iz katerega je Mitsuki povzela, da joče. Nato je Natsuki razsekano rekla:

»Pa kdaj, hudiča, se je bova že enkrat rešili. Še n1idve bova prej u1nrli!« Nadaljevala je: »Ne hecam se, jaz bom res umrla prej kot ona.«

Mitsuki ji je nasprotovala:

»Kaj pa govoriš? Jaz bom tista, ki bo prej umrla.«

Najbrž je zvenela strogo. Ko je slišala prenapihnjene Natsukijine besede, so se ji v mislih takoj izrisale dolgoletne razlike med njima.

Čeprav je bila Natsuki v času odraščanju deležna kar precej denarja in časa, je začela za ostarela starša v pravem pomenu skrbeti šele po maminem zadnjem zlomu. Izkoristila je priliko, ko sije mama umila roke nad njo, se izgovarjala na kronično očesno bolezen, tako da je bilo njene skrbi za starša v primerjavi z Mitsukijinim garanjem nazadnje le za drobec.

»Mogoče je bilo tebi v resnici huje kot meni,« je v isti sapi nadaljevala, »ampak jaz sem tista, ki ji je naredila več škode. Ker nisem mogla živeti svojega življenja.«

Mitsuki je res živela svoje življenje. Potem je šlo vse narobe. Pred oči ji je spet stopila podoba Tetsua in mlade ženske v kuhinji.

Dobro je prenašal alkohol in je med kuhanjem tako kot zahodnjaki srkal vino> a se ga vseeno ni niti malo prijelo. Ta Tetsuo je dolgo tega v pariškem podstrešnem stanovanju kuhal za Mitsuki in Mitsuki je> očarana nad morjem neštetih plamenčkov sveče> odgovorila:

»V redu si takšen> kot si.« Ni vedela> da je to začetek zablode.

Mitsuki je spremenila temo pogovora:

»Kakorkoli> še dobro> da imava denar. Še vedno drživa sobo v domu> tukaj pa ima zasebno bolniško sobo. Prejšnjikrat je bila v sobi za dva> in že samo od tega sem bila dan na dan nervozna.«

»Ja> spomnim se> « je zamorjeno rekla Natsuki.Nato je enako skrajno pobito nadaljevala: »Res se je še ne bova rešili.«

Po telefonskem pogovoru je šla Mitsuki ven na večerjo> nato se je vrnila v bolnišnico. S sabo je prinesla besedila za prevajanje> a je samo osuplo opazovala spečo mamo. Iz njenih prsi so se razlegali enaki grgrajoči glasovi kot prej.

Ko je mama odprla oči> ji je Mitsuki na uho rekla:

»Mama> pravijo> da ti gre na bolje.«

Mama je s kisikovo masko na obrazu široko odprla oči in s pogledom pokazala> kot da hoče reči: »Res?« Zdelo se je> da razume> da se je zgodilo nekaj> česar naj bi se veselila> brezzoba usta je raztegnila v širok nasmeh> a tudi v takšnem trenutku je pokazala nekakšno nenaravno spogledljivost> ki je bila hčerkama vedno tako zoprna. Čeprav je čutila> kako se ji v prsih širi nekaj črnega> je Mitsuki rekla:

»Vem> da ti je težko> a ti gre na bolje. Malo potrpi.«

Mama je pridno prikimala.

Mitsuki je z Natsuki še naprej izmenjaje obiskovala n1amo. V nasprotju z obiski med maminim prejšnjin1bivanjem v bolnišnici in Goldnu so bili ti puščobni. Vtem> tega še sama ni mogla verjeti> pa je začenjala upati> da bi mama popolnoma okrevala. Pred nekaj

meseci se ji je zdel pogled na mamo v vozičku v Goldnu neznosno žalosten, zdaj pa si je zaželela, da bi se, če bi že preživela, vsaj vrnila v način življenja, kot ga je imela v Goldnu. Vseeno se mama na videz ni spremenila. Usta so ji zevala kot črna luknja, ležala je na hrbtu z votlimi očn1i, uprtimi v strop, niti najmanj ni dajala vtisa, da premaguje pljučnico. Še več, tudi če se bo pozdravila, ni bilo videti, da bo lahko spet požirala hrano in tekočino. Nekega dne je mimo zdravnika povprašala medicinsko sestro in ta ji je povedala, da se pri maminih letih kljub ozdravitvi težko povrne zmožnost požiranja.

Ali to pomeni, da prejemanje visokokalorične raztopine po kanili pravzaprav nima nobenega smisla, ker bo počasi vendarle umrla?

Medtem je zdravnik predlagal, da opravi transfuzijo.Rekel je, da je raven hemoglobina nenormalno nizka, v blatu so opazili kri, ker je očitno imela notranje krvavitve, a niso mogli ugotoviti, kje. Že po prvem posvetu z Natsuki na to temo je Mitsuki srce okamnelo in je to možnost zavrnila. Skupaj sta sklenili, da je, če se bodo notranje krvavitve neznanega izvora nadaljevale in pljučnice ne bo prebolela, njena usoda, da bo pač umrla. Toda mama je bila trdoživa. Krvavitve so prenehale same od sebe in raven hemoglobina se je dvignila.

Ko je kmalu spet prišlo do krvavitev in ker je bila pljučnica skoraj ozdravljena, je zdravnik vztrajal, da bi transfuzijo zdaj rad opravil.

Sestri sta poseg tokrat odobrili, toda ne preveč prepričani o uspehu.

Vsi ti zapleti so mamino vrnitev v Golden bolj in bolj prestavljali.

Na dan transfuzije je Mitsuki prišla v bolnišnico, ko so dostavili tudi krvne pripravke za mamo. Kombi z znakom japonskega Rdečega križa je parkiral na prostoru za reševalna vozila in dva moška v delovnih oblačilih sta s srebrno svetlikajočo se hladilno škatlo v roki vstopila v vhodno avlo. Mitsuki se je spomnila ljudi, ki so pred veleblagovnico Isetan neumorno nagovarjali mimoidoče k darovanju krvi. Stali so pri miru, v eni roki so držali tablo z napisom, koliko centilitrov posamezne krvne skupine nujno potrebujejo, v drugi roki pa držali megafon in vanj do hripavega kričali: Primanjkuje krvi. Prosimo darujte. To je bila dragocena, težko pridobljena kri.

Rečeno je bilo, da bo mami po transfuziji bolje, a se to ni zgodilo. Vrstili so se dnevi, v katerih je mama iztegovala roko, Mitsuki jo je stiskala, jo kratek čas božala po obeh podlahteh in mirila. Tu in tam je mama zavzdihnila:

»Tako utrujena sem.«

Tudijaz, je pomislila Mitsuki, a se ni mogla pripraviti do tega, da bi to rekla.

Kadar mama ni iskala njene roke, je Mitsuki kot vedno sedela ob postelji zatopljena v prevajanje. Včasih se je nenadoma spomnila potrtega moškega v črni obleki, ki ga je videvala v bolnišnici konec prejšnjega leta. Le kaj se je zgodilo z njegovo Wakako Matsubara?

Mitsuki je pogledala mamo, ki je spala z odprtimi usti.

Pomislila je, da je nekoč moral obstajati čas, ko bi ji bilo ob mamini smrti resnično hudo. Če bi umrla, ko je bila Mitsuki še otrok, bi jo ta do konca življenja ohranjala v ljubečem spominu, četudi je ni toliko razvajala. Je mamina prva hčerka, tista, ki jo je zapustila pri prvem možu in ki se je utopila v jezeru, končala svoje kratko življenje v nenehnem hrepenenju po mami, ki jo je hranila le v spominu?

Ali sploh obstaja najustreznejši »Čas« za mamo, katerokoli mamo, da se poslovi s tega sveta?

Nazadnje so pod budnim očesom zdravnika, terapevta in medicinske sestre z velikim pompom opravili terapijo za odpravo disfagije.

Mamo so privzdignili, ji previdno zmasirali grlo in ji v usta vlili žličko zgoščene tekočine. S stetoskopom so osluškovali, ali je spravila kaj po grlu. Seveda ni. V tem času so se v mamina pljuča že naselile bakterije, odporne na antibiotike. Okužba s takšnim bakterijami se pojavi, kadar se dolgotrajna pljučnica ne pozdravi popolnoma. Mitsuki in Natsuki sta dobili navodila, da si morata ob vstopu v mamino sobo nadeti masko, ob izstopu pa skrbno umiti roke in jih razkužiti.

Okužba z bakterijami, odpornimi na antibiotike, je vrnitev v Golden prestavljala še dlje v prihodnost.

Poletja kar ni in ni bilo konec.

Mitsuki ni mislila na nič, pod žgočim soncem je svoje utrujeno telo samo prevažala od stanovanja v bolnišnico in nazaj. Natsuki je v bolnišnico prihajala s taksijem, Mitsuki pa se je večinoma vozila z avtobusom. Ob dneh, ko se je počutila še posebej grozno, se je le odpeljala s taksijem. Natsuki ji je prigovarjala, naj se redno vozi s taksijem in ga plačuje z maminim denarjem, a se je tej misli upirala.

Klimatsko napravo v avtobusu sredi poletja je težko prenašala.

Od doma je odhajala oblečena v zimsko spodnje perilo, in ko je prišla do avtobusnega postajališča, je od nje že vse teklo. Občutek, ko se je pod avtobusno klimo prepotena nenadoma shladila, je bil nepopisno neprijeten. Domislila se je, da bi pod spodnje perilo polagala robčke iz blaga, po enega spredaj in zadaj, in jih pred vstopom na avtobus izvlekla. Kljub temu je bilo perilo skoz in skoz mokro od potu. Nazadnje je začela s sabo nositi rezervne komplete perila, da si ga je takoj, ko je prispela v bolnišnico, preoblekla na stranišču. Oprema za zaščito pred klimatskimi napravami se je nadalje kopičila in torba, ki jo je nosila tja in nazaj v bolnišnico, je postajala vse težja.

Takoj ko je vstopila v mamino sobo, si je nadela masko in izključila klimo.Medicinske sestre in drugo osebje so bili mladi in ves čas v pogonu, tako da jih ni zeblo. Mama je kmalu za Mitsuki tudi sama začela trpeti za sindromom klimatske naprave, kakor da bi jo posnemala, a mogoče zato, ker jo je grela infuzija ali pa ker ni bila pri zavesti, zdaj ni kazala znakov, da bi jo zeblo. Samo ležala je s široko odprtimi usti.

29. Kosti pod nagrobniki

Ljudje, ki sta jih Mitsuki in Natsuki poklicali, ko sta mislili, da se mami življenje izteka, so kmalu začeli drug za drugim prihajati.

Najprej je prišla Masako. Bila je vidno utrujena. Ne samo da je bila ločena, pogosto je menjala službe ins težavo vzgajala hčerko, ki je zadnje čase trpela zaradi motenj hranjenja. Nataknila si je masko in se nagnila nad mamo:

»Hvala za vse, kar ste storili zame.«

Pogostokrat je obiskovala hišo v Chitose-Funabashiju. Še več, ko se je ločila, se ni vrnila k svojim togim staršem, temveč se je s hčerko najprej zatekla k Mitsuki domov. Mama jo je sprejela z odprtimi rokami.

Prišel je neki sorodnik po očetovi strani. Oče se je moral kot sirota preseliti k obubožani družini Katsura, kjer so ga radi klicali

»starejši brat«, čeprav z njim niso bili v krvnem sorodstvu. Mama, ki ji je bilo za očeta tako zelo vseeno, temu sorodniku seveda ni bila ljuba, a je iz občutka dolžnosti vseeno prišel. Hčerki je potolažil z besedami: »Vsakič ko sem ga obiskal, je povedal, kako dobri sta do njega.«

Prišel je tudi precej mlajši brat »strička Jokohame« z ženo. Čas je neusmiljeno tekel, »striček Jokohama« in »madama Butterfly« sta bila oba že pokojna.V hitro izumirajočem dragocenem plemenu je bila mama ena poslednjih, ki so še doživeli nekdanjo opojnost te družine.

Prišla je tudi Satsuki, »tetkina« hči. Mitsuki in Natsuki sta dobili ime po njenem zgledu. »Tetka« se je približno ob istem času kot mama preselila v dom in živela prikovana na voziček. Satsukijini naravni kodri, ljubki kot pri kaki lutki, so bili zdaj že prepredeni z belimi lasmi.

Potem je prišla neka šestdesetletna ženska, s katero se je mama seznanila, ko je obiskovala šansonjerski studio. To znanstvo ni bilo tako staro in globoko, zato sta Mitsuki in Natsuki nekoliko omahovali, ali naj jo sploh pokličeta. A ta ženska je bila ena redkih, ki so ostali z mamo v prijaznih odnosih tudi po njenem razhodu s tistim moškim. Ne samo da ji je sem ter tja telefonirala, temveč je celo prihajala na obisk v Chitose-Funabashi in ji kaj skuhala. Vedela je, kaj se je po razhodu dogajalo s tistim moškim:

»Še dobro, da ima njegova žena, nekdanja učiteljica, pokojnino. Zdaj živi mirno in odmaknjeno življenje. Dobil je vnuke inpostal je čisto navaden dedek.«

Zadnja je prišla neka sorodnica, skatero je imela mama zapleten odnos, a jo je imela preprosto za nečakinjo.Ona, Mitsuki in Natsuki so imele skupno babico, »0-Miyo«. Bila je neposredna in prizen1ljena, pri njej ni bilo čutiti dramatične »0-Miyjine« krvi. »Živela je, kot je hotela, dobro zanjo, ne?« je na glas rekla ob mamini postelji.

Vsi obiskovalci so ob mami pripomnili isto, češ da je lepa kot vedno, in še dodali, da jim je hudo zanjo. Pri vsakem obisku sta hčerki mamo zbudili in ji na uho glasno povedali, kdo je prišel. Mama se je zdramila in za kratek čas presenetljivo trezno odgovarjala. S

teatralnim glasom je dodala, da je obiska vesela, in obiskovalca ali obiskovalko s solzami v očeh prijela za roko. Najbrž nobeden od njih do konca obiska ni vedel, kako zelo je napredovala njena demenca.

Mami ni bilo bolje.

Sluz, ki je ni mogla ne pogoltniti ne izkašljati, ji je globoko v grlu ves čas klokotala.

Mitsuki se niti ni dobro zavedela, da so zapihali nežni jesenski vetrovi in da je vročina k sreči popustila, a ker je še naprej skrbela za mamo na meji med življenjem in smrtjo, ni mogla užiti ne duševnega ne telesnega počitka.

Da bi si nekoliko zbistrila misli, se je nekega večera kot včasih sprehodila do templja v soseščini. Ta tempelj, Myohoji, ustanovljen v obdobju Edo za odganjanje zlih duhov, je bil hkrati priprošnjiški kraj za pomoč pri uspešni zakonski zvezi, lahkem porodu, cvetočih poslih, ozdravitvi in uspehu pri izpitih. Pogosto je bilo videti mlado in staro, ki je v molitev sklepalo roke in sklanjalo glavo. Za tempeljskimi vrati, ki sta jih z desne in leve varovala kipa božjih vratarjev, je na sredini do čistega pometenega notranjega dvorišča stala velika dvorana ustanovitelja sekte, za njo pa je sledila majhna glavna dvorana. V gaju za glavno dvorano so velika drevesa, ki so se začenjala odevati v jesenske barve, metala bujno senco. Mitsuki so noge same od sebe ponesle še dlje od gaja, skozi majhna vrata na pokopališče. Spokojnost pokopališča z različno velikimi nagrobniki in stupami je na Mitsuki vedno delovala pomirjujoče, toda tisti dan se je zdelo, da kosti neznancev, nakopičene pod nagrobniki že pred tristo leti, rožljajo in Mitsuki grozijo.

Kmalu je mama prejela že tretjo transfuzijo.

Ni bilo več verjetno , da bo mama še kdaj sama požirala. Tudi če bi se vrnila v Golden, bi ji od življenja ostalo samo to, da bi leže po infuziji dobivala umetno hranljivo tekočino in čakala na smrt. Koliko mesecev bi se to vleklo? Koliko let? Je sploh še mogoče, da jo dajo nazaj na nizkokalorično raztopino? Zdravnik s kot vedno gladkim obrazom je samo sedel pred računalnikom in ni storil ničesar.

Mitsuki je kolebala, ali naj stopi do njega in ga vpraša o tej možnosti ali ne.

Ko je nekega petka v začetku oktobra prišla v bolnišnico, jo je zdravnik, ki je kot vedno sedel pred računalnikom, mimogrede poklical in zaustavil. Kot da vsega še ne bi bilo dovolj, je prišel na dan s predlogom, da ji vstavi gastrostomo. Razložil ji je, da so mamine žile zaradi »centralnovenskega hranjenja« dosegle skrajni rob vzdržljivosti in da bi ji zato sčasoma vstavil cevko naravnost v želodec.

Mitsuki ni mogla verjeti, kaj sliši. Saj mu je jasno in razločno povedala, da s tem, ko je pokazala mamino izjavo Društva za dostojanstveno umiranje, ne mama in ne člani družine ne želijo hranjenja po cevki, ne skozi nos ne skozi stomo. Mitsuki se je tako zasrepela v zdravnika, da bi lahko s pogledom vanj izvrtala luknjo. Zdravnik je ostal brez besed in samo odvrnil: »Ja, ja, razumem, razumem.«

Je mogoče izgubil spomin?

Nato ji je zadal še en udarec:

»Videti je, da njena pljučnica še vedno ni ozdravljena. In ker se ji raven hemoglobina ves čas nenadno spreminja, je ne bi bilo pametno poslati nazaj v dom. Tudi če ji vstavimo gastrostomo.«

Mitsuki je za trenutek strmela v zdravnika in s komaj obrzdanim glasom mirno vprašala:

»Če je tako, kam bi jo poslali?«

»V negovalno bolnišnico.«

Zavoljo vseh šokov tistega dne sta se sestri odločili, da se dobita na večerji.

»Le kaj si ta zdravnik misli?«

»Mama se niti dvigniti več ne more. In se tega niti ne zaveda. Notranje krvavitve se niso ustavile, in takšnemu človeku bi naredil luknjo v želodec. Kaj mu pa je?«

»In to on, ki je na začetku sploh ni hotel narediti.«

Sestri sta v mislih videli osebo, ki je v luksuzni zasebni sobi negovalne bolnišnice nekje v predmestju že skoraj eno leto negibno ležala na hrbtu z nazogastrično sondo, vstavljeno skozi nos.

To je bil Natsukijin tast, ki bo kn1alu štel dvaindevetdeset let.

Temu energičnemu, neposrednemu, robatemu tastu bi bilo bolj podobno, da bi svoje poslednje dni doživel kot sloviti srednjeveški general Taira no Kiyomori, ki je, kakor govori pesnitev Vzpon in padec hiše Taira, od vročine postal čisto rdeč, in ko so ga polili z mrzlo vodo, je »bruhnil v plamene, da sta ogenj in črn dim napolnila sobo«. Z mamo sta se vedno dobro razumela, do Natsuki je bil vedno enako priljuden in posredno tudi do Mitsuki. V poznih osemdesetih so mu zaradi raka odstranili želodec. Hitro je oslabel in doživel še dve težki možganski kapi. V luksuznem domu za ostarele so ga namestili v zasebno sobo, ki je imela celo predsobo, in ga dali na tekočo hrano. Obenem je bil vse bolj dementen, nazadnje je zbolel še za aspiracijsko pljučnico. Po ozdravitvi ni več prenašal tekoče hrane, in ker ni imel želodca, tudi hranjenje po gastrostomi ni prišlo v poštev, zato so mu namestili nazogast rično sondo.

Shimazakijeve so poklicali v bolnišnico, kjer jim je lečeča zdravnica povedala, da ga bodo odslej hranili po cevki skozi nos.

Takrat pa je Natsuki, ki je sedela zraven Yujija, nehote vzkliknila:

»Kaj ga ne morete preprosto pustiti, da v miru umre?«

Zraven so bili še starejši Yujijev brat z ženo in njegova sestra. Ker je bila Natsuki samo žena n1lajšega brata, po statusu njena beseda ni veliko veljala, toda ni se mogla zadržati, da se ne bi oglasila. Že pogled na tastove votle oči, ko so ga dvigovali in mu v usta zlivali tekočo hrano, je bil dovolj hud. Zdaj mu bodo še vtaknili cevko skozi nos, pa niti pri zavesti ni bil.

Natsuki se je ob svojem medklicu zdrznila in pogledala po sorodnikih, ki so vsi zadrževali dih in vprašujoče strmeli v zdravnico.

Dojela je, da mislijo isto kot ona.

A zdravnica je mrtvo hladno vztrajala pri svojem: »V tem primeru morajo za pacienta poskrbeti svojci.« Za dobro mero je še dodala:

»Toda paliativna nega v domačem okolju je zelo naporna. Vidimo veliko primerov, ko pacienta pripeljejo nazaj v bolnišnico.«

In tako je Natsukijin tast kot mumija nezavesten obležal v razkošni sobi doma za ostarele, z imobiliziranim vratom in cevkama v obeh nosnicah.

Kasneje je Natsuki skoraj pobesnela, ko se je o svojem tastu pogovarjala z nekdanjo sošolko s konservatorija. Sošolka ji je povedala, da je njena mama zbolela za Alzheimerjevo boleznijo, dobila aspiracijsko pljučnico in ni več mogla požirati. V bolnišnici blizu njenega doma v Saporu so privolili, da n1amo pustijo un1reti naravne smrti. Čez nekaj tednov je umrla.

Natsuki je po telefonu stresala jezo: »Zakaj nam tista napihnjena gospa doktor ni povedala, da ta možnost obstaja? Da druge bolnišnice to počnejo.« Kot po navadi je klicala iz svoje klavirske sobe, v katero se je zapirala z dvema mačkama.

Mitsuki je bila primorana prenašati njeno besnenje, ker ne Yuji ne kdo drug pri Shimazakijevih ni delil njene jeze . V nasprotju s Katsurovimi so bili Shimazakijevi stara bogataška družina in kot takšni preveč uglajeni, da bi kljubovali avtoritetam. Edina izjema je bil tast, od katerega je zdaj ostala samo lupina. Hranila so po cevki dosegla vse kotičke telesa, tako da je postopoma pridobil kar precej teže.

Mama je že hodila s palico, ko je slišala, kaj se je zgodilo z Natsukijinim tastom. »Ojej, kako hudo zanj.« Potočila je solzico in se useknila : »Jaz nikakor nočem tako končati. Prosim vaju, da to zavrneta. Nobenih lukenj v želodec, prosim. Ne hecam se.« Nato je nadaljevala: »In ta tast sploh ne ve, kaj se mu dogaja. Kakšna potrata davkoplačevalskega denarja. Hočem umreti, kot meni paše.

Samo na vaju se lahko zanesem. Prosim, da naredita, kot si želim.«

Tudi Natsuki se je zapomnila ta pogovor.

Sestri sta se poslovili in se dogovorili, da bosta na vsak način preprečili, da mami vstavijo gastrostomo, a Mitsuki je pograbilo malodušje, ko je pomislila, da bo morala to izpogajati ona.

30. Noč brez spanca

Tisti konec tedna je Mitsuki sedela za računalnikom in kot obsedena raziskovala gastrostomo.

Na drugi strani okna so se začenjali listi hortenzije v jesenskem soncu rahlo barvati rumeno. Pred pol leta je isti hortenzijin grmiček začel odpirati nežne popke. Tudi takrat je Mitsuki sedela pred računalnikom in kot obsedena prebirala elektronsko pošto med Tetsuom in mlado žensko.

A tokrat jo je poganjalo nekaj čisto drugega. Šok, ki ga je doživljala zdaj, ni bil osebne narave.

Pri ljudeh v stanju, kot je bilo mamino, so zdravniki priporočali hranjenje po cevki, tudi kadar pacienti tega niso želeli. Kako razširjen in splošno sprejet je bil ta postopek na Japonskem? Kako sprejet je bil v drugih razvitih državah? Prebirala je članke v japonščini in tujih jezikih in povzela, da so hranjenje po cevki sprva razvili kot napreden začasen ukrep, ki pa je v zadnjih letih po svetu sprožil številna etična vprašanja v zvezi s paliativno nego. Nekoč je oseba, ki ni več zmogla sama jesti, umrla, danes pa ni več tako. Države so se na različne načine lotile vprašanja prisilnega hranjenja. Najprej so to prakso ohranjanja pri življenju opustili v Severni Evropi, nato so sledile številne druge evropske države. Tudi v ZDA je takšno ravnanje postalo vprašljivo, medtem ko ga na Japonskem brez pomislekov uporabljajo skoraj v vseh primerih.

To je tudi pričakovala, a jo je vseeno potrlo.

V ponedeljek je odšla v bolnišnico in zdravniku izrazila upanje, da bi mama še vedno lahko požirala sama, in ga iz vsega srca prosila, naj še malo nadaljuje z infuzijo. Zdravnik je privolil.

Jesensko nebo na poti domov je bilo modro in brez oblačka. Toda naravni svet je bil tako odmaknjen od nje, da se ga ni zares zavedala. Mitsuki je zavzdihnila, odprla vhodna vrata v blok, nato še vrata stanovanja.

V vsakem primeru mora čim hitreje poiskati bolnišnico, ki bi mamo pustila umreti. Natsuki je vse preložila nanjo, a ni vedela, kako naj se tega loti. Odložila je torbe, za kratek čas legla in spet vstala. Posvetilo se ji je, da bi najprej poklicala Društvo za dostojanstveno umiranje. Telefonski klic je sprejela prijazna gospa približno v šestdesetih letih. Potem ko ji je Mitsuki pojasnila okoliščine, ji je gospa povedala, da ji bo po faksu poslala seznam medicinskih ustanov v njeni bližini, za katere ve, da sodelujejo z društvom. A hkrati ji je sočutno pojasnila, da »ukrepi za podaljševanje življenja« običajno pomenijo uporabo aparata za umetno predihavanje in masažo srca, hranjenje po cevki skozi nos ali gastrostomi pa je stvar presoje vsakega posameznega zdravnika.

Tudi če pokliče vsako bolnišnico posebej, kako bi prišla do zdravnika, kibi spoštoval ma1nino voljo? Kamorkoli bo poklicala, se bo oglasila receptorka s celo vrsto drugih klicev na čakanju. Kako naj takšni nepotrpežljivi osebi razloži, kaj bi rada, in kako neki naj pride do zdravnika, ki bi jo bil pripravljen poslušati?

Gospa iz društva je pogovor sklenila z naslednjimi besedami:

»Gospa, pazite, prosim, da ne boste pri tem še sami zboleli.«

Mitsuki ni imela na to kaj odgovoriti.

Tisti dan je pregledovala več strani dolg seznam zdravstvenih ustanov, ki ji ga je poslala gospa iz društva, vmes je malo poležala, se lenobno lotevala nakopičenih hišnih opravil in naposled spet kot obsedena brskala po internetu. Tako je preživela ves dan do večera.

Niti se ji ni ljubilo poklicati Natsuki. Samo družno bi se razburjali. Časa ni bilo več veliko, morala se je odločiti in ukrepati. Herojska

odločitev, da ne bo dopustila, da mami vstavijo cevko v želodec, ji je kot ogenj zakrožila po hladnem telesu. Luknja v želodcu bi ji podaljšala življenje najbrž samo za nekaj mesecev. In kljub dodatnim mesecem, kakšno življenje je to?

Pogovor z mamo, ki ni več razumela, da ne more hoditi, je bil vedno naporen. Ob dneh, ko je bila pri sebi, je govoričila:

»Mitsuki, zakaj ne morem hoditi? Rada bi kam šla. Če tako ves čas ležim, me to res utruja. Rada bi se kam premaknila. Ven bi šla.«

»Ja, ampak mama, tudi preden si zbolela, nisi mogla hoditi. Se spomniš?«

»Res? Nisem mogla hoditi? «

»Nisi mogla.«

»Kaj pa s palico?«

Ker je palico uporabljala tako dolgo, se je je očitno spominjala, medtem ko ji je spomin na voziček izpuhtel.

Nekega dne je vprašala:

»Če bi bil na voljo kak močen moški, bi me lahko dvignil v naročje in kam odnesel, ne? Takole, kot živim, je res dolgočasno.« Nato je spet potarnala:»Kako sem utrujena.«

Tistega večera je Mitsuki v postelji prvič potočila solze, ker se ji je mama zasmilila - solze je sicer zadrževala, zato jih je bilo malo, toda ni mogla zanikati, da jo mamina usoda žalosti.

Mitsuki je za zdaj nekam odrinila misel, da bo mamina smrt prinesla odrešitev. Mama se je s smrtjo, odkar se je začela starati, soočala izjemno razumsko. V svoji beležki je z dvojnim rdečim krožcem označila tiste znance, ki jih bo treba ob njeni smrti obvestiti po telefonu, z enojnim krožcem pa tiste, za katere bo pisno obvestilo dovolj. Enako kot oče se je odločila, da noče pogrebnega obreda

in da naj njen pepel razsujejo. V zanašanju na skrb hčerk je bila pravzaprav tradicionalna, toda v odločenosti, da ima »pravico do samoodločbe«, kako se bo njeno življenje izteklo, bi premagala tudi zahodnjaške mislece.Mitsuki ni smela dopustiti, da bi se mamino življenje izteklo proti njeni volji.

V temi je razmišljala.

K sreči Tetsua ni bilo. Če ne bo šlo drugače, lahko mamo vzame k sebi. Pred očmi so ji poplesovale drobne pismenke imen zdravstvenih ustanov, ki jih je dobila od društva, a ni imela potrpljenja, da bi iz teh surovih podatkov izbrskala ime zdravnika, ki bi mamo pustil umreti. Itak pa ni imela časa. Pomislila je tudi na bolnišnico, ki je pustila umreti mamo Natsukijine sošolke, toda ni se ji zdelo verjetno, da bi jo katera od služb za prevoz bolnikov odpeljala vse do daljnega Sapora na severu.

Nega na domu je bila hkrati najslabša in najboljša ideja.

Mami bi bilo najbrž zoprno, če bi za njeno higieno skrbela njena lastna hči, zato bi morala najeti negovalke za štiriindvajset ur na dan. Ni vedela, ali bi še naprej izsesavali sluz iz nosa, a v vsakem primeru bi bilo dobro dobiti medicinsko sestro. Če bi bilo mogoče, ji ne bi več dovajali tekočine po žili, temveč samo vlažili notranjost ust.

Tudi če bo mama še tako trpela, bo treba vzdržati. Kaj niso včasih ljudje umirali doma?

Od maminega padca konec prejšnjega leta je bila Mitsuki pogosto nespečna, toda še nikoli ni doživela noči, v kateri bi ji živčna napetost kot steznik držala v primežu vse telo. Pred očmi je imela različne prizore, ki jo še čakajo. Mamo, ki leži na hrbtu, napravo za izsesavanje sluzi v kotu sobe, kup plenic „. Kako jasno bi se mama zavedala, kaj se ji dogaja? Bi ji bilo to sploh mogoče razložiti?

Ko je zagledala prve prste zore, se je spomnila stare modrosti, da jutro ljudem prinaša odrešenje od temnih misli, ki jih pestijo ponocvi.

»Jutri bom mamo vzela k sebi.«

Počakala je na ustrezno uro in o odločitvi obvestila Natsuki, ta pa je na drugi strani zveze dvomeče pripomnila:

»Zakaj se najprej ne posvetuješ z gospo Kiyokawa? «

Gospa Kiyokawa iz Goldna je še vedno tu in tam s šopkom cvetja prišla v bolnišnico na obisk.

»Prav imaš.«

Mitsuki je šele zdaj spreletelo, kako trapasto in samovšečno je izpadla, ko je celo noč tuhtala, kako naj se sama spopade s svetom.

Natsuki je bila že od začetka prepričana, da bo Mitsuki poiskala pomoč. Takoj je poklicala gospo Kiyokawa in pogovor z njo je stekel tako gladko, da je mora prejšnje noči hipoma izpuhtela. Golden je bil povezan s kliniko, od koder je zdravnik enkrat na teden prihajal pregledovat mamo. Sprejeli jo bodo pod takšnimi pogoji, kakršne bosta hčerki določili.

Z nehote poskočnim glasom je vprašala:

»Brez visokokalorične hranilne raztopine? «

»Tako je,« je pod vplivom Mitsukijinega živahnega glasu tudi gospa Kiyokawa odvrnila nenavadno vedro. »Če je takšna volja SVOJ CeV.«

Selitev na to kliniko se je odvila v manj kot enem tednu. Da je zdravnik na kliniki dal potrditev, je trajalo en dan. Ko je Mitsuki v sredo prišla v bolnišnico, so ravno izvajali še zadnjo terapijo za požiranje. Enako kot prej je potekala z velikim pompom pod budnim očesom zdravnika, terapevta za disfagijo in medicinske sestre in spet se je končala neuspešno. Po pričakovanju je zdravnik spet predlagal vstavitev cevke v želodec. Mitsuki se je zadrževala, da ni izbruhala vseh mogočih izrazov, ki so se ji nabirali na koncu jezika.

Povedala mu je, da je mamin dom za starostnike v navezavi z neko kliniko in da bodo mamo prestavili tja, nato pa razmislili, kako napreJ.

Zdravnik je pogledal, kakor da mu je nenadoma padlo breme z ramen. Mitsuki takšnega odziva ni pričakovala. Pripravila se je na nekoliko upiranja, toda na njegovem preprostem obrazu so se oblaki razkadili in skoraj preveč neposredno iskreno se je pokazalo

olajšanje, da bo naporna pacientka odšla. Se mogoče njegovo srce, medtem ko je ves čas strmel v številčne vrednosti na računalniškem zaslonu, nikoli ni zganilo ob dejstvu, da je mama kljub vsemu človeško bitje? Ali v sedanjem japonskem zdravstvenem sistemu kot zdravnik ni imel druge n1ožnosti, kot da se je tiho uklanjal dolžnosti? Se je moral odreči človeškemu razmišljanju?

Datum selitve na kliniko so kmalu določili.

Tisti dan sta prišla pomagat tudi Natsuki in Yuji. Iz klinike so dobili navodilo, da morajo pred selitvijo infuzijo ustaviti, in sestri sta ganjeno opazovali, kako so kanilo za visokokalorično raztopino izvlekli iz maminega telesa. Odslej ne bodo več dovajali hranil in mami tako podaljševali življenja.

V znak zahvale je Mitsuki osebju izročila veliko škatlo tortic, čeprav se ji je zazdelo, da bo dandanes, ko vsi mislijo na hujšanje, to darilu komu odveč. Zdravnik ga je iz vljudnosti najprej odklonil, nato pa vseeno odnesel k medicinskim sestram. Upala je, da ima katera od njih rada sladkarije.Zd ravnik in sestre so se postavili v vhodno avlo, spoštljivo pospremili mamo, ko sojo na nosilih nalagali v vozilo, in počakali, da so jo odpeljali. Tudi Mitsuki in Natsuki sta se nekoliko zmedeno priklanjali v pozdrav. Do zadnjega trenutka nista vedeli, kaj zdravniku roji po glavi. Njegov gladki obraz je simboliziral uganke japonskega zdravstvenega sistema.

Zaradi tresenja vozila se je mama na nosilih rahlo pozibavala. Očije imela odprte, toda bila je tako oslabljena, da se ni dalo ugotoviti, ali spi ali ne. Od prejšnjega leta je tako shujšala, da sta je bili samo še kost in koža.

Zdravnik na kliniki je mamo zdaj videl prvič po dveh mesecih. Pogled nanjo ga je najbrž pretresel, s sestrama si je izmenjal pozdrave in rekel:

»Kako zelo se je spremenila. Po mojem se me niti ne spomni.«

31. . Me ne maraš?

Zdravnika, ki si še ni opomogel od šoka ob pogledu na spremenjeno mamo, je nagovoril Yuji:

»Kakorkoli, želimo si, da bi gospa v svojih zadnjih urah čim manj trpela.«

Zaradi slabih izkušenj iz prejšnje bolnišnice sta Mitsuki in Natsuki po posvetu prišli do konservativnega sklepa, da je v takšnih primerih zanesljiveje, da bistvene poudarke potrdi moška beseda, in prosili Yujija, da se je prišel pogovorit z zdravnikom. Čeprav je bil Yuji čelist, ni bil videti nič drugače kot navaden, zaupanja vreden uslužbenec. V »kulturniško srajco« se seveda ni oblačil. Starejši ko je bil, bolj sta bila Mitsuki všeč njegova vsakdanjost in čut za zdravo pamet.

Zdravnik je prikimal in sestri potolažil:

»Svojci, ki veliko hodijo obiskovat bližnje, pogosto pridejo do enakih sklepov.Da je treba narediti tako, kot je za pacienta najbolje.«

Čisto mogoče je to rekel samo zato, da bi se bolje počutili, a vseeno so bile te besede dobrodošle.

Sledili so si dnevi, ko sta samo čakali na mamino smrt.

Klinika je bila nova in čista. V pritličju so bile ordinacije, v prvem in drugem nadstropju se j e obakraj hodnika vrstilo po šest sob.

Pol je bilo praznih, v preostalih so ležali starostniki z odprtimi brezzobin1i usti in bradami, usmerjenin1i naravnost v strop. Ozračje ni bilo polno vrvenja, značilnega za bolnišnice, niti ne zatohlo kot v negovalnih ustanovah. V jesenskih sončnih žarkih, ki so se zlivali skozi okno, je mineval spokojen čas.

Tudi sestri sta na obiskih pri mami, katere smrt je bila zaradi njune odločitve gotovo dejstvo, v srcu občutili spokojnost.

Med negovalnim osebjem ni bilo moških, kar jima je tudi zelo ustrezalo.

Mami so večkrat na dan očistili ustno votlino, izsesali sluz iz nosu, zamenjali plenico.Dvakrat na dan je dobila infuzijo nizkokalorične raztopine. Kisikove n1aske ji niso več natikali. Kakor vedno so njena črna usta zevala kot jama.

Ko je Mitsuki pomislila, da bo vsega tega kmalu odrešena, se ji tudi ta luknja ni zdela tako strašna kot doslej.

Nekega dne je Mitsuki s konicami prstov na obeh straneh maminega čeljustnega sklepa zatipala zatrdlini. Ker je mama v hlepenju po kisiku ves čas dihala skozi odprta usta, se ji je čeljust očitno tako zakrčila, da so se naredile zatrdline. Mitsuki se je usedla k postelji in zatrdlini nekaj časa s konicami prstov nežno masirala. Ko je prišla domov, je o tem povedala Natsuki, in naslednji dan je Natsuki več kot eno uro mami masirala čeljusti. Pred dokončno smrtjo je tudi Natsuki tako iskala način, kako naj se spravi z mamo in svojo preteklostjo. Pri delu s prsti je bila spretnejša in urnejša kot Mitsuki.

Približno takrat je začela Mitsuki odpirati fascikle izpod mize, prebirati dokumente in preračunavati, koliko denarja bo naposled mama zapustila.

Sestri sta se pogovarjali, v kateri obleki naj mamo pokopljeta. Najprej sta pomislili na različne po meri narejene večerne obleke, ki jih je mama nosila za nastope na šansonjerskih večerih. Ob as.ociaciji na tistega moškega se jima je kar zagnusilo, toda bile so nezaslišano drage, zato jih je Natsuki, ki je imela dovolj prostora za hrambo, nekaj odnesla domov. Izbrali sta črno svileno obleko, ki se je še zlasti lepo podala mamini visoki postavi. Bilo bi zelo mami podobno, če bi jo oblekli vanjo in jo zasuli s stotimi temno rdečimi vrtnicami.

Pogrebna oprava za filmsko zvezdo. Ali pa za hosteso iz bara sumljivega slovesa v Ginzi.

»Mogoče raje ne bi,« sta hkrati prišli do istega sklepa.

Namesto tega sta se odločili za dolgo enodelno obleko iz svetlo sivega moherja. Na dotik je bila lahka in fina, kakor lahen oblak.

Mama se ni mogla ločiti od nje, tudi ko ji je starost tako ukrivila hrbet, da je ni mogla več obleči. Ni zasedala veliko prostora, tako da jo je Mitsuki odnesla na kliniko. Okoli vratu ji bosta zavezali elegantno srebrno svileno ruto, ki jo je oboževala do zadnjega trenutka.

Opustili sta misel na sto temno rdečih vrtnic in se odločili, da jo bosta prekrili s kopico preprostega travniškega cvetja. Upali sta, da bosta angelska obleka in preprosto cvetje mamo očistila njenega grešnega življenja in da je njeno onstranstvo gotovo neki čist kraj, nebesa, bodisi budistična bodisi kakšna druga. Upali sta, da se bo v primeru reinkarnacije ponovno rodila v manj grešno bitje. S tem bi bilo mamino trpljenje in trpljenje ljudi okoli nje manjše.

Toda mama se ni poslovila tako pohlevno.

Ko je približno po enem tednu Mitsuki prišla na obisk, je imela mama črne oči široko odprte, usmerila jih je v Mitsuki in proti njej iztegnila roko.

Bilo je, kakor da bi oživel mrtvec.

Mitsuki si je nadela masko, prijela mamino iztegnjeno roko in ji na uho ponovno povedala, da so jo prestavili na kliniko, ki je bolj prikladna.

»A tako? Na kliniki sem?«

Jezika ni dobro obračala, iz sebe je spravila komaj kak glas. Mitsuki je pričakovala, da selitve ne bo dojela, a videti je bilo, da se ne spomni niti tega, da je bila prej že v bolnišnici.

Mama je pogledala v strop in rekla:

»Torej bom tukaj dočakala svojo zadnjo uro.«

Mama je znala prav v takšnih trenutkih srhljivo pronicljivo izbrati besede, ki so neprijetno natančno zadele žebljico na glavico.

»Soba je prijetna, ne? Jaz sem Mitsuki, me prepoznaš? «

»Seveda te.«

Čeprav je momljala, je bila enako jezikava kot prej. Mitsuki je pomislila, da je spet tečna kot po stari navadi, takrat pa jo je mama ponovno poklicala in iztegnila roko. Povprašala jo je po »tetki« in drugih stvareh. Ko je Mitsuki odhajala, ji je mama rekla, naj ji da poljubček - besede, izposojene s filmskega platna -, česar Mitsuki ni slišala že od osnovne šole, zato se je iz strahu pred odpornimi bakterijami in z zavedanjem, da bo izpadla hladno, z masko na ustih sklonila nad mamino čelo, dala lažen poljub in odšla.

Naslednji dan jo je poklicala Natsuki, tudi zdravnika je mamino stanje presenetilo. Najbrž je njeno telo v zadnjih trenutkih, preden bo umrlo od stradanja, napelo še zadnje moči.

Tisto noč je Mitsuki sanjala. Sanjala je, da je bila, ne da bi kdo opazil, mamina hranilna raztopina na skrivaj zamenjana z visokokalorično. S krikom se je zbudila.

Nenavadna nlamina zgovornost je po treh dneh usahnila, toda ostala je še naprej pozorna in na trnih, veliko pogosteje se je prebujala in se z izrazom nelagodja na obrazu pritoževala, da jo boli.

»Boli, boli, boli.«

»Kje te boli? Tukaj? Mogoče tukaj? « jo je Mitsuki spraševala in masirala.

Medicinska sestra je rekla, da je to živčnega izvora, a da jo prav gotovo res boli. Mitsuki jo je vprašala, ali bi ji lahko dali morfij, samo čisto majhno dozo, a je sestra v zadregi samo nagnila glavo na stran in zadržano odvrnila, da tega raje ne bi počeli. Počasi je umirala. Je z besedo »boli« želela izraziti, da jo obhaja srhljiv občutek, kot da jo vleče na dno brezna? Ker mami niti malo ni mogla olajšati trpljenja, ji je pritoževanje o bolečini samo najedalo živce.

Ponavljala je tudi besede, ki so bile od konca prejšnjega leta njena stalnica:

»Kakšen smisel ima tako živeti naprej? «

Namesto da bi ji odgovorila: »Mama, še malo in bo vsega konec«, je Mitsuki z masko na obrazu samo objemala njeno roko. Na roki so se ji naselile vijoličaste pege in izstopile modre žile. Medtem ko je božala to dlan z vonjem po smrti, si je nehote pred očmi izrisala osan1ljeno sliko jezera. To je bila pokrajina, ki jo je videla iz hotela, v katerega je pred več kot desetimi leti po kolesarski nesreči pripeljala mamo. Zgrajen je bil na istem mestu kot hotel, v katerem je mamina mama bivala pred več kot sto leti. Mogoče jo je ob nenadni preobrazbi v postarano žensko kaj prešinilo, in s svojim običajnim nerganjem je dosegla, da jo je Mitsuki v tisti hotel odpeljala kot na nekakšno okrevanje.

Mitsuki se je odločila, da bo tja spet odšla, ko bo mame odrešena. In bo z razgledom na jezero v miru premislila, kaj bo naredila s Tetsuom.

Mitsuki je zdaj zavračala že tudi prevode patentov. V bolnišnico je prinašala samo francoski roman, ki ji je padel v oko, ko je pospravljala delovno sobo, da bi vanjo namestila mamine stvari. Bila je Flaubertova Gospa Bovary. Dolgo sije to knjigo prepovedovala, toda zdaj, ob maminem umiranju, so ji takšni tabuji izginili. Vsakih nekaj prebranih vrstic je dvignila glavo, zavzdihnila in si ogledala količino raztopine.

Dvakrat dnevno dvesto kalorij.

Nekega dne je medicinska sestra pri menjavanju vrečke z raztopino mami prijazno rekla: »Še malo vzdržite, in vse bo bolje.«

Mama je bila budna, nadela si je svoj običajni diplomatski nasmešek in odvrnila: »Bom, hvala za skrb.« Toda v hipu, ko je sestra odšla, se je mama s pogledom zapičila v Mitsuki: »Tukaj nekaj ne štima.« Pogledala je raztopino nad sabo: »Tukaj nekaj ne štima.

Sestra mi laže. Pa saj je jasno , da mi ne gre niti malo na bolje.«

Mitsuki bi se najraje zjokala. Zakaj je morala mama tik pred smrtjo postati tako nerazložljivo pronicljiva?

Zopet zgovorna mama je bila za Mitsuki zelo naporna. Že je poljubljala hčerkino dlan, ko si je v naslednjem trenutku zaž.elela, da bi jo hčerka objemala z obema rokama. Ponavljala je, da si želi, da jo kdo vzame v naročje in kam odnese. Mitsuki se je ob tem trgalo srce, a takoj zatem so se začele mamine tožbe »boli, boli«, ki so jo spet spravile ob živce.

Nekaj dni zatem je dobila od Natsuki vreščav telefonski klic na robu solza. Kot ljubečo gesto je mamo želela počesati, ta pa jo je zavrnila.

»Rekla mi je, naj jo pustim pri miru. Pobesnela sem, odvrgla glavnik in odšla.«

Mitsuki je v mislih zagledala užaljeno Natsukijino grimaso, ki si jo je nadevala že v otroštvu. Izraz užaljenosti, kadar se je z mamo sporekla.

Mama Mitsuki nikoli ne bi rekla: »Pusti me pri miru!« Kako je lahko tik pred smrtjo svoji hčerki rekla kaj tako brezsrčnega? Se bosta tako pričkali vse do bridkega konca?

Tisti večer je Mitsuki v skrbi, kako je z mamo, privlekla svoje izčrpano telo v bolnišnico. Dotaknila se je njene rame in mama je odprla oči.

»Mama, ne govori Natsuki, naj te pusti pri miru. Ne bodi tako našpičena do nje.«

Videti je bilo, da je mama ne razume. Mitsuki se je vdala in ji zašepetala, kakor da mrmra sama sebi:

»Zdaj ni v redu, da se pričkaš z Natsuki. Trudi se po najboljših močeh, veš.«

Ton v Mitsukijinem glasu je mamo očitno predramil. Nenadoma je vprašala:

»Mitsuki, me ne maraš?«

32. Opustelo polje

Ne maram te, mama, res te ne maram, si je Mitsuki vsa dolga leta, odkar se je začela tako grdo vesti do očeta, želela mami izbruhati naravnost v obraz.

Molčala je. Zdaj je bil molk najprijaznejši možen odgovor.Na njeno presenečenje je mama vztrajala:

»Povej mi, Mitsuki, me ne maraš?«

»Kaj pa govoriš? Saj skrbim zate.«

Iz sebe ni mogla spraviti prijaznega glasu. Jezna je bila nanjo, da jo je proti koncu življenja v primežu demence spraševala nekaj tako skelečega. Obenem je bolelo, da je tik pred koncem življenja mama svojo hčerko to morala vprašati. Najbrž je čutila, da ji smrt visi nad glavo, in je izkoristila demenco, da je vprašala tisto, česar dolga leta ni mogla.

To je bil njun zadnji pogovor.

Tistega večera je Mitsuki spet pozno v noč sedela za pisalno mizo in se ukvarjala z maminimi dokumenti. Po dolgem času ji je pisal Tetsuo. Vsako njegovo pismo jo je spomnilo, da bi mu lahko povedala vsaj to, da je n1ama v bolnišnici. Njegova pisma so se končevala s prijaznimi besedami, da mora biti zdaj srečna, ko je konec obdobja klimatskih naprav. Vedno je znal izkazovati pozornost. Mama še vedno noče umreti, še vedno noče umreti ... mu je hotela napisati že vsaj stokrat. Za karkoli drugega je imela povsem prazno glavo.

Nekako se je prisilila, da je spravila zmedene misli v pogon, in medtem ko si je medlo risala sliko njega in mlade ženske, odgovorila:

»Hvala za mejl, tam pri tebi mora biti vroče, ne,« ter se vrnila k maminim papirjem.

Nikakor se ni mogla zbrati.

Po približno eni uri se je vdala, vstala od mize, stopila v kuhinjo in si odprla pločevinko piva. Na televiziji so se začela poročila.

Vsebina novic je šla mimo nje. Že najmanjša količina alkohola ji je razdražila živce in po glavi ji je rojila samo ena misel, da mama ob štiristo kalorijah na dan še nekaj časa ne bo umrla. Kaj, če se bo njeno spraševanje me ne maraš? vleklo še mesec ali dva?

Noče umreti.

Mama noče umreti.

Stanovanje je bilo po kotih polno kosmov prahu, neoprano perilo se je kopičilo in kopičilo, ni imela časa, da bi si s kano pobarvala narastek, zaradi izčrpanosti je bilo njeno življenje kot zastrto s kopreno, a mama ni hotela umreti. Morala je razmišljati o tem, da njen mož živi z mlado žensko, a mama ni hotela umreti.

Mama, boš sploh kdaj umrla?

Ni bila čisto prepričana, ali je to zakričala pri sebi ali na glas, toda medtem ko je v njej odmevalo mama, mama, se je odvlekla v spalnico, preoblekla v spalno srajco, si oščetkala zobe, umila obraz ter kot po navadi vzela različna zdravila, ki jih je dobila na recept.

Na škatlicah je bilo opozorilo »ne jemati skupaj z alkoholom«, toda zdravila je že nekaj let poplakovala s pivom. Če se bo nocoj končalo slabo, se ne bo sekirala.

Ne da bi začutila, kdaj, je bila objokana kot otrok. V krčevitem hlipanju se je ulegla in si potegnila pernico do brade. Takrat je zazvonil telefon.

Bilo je pol dveh ponoči.

Lahko je bil samo klic iz bolnišnice.

Bila je medicinska sestra na nočnem dežurstvu. Povedala je, da je mami koncentracija kisika v krvi padla na 92 odstotkov in da je, če bo padla še niže, ne bodo mogli priklopiti na umetna pljuča. Vprašala jo je, ali se s tem strinja.

Seveda se je.

Obvladala je hlipajoči glas, sestri priznala, da je ravnokar vzela uspavalno tabelo, nato pa jo vprašala:

»Je v kakšni neposredni nevarnosti?«

»Ne, za zdaj ji še nič ne grozi. Čez koliko časa lahko pridete sem?«

»V manj kot pol ure,« je odgovorila Mitsuki.

»Nevarno je, če pade kisik pod 85, ampak če bo šlo tako, kot zdaj kaže, jo boste ujeli, tudi če pridete jutri zjut raj,« je razločno odgovorila medicinska sestra.

Mitsuki je presenetilo, da se lahko iz kisika v krvi izračuna čas, kdaj bo človek preminil.

»Če je tako, se bom najprej malo naspala in prišla jutri zjut raj,« je odvrnila Mitsuki in končala telefonski pogovor. Nato je poklicala Natsuki. Ni je hotela metati iz postelje, saj je vedela, da je zaradi stranskih učinkov steroidov še slabotnejša od nje, a ni imela izbire.

Natsuki je očetovo smrt zamudila. Mitsuki je podvomila, da bi Natsuki sredi noči odšla od doma, a po drugi strani jo je morala obvestiti že zdaj, saj si ne bi odpustila, če bi se do jutra kaj zgodilo in ne bi vedela.

»Bo res zdržala do zjutraj?« je vprašala Natsuki. Po telefonu je bilo v njenem glasu še vedno čutiti zamero, ker jo je mama zavrnila, naj jo pusti pri miru.

»Tako pravijo. Poklicali me bodo takoj, ko bo kisik spet začel padati.«

»Ko te bodo poklicali, bom šla zraven.«

Predvidljivo. Natsuki ni nikoli odgovarjala drugače kot: »Prav, bom šla zraven.« A zdaj to ni bilo zelo pomembno.

Mitsuki se je zjutraj oprhala, da se je predramila, si v mikrovalovni pečici pogrela riževo kepo iz zamrzovalnika in jo pojedla, da se je okrepčala za dolg dan pred sabo. Ko je prišla v bolnišnico, je bila ura že skoraj osem. Zraven sobe za sestre je bil nameščen ekran, ki je tisti dan prikazoval, koliko maminega življenja je že usahnilo. Skladno s srčnim utripom je utripal znak v obliki rožnatega srca in oddajal pi, pi, pi. Ekran je prikazoval tudi valove EKG, krvni tlak in številke, ki so najbrž označevale raven kisika v krvi.

Mama je široko odprla oči in plitvo dihala. Ni bila videti kaj dosti drugače kot prejšnje dni, toda ko se je Mitsuki nagnila nadnjo, se ji oči niso premaknile. Bile so še motnejše kot po navadi, spominjale so na oči mrtve ribe. Samo ko jo je prijela za roko, je stisk komaj zaznavno vrnila - vsaj tako se ji je zdelo. Zdelo se je, da lahko še vedno kaj sliši, zato se ji je približala k ušesu in na glas, kot da je še otrok, rekla: »Tvoja mala Mitsuki je tukaj.« Nadaljevala je: »Ves čas bom tukaj v tej sobi, tako da se ne boj.« Lahko da si je samo domišljala, a videti je bilo, da je mama rahlo prikimala. Njene odprte, črne oči so strmele v strop.

Nad posteljo, morda v dobro svojcev, je visela majhna naprava, ki je prikazovala raven kisika v krvi. Še vedno je kazala devetdeset odstotkov, mestoma se je povzpela do osemindevetdeset.

Končno je prišla še Natsuki, ki je počakala, da so se odprle trgovine, da je lahko zanju kupila pripravljeni kosili. Yuji in Jun sta bila v službi in ju bo poklicala, ko se bo mamina smrt približala. Sin Ken je bil tako ali tako na študiju v ZDA. Da lahko prideta pozneje, možu in hčerki ni rekla iz kakršnekoli uvidevnosti, temveč nedvomno zato, da bi v bdenju ob mamini smrtni postelji s sestro v dvoje preživela kar se da veliko časa.

Sestri sta ves dan in pozno v noč čakali, da pride tista ura. Za dve petdesetletnici šibke konstitucije je bilo nepremično sedenje na trdih stolčkih brez naslonjala enako mučenju. Vsakič ko sta šli po hodniku na stranišče, sta poškilili na postelje v praznih sobah.

Medtem ko sta se spopadali z željo, da bi se tam vsaj za deset minut ulegli, sta izmenično sedeli na stolčkih pri vzglavju in pri nogah.

Tista, ki je sedela pri vzglavju, je prijela mamine roke, ki so v iskanju nečesa plavale po zraku, jo nagovorila in jih nekaj časa držala v svojih dlaneh. Tista pri nogah je naslonila glavo na posteljo in malo počivala. Zaradi mask sta se težko pogovarjali, tako ali tako se jima je zdelo, da sta si v zvezi z mamo že vse povedali.

Mamine roke so se ves čas rahlo pozibavale v zraku. Prsti, ki so jih bili le kost in koža, so tipali v praznem, kot da nekaj iščejo. Le kakšni prizori so ji rojili po srcu zdaj, ko je svetloba v njem ugašala? Je njena duša, polna hrepenenja, tavala po opustelem polju v iskanju poslednjega žara svetlobe?

Mitsuki si je iz vsega srca želela, da bi mama vedela, da sta hčerki ob njej.

Po peti uri popoldne je koncentracija kisika padla pod devetdeset, Natsuki je po mobilnem telefonu poklicala Yujija in Jun. Prišla sta okoli pol sedmih. Ko je kisik padel pod petinosemdeset, je padal vse hitreje. Sestri na obrazih nista skušali prikriti, da sta izčrpani ženski v srednjih letih, medtem ko je bil Yuji žareč in privlačen, mogoče ker je vzdrževal kondicijo z golfom. Jun pa je bila kratko in malo mlada. Ne da bi vedeli, kdaj, so monitor postavili tik pred mamino sobo, tako da so lahko od blizu slišali elektronsko piskanje v ritmu maminega srca.

Medicinska sestra, ki je ves čas skrbela za mamo, je vstopila s prepognjeno navlaženo gazo. »Oči se izsušijo,« je govorila, s konicami prstov mami nežno zaprla oči in nanje mehko položila gazo. Ko je bilo tega opravila konec, se je Mitsuki prvič zavedela, da bo mama hvala bogu umrla z zaprtimi očmi. Kaj drugega bi bilo strašno. Pravijo, da je to večni spanec, toda smrt in spanec sta dva popolnoma različna fiziološka pojava.

Ko so stopili na hodnik, so bila vrata vseh sob zaprta, mogoče zato, da drugi pacienti ne bi začutili hitenja na vse strani, ko nekdo umre.

Takrat so opazili maminega lečečega zdravnika v osebnih oblačilih. Očitno je bil doma, ko so ga obvestili, da se bliža poslednji trenutek. Nato se je na hodniku spet pojavil, tokrat ogrnjen v zdravniško haljo. Imeti je moral prost dan, kajti dotlej ga niso videli niti za trenutek.

Vse je potekalo presenetljivo gladko.

Kdo ve, koliko ljudi umre vsak mesec na tej mali kliniki, toda opravila so bila videti kot gledališka predstava, ki jo dajejo na oder vsak dan. Mitsuki in preostali naj bi igrali glavne vloge, toda predstavo, ki se je odvijala kot avtomat, so samo zamaknjeno gledali.

Monitor je bil zdaj že v sobi. Zdravnik je iz uvidevnosti do svojcev čakal zunaj. Ob vsakem udarcu maminega srca se je prižgal rožnati znakec in zaslišal elektronski pisk. Sčasoma je začel piskati v vedno večjih presledkih. Zdelo se je, da je mama nehala dihati. Piski so se še nekaj časa nadaljevali. Ko so že mislili, da je konec, se je čez kakih deset sekund spet tiho oglasilo. To se je vleklo dve, tri minute.

Zdravnik je vstopil in iznenada rekel:»Mislim, da smo tam.«

Medicinska sestra je ugasnila monitor. Zdravnik se je globoko priklonil:

»Odšla je.«

Tudi Mitsuki in preostali so se globoko priklonili.

Zdravnik je pogledal na uro:

»Čas smrti je 19.23.«

Mislim, da smo tam. Mitsuki so se te besede zdele čudne inso ji še dolgo zvenele v ušesih.

33. Pogrebnikov meni

Mitsuki je bila globoko hvaležna, da so medicinske sestre tako izurjene v svojem poklicu. Po mamini smrti so se prelevile v drugo vrsto profesionalk - v profesionalne umivalke pokojnika. Izrazi na njihovih obrazih so postali strogi in polni dostojanstva, lahko bi rekli celo religiozni. Svojce so ob tem naprosile, da zapustijo sobo.

Yuji je telefoniral v bližnje pogrebno podjetje, katerega številko so mu dali na kliniki, nato pa so vsi skupaj odšli nadstropje niže in počakali v čakalnici. Yuji je prebiral neko tedensko revijo. Jun, ki je vedno ostajala v službi do pozne ure in trdo delala, si je v oči kanila kapljice in odprla prenosni računalnik. Natsuki in Mitsuki sta bili tiho.

Po manj kot eni uri je medicinska sestra prišla ponje.

Mama se je v primerjavi z mladimi leti skrčila za več kot deset centimetrov, a ker je ležala, njena stara obleka na njej ni delovala niti malo smešno.Medicinske sestre so jo že malo napudrale in našminkale. Natsuki in Mitsuki sta iz torbic vzeli svoje komplete za ličenje, mami narahlo začrtali obrvi in ji, da bi se skladalo s sivo ruto, po kotičkih oči narahlo nanesli sivo senčilo. Pomislili sta, da bi ji z rdečim svinčnikom obrobili ustnice, a sta se tega vzdržali.

»Ni marala, da so ji prednji zobje štrleli nekoliko naprej.«

»Mislila je, da so njena edina pomanjkljivost usta.«

»Samozavesti ji res ni manjkalo.«

Nato sta mami nataknili dokolenke. Odkar sta pomnili, je mama prav vsakič, kadar se je oblekla v zahodnjaška oblačila, nosila nogavice. Vijoličaste cianoze ni bilo veliko, a njene nekoč vitke noge so nenormalno nabreknile.

Končno sta prišla uslužbenca pogrebnega podjetja, oblečena v črno dvodelno obleko, in z resnobnostjo na obrazu odnesla mamino truplo v kombi. Žalujoča družina se je odpeljala z Yujijevim mercedesom. Pogrebno podjetje je bilo v novi, od znotraj in zunaj moderni stavbi. Počakali sovvhodni avli, kije spominjala na snažen, udoben hotel. Vsakršen vonj po smrtije bil do čistega odstranjen.

Od nikoder ni zavela niti sapica kadila, nekoč stalnega spremljevalca pokojnikov.

V trenutku, ko so posedli po kavčih v avli, je Yuji pogrebnikom povedal, da si ne želijo obreda. Mitsuki se je še spominjala, kako nezadovoljen je bil pogrebnik ob enaki želji, ko je umrl oče. Toda bilo je pred več kot desetimi leti in očitno so se tudi na tem področju časi spremenili. Pogrebnik je z ustrežljivostjo, ki je žalujoče kar nekoliko spodnesla, rekel: »Kakor želite. V tem primeru imamo pripravljen osnovni paket storitev,« in jim izročil barvni papir, na katerem je pisalo: Paket spokoj.

Spominjal je na jedilni list v restavraciji.

Mrtvašnica (na dan) 10.500 jenov

Krsta (pavlovnija) 63.000 jenov

Suhi led (na dan) 8.400 jenov

Cvetje (dve košari) 31.500 jenov

Prevoz trupla (podnevi, 10 km) 12.600 jenov

Pogrebni avtomobil (standardni model) 18.900 jenov

Upepelitev 47.250 jenov

Žara (porcelan) 10.500 jenov

Vodoodporna ponjava 5.250 jenov

Administrativni stroški 52.500 jenov

Skupaj 260.400 jenov

Poleg tega so bili v razdelku »dodatne storitve« navedeni še napitnina za uslužbence krematorija, potrdilo o upepelitvi, dodatna žara za pokop dela ostankov na ločenem kraju.

»Se vedno več družin odloči, da ne bodo imele obreda?« je Mitsuki z vprašanjem namignila, da se časi hitro spreminjajo, mladi pogrebnik pa je z vso resnostjo odgovoril:

»Lahko bi rekli, da je trg razdvojen.«

»Kako prosim?«

»Nekateri se tako, kot ste se vi, odločijo, da pokojnika pospremijo brez pogrebne slovesnosti, imamo pa primere, kiizberejo celotno pogrebno slovesnost z vsemi dodatnimi storitvami.«

Govoril je kot tržni analitik.Najbrž se je v izražanju prilagajal užaloščenosti svojcev, in je bila »smrt« svečana toliko, kot je bilo treba.

Ko so jim naznanili, da je vse pripravljeno, so jih na Mitsukijino osuplost odpeljali v tradicionalno, z rogoznicami pokrito sobo.

Tam je ležala mama, z glavo tradicionalno usmerjena proti severu in z belo tkanino čez obraz. Mitsuki je bila ta starosvetnost tuja. V

njenem spominu je mama vedno spala v postelji, nikoli v futonu na tleh. Bilo je, kakor da sojo proti njeni volji zvlekli nazaj k njenemu izvoru, ko je bila prisiljena spati na scefranih rogoznicah. Za mamo, ki se je vse življenje gnala za nedoločljivimi sanjami, je bilo to kot nekakšno norčevanje in hkrati tolažba.

Aujourd'hui, maman est morte.

Mitsuki se je vrnila domov, se dolgo pogovarjala po telefonu z Natsuki, in ko je potem šla v posteljo, je v temi prvič po mnogih letih izrekla te francoske besede. Tabu pred govorjenjem francoščine, ki si ga je postavila sama, je izpuhtel. Besede je izrekla tudi po japonsko . Leta in leta jih je želela izreči:

»Danes je umrla mama.«

Potem ko je vzela običajna zdravila, je prvič zaspala v svetu, v katerem ni bilo rodne mame.

Truplo so upepelili čez dva dni.

Ko je umrl oče, sta bili hčerki na mamo tako besni, da sta za pogrebno fotografijo izbrali črno-belo fotografijo očeta iz njegovih študijskih let, ko še ni poznal ne mame ne svoje prve žene. Njegov obraz v ruskem ovratniku in s staromodnimi okroglimi očali na nosu je bil boleče mlad. Le kaj si je mislil, da ga čaka v prihodnosti? Njegov izraz je bil mešanica visokih pričakovanj in sramežljivosti, izraz, ki je v sodobni Japonski izginil. V krematoriju je pokojnikova mladostna fotografija čudno bodla v oči.

Tudi za man10 sta se odločili, da ne bosta izbrali ničesar vsakdanjega, toda ker je bilo nastavljanje fotografskemu aparatu nekakšen mamin konjiček, sta bili ob kopici fotografij pred težjo izbiro. Na koncu sta izbrali posnetek iz maminih tridesetih let. Na njej je s hčerkama plesala neki ples v krogu. Fotografija je bila barvna, v tistih časih še redkost. Takrat je prodajala volnene površnike, zato je bila tudi na fotografiji oblečenega v enega. Spodaj je nosila vijoličast kimono. Hčerki sta bili oblečeni v enaki temno modri enodelni oblekici in enaki jopici. Jopici je prinesel oče iz Amerike, belo blago je bilo okrašeno s čipkastimi cvetlicami z všitimi bisernatimi jagodami.

Mama je prijazno nagibala glavo kot prava ljubeča mama in hčerki držala za roke. Prelepo, da bi bilo res, obenem pa je bilo čutiti ljubezen očeta, ki je fotografijo posnel, a ga na njej ni bilo. To fotografijo sta imeli radi. Mitsuki je nekoliko kolebala, ali nemara le ni preveč neprimerna za pogreb, Natsuki pa se je zdela v redu:

»Kaže jo takšno,kakršna je želela biti videna.« Mitsuki je včasih presenetilo, kako odločno je Natsuki tu in tam zanemarila nenapisana družbena pravila.

Drobci kosti, ki so prišli iz peči, so bili tako drobni, da sta komaj verjeli svojim očem. Nenavadna je bila misel, da so bile pod tako brezobzirno jezikavostjo tako drobne koščice. Uslužbenec krematorija je šel čez drobce z velikim magnetom, da je pobral kovinske vijake, ki so skupaj držali mamin skelet.

Mamini ostanki so žaro napolnili samo do polovice. Mitsuki se je z žaro v naročju usedla v Yujijev avto, zastala toplota pepela in koščic ji je grela hladna kolena.

Naslednji dan so se začeli ukvarjati z vsem, kar je treba po pokojniku urediti. Mitsuki je bila v zadregi, ali naj o mamini smrti obvesti Tetsuova starša. V maminem adresarju sta bila seveda označena z dvojnim krožcem. Počutila se je slabo, ker ju skupaj z njegovim mlajšim bratom ni obvestila, a če bi jih, bi jim morala povedati tudi, da Tetsuo še ne ve. Nazadnje se je odločila, da jih za zdaj še ne bo.

Popolnoma izčrpani sta se sestri odločili, da bosta spominski dan za ožji krog znancev prestavili na začetek naslednjega leta, v bližino maminega rojstnega dneva. Rojena je bila enajstega februarja, ki so ga pred drugo svetovno vojno imenovali tudi »cesarjev dan«, saj naj bi v mitični preteklosti na ta dan prestol zasedel cesar Jimmu. Zato so jo poimenovali Noriko, z isto prvo pismenko, kot se uporablja za zapis tega praznika. Rada se je pritoževala, zakaj niso premogli malo več fantazije in je poimenovali Kaoru ali pa Naomi, ne pa tako dolgočasno resno, kot je Noriko. Ko so povabili znance na zadušnico in jih prosili, naj pridejo kar se da urejeni, so tisti, ki so mamo poznali, šalo razumeli in se na drugi strani telefonske zveze posmejali. Tudi tisti, ki so videli, kako je ravnala z očetom, so se odzvali uglajeno, kakor da se ni nič zgodilo.

Da bi se odpravila v tisti hotel s pogledom na jezero ,je Mitsuki pomislila po tem, ko so se popogrebna opravila malo polegla. Natsuki se je po telefonu na to novico odzvala nekoliko razočarano: »Koliko časa boš ostala?« Natsuki si je očitno želela oditi z njo, a je to zadržala zase.

Mitsuki je sklenila, da bi bilo dobro, če bi šla za nekaj časa stran tudi od sestre. Morala je biti sama.

»Kar nekaj časa. Rezervirala sem za deset dni.«

»Ah, a tako.«

»Najbrž bom tam tudi malo delala in bom s sabo vzela računalnik. Vseeno bom odklopljena od sveta, tudi telefona nimam namena jemati s sabo.«

»Ah, a tako.«

Tako ali tako se bo s sestro, zaprto v klavirsko sobo z dvema mačkama, nazadnje najbrž pogovarjala po hotelskem telefonu.

Preden je odšla, se je z Masako dobila na večerji v neki portugalski restavraciji. Masako je učila petkrat na teden na različnih univerzah in samo konec tedna je imela čas za lenobno posedanje po restavracijah. Skozi očala je pogledala iznad jedilneg a lista in rekla:

»Obupno si se postarala, Mitsuki.«

Masako je rada govorila neposredno kot moški. Vedno je nosila hlače in ni se ličila. Mitsuki je zadnje čase prihajalo na misel, da je mogoče lezbijka.

Ob zvokih fada je Masako nadaljevala:

»Po menopavzi se hitreje staramo. A kdo sem jaz, da bi to govorila.«

Bili sta enako stari, a Masako je prišla v menopavzo prej. Ko je čez nekaj časa izvedela, da je tudi Mitsuki v menopavzi, ji je po telefonu rekla: »Življenje je žalostno. Celo takšne, kot si ti, pridejo v meno.«

Pri klepetu je Mitsuki kar naenkrat načela temo, da jo Tetsuo vara z mlajšo žensko. S tako imenovanim »tarnajočim« glasom fada in zvokih kitare v ušesih, ob fižolovi juhi, ki jo je pogrela, rahlo okajena od cenenega rdečega vina in z domačim Masakinim obrazom pred sabo jo je prijelo, da se ji izpove.

»Kaj? Ti to resno? «

Masako je od presenečenja široko odprla ozke oči. Mitsuki ji ni povedala, da je imel v preteklosti Tetsuo že dvakrat drugo. Bilo je preveč boleče, da bi spravila iz sebe.

Masako, ki je dobro poznala pariško obdobje, je rekla:

»Kako je lazil za tabo. Pa kaj si zdaj upa, svinja!«

»Kot si sama rekla. Obupno sem se postarala. In potem se to zgodi.«

»Ne govori neumnosti. Kaj boš zdaj?«

»Ne vem. Tudi zaradi tega bi šla rada v Hakone. Da v n1iru premislim to in ono. V hotel, kigleda naravnost na jezero Ashinoko.«

»Da ne boš naredila kakšne neumnosti.«

»Kam meriš s tem?«

»Se vrgla v jezero , na primer.«

Ob Masakinih besedah ji je po kotičkih glave šinila temna senca, ki jo je že zdavnaj pozabila. V Parizu ji je Masako povedala zgodbo o nekem profesorju, ki je dobil mlajšo in je prosil ženo za ločitev. Žena se je naslednje jutro na stopnišču obesila. Skozi glavo ji je šinila slika te žene, ki binglja s stropa. Profesor je zamenjal univerzo in se poročil z mlajšo. To je bilo vse.

»Ne bodi no trapasta,« se je Mitsuki zasmejala in hitro dodala: »Ampak utopitev ima nekakšen staromodno eleganten pridih. Včasih so temu rekli pogrezanje v valove.«

»Ja, so že znali izbirati besede. Pogrezanje v valove.«

Mitsuki je pred očmi videla žalobno sliko zimskega, svinčeno svetlikajočega se jezera.

Drugi del

34. Romantični vlak

Nekje sredi decembra se je Mitsuki vkrcala na Romantični vlak na progi Odakyu za Hakone-Yumoto.

Odleglo ji je> da je krenila> dokler je bil še dan. Pri mladi ženski> ki je po prehodu med sedeži porivala voziček s pijačo> je kupila topel čaj> naredila požirek ali dva> se naslonila nazaj in pogledala skozi okno. Presenečeno je opazila> da pod sabo vidi poznane ulice.

Ne da bi vedela> kdaj> so se že peljali mimo postaje Chitose-Funabashi. Nekoč je lahko z Romantičnega vlaka za hip uzrla domačo železniško postajo> ki se ni spremenila od njenega otroštva> toda sčasoma se je postaja povečala> dvignili sojo na stebre in popolnoma prenovili. Novo postajo je bilo z vlaka težko opaziti.

Stara postaja je bila polna spominov. Tudi takšnih> ki jih je Mitsuki ohranila samo po pripovedovanju drugih.

Ko je bila stara približno dve leti> se je pogosto prebujala ob zori in se prihulila v sobico> v kateri je spala babica. Tiho> da ne bi zbudila drugih članov družine> si je babica oprtala Mitsuki> si nataknila lesene cokle> se sprehodila do železniškega prehoda in ji kazala vlake> ki so drveli mimo.Mama ji je to zgodbo večkrat povedala. Slika stare ženske> ki sije oprtala otroka inmu pred železniškim prehodom kazala mimo vozeče vlake> prikazuje vso revščino Japonske v času> ko otroku ni bilo pokazati kaj drugega> in preprostost babice> ki se ni znala domisliti ničesar drugega. Vsakič ko se je Mitsuki obudila ta slika> je postala nostalgična. Še toliko bolj> ker sta se mama in oče takrat veliko bolj zanimala za Natsuki kot zanjo.

Vlak pa je hitro drsel dlje in dlje proti zahodu.

Na drugi strani vagona so za isto mizico sedeli štirje moški, vsi že rahlo osiveli.Moška pri oknu sta igrala majhen šah. Pili so pivo iz pločevinke. Izžarevali so živahnost inlagodnost sveže upokojenih.

Na prvi pogled so dajali vtis brezskrbnosti. Toda Mitsuki je bila tako pobita, da je videla vse črno, in prešinilo jo je, da tudi za te moške ne more vedeti, kakšno življenje je res za njimi. Ko je v otroških letih odrasle gledala od spodaj navzgor, so se ji zdeli zanesljivi in ni pomislila na možnost, da morda v svojem življenju nosijo na grbi tudi kaj nelepega.

Mitsuki je pogledala v nebo.

Razgled, ožarjen z zadnjimi ostanki sonca, je bil grd. Tik za vrstami kvadratnih betonskih blokov, ki so jih nekoč zgradili kot družbeno lastnino, so sledila majhna naselja novih standardiziranih hiš. Zaradi »pravice do sončne svetlobe« so imele hiše v takšnih naseljih strehe odsekane pod enakim kotom, kar je delovalo ceneno.

Peljali so se mimo postaje Noborite, blizu katere je živel tisti moški z ženo, zdaj kot »Čisto navaden dedek«.

V srednji šoli je izvedela, da se je ves ta predel nekoč imenoval »Musashino«. Dežela je s svojim starinskim in1enom vzbujala nekakšno nostalgijo po časih, ko je bila tod še plodna ravnica, a zaradi tega razgled na prostrana naselja majhnih hiš, tako natlačenih, da ne pustijo dihati, ni bil videti niti malo lepši.

V otroških letih si ni predstavljala, da se pokrajina nadaljuje še naprej, zahodno od Chitose-Funabashija. Zanjo je bilo pomembno le, da železniška proga pelje proti mestu, kjer so nato prestopili na podzemno železnico in se odpeljali naprej v modno Ginzo. Na tiste posebne dni, ko so se odpravili tja, si je v lase vpletla velik trak. Da bi se z isto progo odpeljali v nasprotno smer, ven iz mesta, ni bilo v njenem miselnem okviru. Medlo je vedela, da si postaje nekaj časa še sledijo, a so se v njeni domišljiji iztekle v vse bolj podeželsko pokrajino, kjer so tiri nazadnje izginili kar nekje v travi.

Ta pogled na svet se ji je zamajal, ko je na prizorišče pripeljal vlak Glasbena sk rinjica, ki so ga uvedli namesto Romantičnega vlaka.

Ko so se ob progi igrali, so iz daljave zaslišali opozorilni signal »pipo piiipi popiii«, in brž ko so zagledali aerodinamični kljun

lokomotive, ki je spominjala na nekakšno letalo, je mimo njih iz mestne smeri z nezaustavljivo hitrostjo že švignila rdeče-srebrna kompozicija. To je bil čas, ko so Japonci hrepeneli po tem, da bi se usedli na letalo in odleteli v tujino.Tako elegantno oblikovan vlak prav gotovo ni bil namenjen med podeželske njive. Zdelo se ji je, da se bo nazadnje odlepil od zemeljskega površja, odhitel skozi vesolje proti Mlečni cesti, v kakšen »lep« kraj. Gotovo v prihodnost. Vlak Glasbena sk rinjica je bil med otroki priljubljen, toda ljudje, ki so živeli vzdolž proge, so se nad njim morali pritoževati. Ne da bi vedeli, kdaj, je vlak začel voziti mimo brez melodičnega piskanja.

Decembra je bil dan najkrajši in večerni mrak se je hitro vsilil.Tu in tam so se začenjale prižigati luči. Postopoma je bilo videti vedno več hiš z majhnimi vrtovi. Hiše so bile nedoločljivega sloga, ne povsem zahodnjaškega, ne povsem modernega. Zelo redke so bile stare hiše, krite z opečnatimi strešniki, iz katerih je skozi papirnata drsna vrata pritekala mehka rumenkasta svetloba.

Nebo je pokrivala puščobna sivina, ki je dajala čutiti zimski mraz.

Po prečkanju reke Tama je v mraku zagledala zelenje zimzelenih rastlin. Po prečkanju naslednje reke, Tsururni, je bilo zelenja še več.

Nazadnje je bilo proge na stebrih konec, spustila se je na tla in začele so se vrstiti dotrajane, zanemarjene postaje, v katerih se je šarm preteklosti še ohranil. Pri reki Sagami se je zazibala pampaška trava. Medtem ko je opazovala belkaste sence travnega klasja, ki ga je postopoma goltala tema, si je Mitsuki znova pritrdila, da se je odločila prav, da je krenila še podnevi, saj je pogled na pokrajino, ki je izginjala v istem hipu, kot se je prikazovala, kljub melanholiji v srcu v njej prebujal občutek nekakšne popotniške svobode.

Ko je prispela na končno postajo Hakone-Yumoto, je bila že trda tema. Postaja niti najmanj ni spominjala na čase, ko je bila z mamo zadnjič tukaj. Bila je elegantno prenovljena s tekočimi stopnicami, občutek je bil enak kot kjerkoli v Tokiu. Stopila je na cesto in pred njo se je prvič odprl nočni razgled na opustelo topliško mestece, z redkimi ljudmi na spregled.

Začelo je mrzlo pršiti.

Ko je bila tukaj z mamo, sta se do hotela odpeljali s taksijem, toda hotelska spletna stran je svetovala, da se lahko gostje z avtobusom odpeljejo do postajališča Moto Hakone - Pristanišče, kamor jih pride k privezu za jezerske ladjice iskat hotelski kombi. Zazrta v pršenje je za vsak primer stopila do avtobusnega postajališča na drugi strani ceste in si ogledala vozni red. Avtobus za Moto Hakone

- Pristanišče naj bi pripeljal v manj kot petih minutah. Pod nadstreškom je že čakala mlada kostanjevolasa ženska, zgrbljena v ramenih.

Avtobus ob predvideni uri ni pripeljal. Ko je Mitsuki dvignila pogled od ročne ure, je zagledala starejša zakonca, nemara z istega vlaka kot ona, ki sta prihajala v vročični naglici in vlekla s sabo eno veliko in eno majhno potovalko. Oblečena sta bila dokaj dobro, toda njuna obraza in njuni postavi so kazali, da so ju v življenju pestile številne gmotne težave. Možu se je že delala pleša. Žena si je ogledala vozni red in rekla: »Joj, zamudila sva ga.« Mož je odvrnil:»Na postaji ne bi smela na stranišče. Sem ti rekel, da ni časa.« Toda iz njegovega glasu ni bilo čutiti, da ženi karkoli očita.

Gotovo je njegova prijaznost do žene spodbudila Mitsuki, da se je oglasila:

»Že od prej čakam. Avtobusa sploh še ni bilo.«

Par jo je presenečeno pogledal.

Mitsuki je imela na glavi postrani poveznjeno črno zimsko baretko. Oblečena je bila v težek plašč, ki ji ga je s težkim srcem dala Natsuki, rekoč Takšni palčici , kot si ti, bo bolje pristajal, čeprav je bila samo tri centimetre višja od nje. Na nogah je imela škornje z visoko peto.Tudi po načinu govorjenja se jima je najbrž zdela kot bitje iz drugega sveta. Par seji je na veliko zahvaljeval in se priklanjal v pasu kakor mehanična lutka.

Nazadnje je avtobus le pripeljal. Najprej je vstopila mlada kostanjevolasa ženska. Mitsuki je ponudila starejšemu paru, naj vstopita pred njo, a sta se samo priklanjala in se branila, naj ona vstopi pred njima. Ni ji bilo do tega, da bi se vsiljevala pred starejšimi od sebe, a ker je bilo videti, da se ne bo vljudna izmenjava, kdo naj vstopi prvi, nikoli končala, je nazadnje le vstopila. Avtobus je brezobzirno

drvel po zaviti nočni gorski cesti. Starejša zakonca sta se očitno prestrašena stiskala z rameni. V avtobus so vstopali in iz njega izstopali domačini, na eni od postaj je izstopila tudi mlada kostanjevolasa ženska.

Približno štirideset minut kasneje se je na elektronskem prikazovalniku pri vozniku izpisalo »Moto Hakone«. Spomnila se je, da je na seznamu postaj za »Moto Hakone« sledilo postajališče »Moto Hakone - Pristanišče«. Ko je gledala rdeči napis in razmišljala o zavajajočih krajevnih imenih, je starejši par hlastno pritisnil na gumb za izstop in se med izstopanjem Mitsuki še večkrat zahvalil. Je bilo njuno življenje nenehno sklanjanje glave in priklanjanje v pasu?

Staromodni japonski par je izginil nekam v temo.

Mitsuki je izstopila na naslednjem postajališču »Moto Hakone - Pristanišče«, toda priveza za ladjice v megličastem pršenju skoraj ni bilo videti. Na hotelski spletni strani je pisalo, naj jim gostje telefonirajo, če transferni kombi ne čaka, a javnega telefona ni bilo nikjer. V obžalovanju, da nima s sabo mobilnega telefona - ti so bili očitno res nujni -, se je razgledala naokoli. Na drugi strani ceste, malo naprej od nje, je kot edini vir svetlobe sredi ničesar lebdela osvetljena trgovina. Pred vhodom se je bleščal svetlo zelen telefonski aparat.

Hotelski kombi je kmalu prišel. Šofer ni govoril.V vedno gostejši megli in vse bolj oklepajoči temi je začutila, kot da jo je prestavilo na neki drug svet.

Občutek ni izpuhtel niti, ko je prišla v hotel.

Rezervirala ni na ime Mitsuki Hirayama, temveč Mitsuki Katsura. Ko je s še vedno zamajanim občutkom za resničnost na recepciji povedala svoje ime, jo je receptor pogledal nekoliko zbegano, dvignil slušalko in rekel:»Gospa Katsura je prišla.« Takoj zatem sta od nekod prišli dve pojavi v črnih oblekah, se z rokami tesno ob bokih globoko priklonili in izročili vizitki. S pogledom je ujela samo, da na eni piše »pomočnik direktorja«, in ne da bi vedela, zakaj, sta jo z uglajenimi kretnjami popeljala v kot vhodne avle, medtem pa jo

vztrajno naslavljala kot gospo Katsura. Počutila se je kar nekako krivo, čeprav za to ni imela nobenega razloga, in ko sta jo posedla, je na mizi pred sabo zagledala drugega ob drugem jedilna lista hotelskih restavracij.

V mešanici ustrežljivosti in osramočenosti sta pojavi hiteli pojasnjevati, da so v hotelu nekoč imeli večdnevne goste, a da zdaj prihajajo v glavnem za eno ali dve nočitvi. Na podlagi tega so skrčili ponudbo na jedilnih listih hotelskih restavracij, francoske in japonske. Kava bar je ponujal samo prigrizke in sladice.

»Če nam sporočite dan vnaprej, lahko naročite tudi druge jedi.«

Aha, temu je torej namenjen ta teater. Mitsuki se je pomirila, a vseeno ni mogla mimo tega, da je bilo vse skupaj glede na velikost problema veliko prenapihnjeno . Poleg tega sta kljub klečeplaznemu opravičevanju še vedno pogledovala proti njej. Dva para oči sta si jo tako pozorno ogledovala, da je bilo do pravkar prispele gostje že kar nesramno.

Mlada lakajka s čepico na glavi jo je popeljala do njene sobe.

Na poti po dolgem hodniku jo je Mitsuki vprašala:

»Gostov, ki tukaj ostanejo več dni, je pa bolj malo, ne?«

»Sploh jih ni več.«

»Torej sem jaz zdaj edina?«

Uniformirana mlada ženska se je čudno nasmehnila:

»No, iz neznanega razloga imamo še nekaj drugih gostov, ki bodo ostali do božiča.«

Z nasmeškom v očeh se je ozrla k Mitsuki.

35. Jezero, potopljeno v temo

Nenavadno je bilo že to, da so imeli eno večdnevno gostjo, da pa se jih je nabralo nekaj, se je zdelo kot božji načrt. Mitsuki je rekla:

»Kakšno naključje, ne?«

»Glede na podatke v računalniku se kaj takšnega še ni zgodilo. Tudi direktorja je presenetilo.«

Čutiti je bilo, da je lakajka iskreno vznemirjena. Odpeljala jo je do njene sobe, a še preden je odšla, jo je Mitsuki vprašala, ali so drugi gostje že prispeli.

»Nekateri ja, nekateri še ne.«

Rada bi jo še vprašala, kakšni so ti gostje, toda na takšno, že preveč radovedno vprašanje, odgovora od lakajke najbrž ne bi dobila zlahka. Tako ali drugače bo postopoma že sama izvedela.

Mitsuki je zaprla vrata in se razgledala po sobi.

Natsuki in Mitsuki sta po mami podedovali vsaka po 36,8 milijona jenov. Težko je verjela, da je imela mama na svojem bančnem računu toliko denarja. Odslej bo morala z njim ravnati previdno. Za ta hotel je rezervirala najcenejšo sobo, ki je skupaj z zajtrkom v času akcijskih cen »en gost - ena soba« stala petnajst tisoč jenov na noč. Soba je bila v gornjem nadstropju, po navdihu zahodnjaških mansard je imela strop rahlo nagnjen, toda k sreči je bila, enako kot soba ob prejšnjem obisku, prostorna in udobna. Velik kovček, ki

ga je poslala po poštni službi, in škatla dvolitrskih plastenk mineralne vode, ki jo je naročila po internetu, sta bila že dostavljena. Na mizi je že stal vlažilec zraka, za katerega je zaprosila po telefonu.

Zraven je ležal zvitek belega kabla za internet, za katerega je prav tako prosila vnaprej. Sobo je rezervirala šele po tem, ko je preverila, ali je mogoče zagotoviti internetno povezavo, saj je nameravala ponovno prebrati pisma med možem in mlado žensko, ki jih od odkritja ni več odpirala. Čeprav je hotel dajal vtis, da gaje povozil čas, soji hiteli razlagati, mogoče ker se je v bližini odprl konkurenčni hotel Hyatt Regency, da imajo na voljo tudi brezžično internetno povezavo. Ker se ji na računalniku ni ljubilo spreminjati nastavitev, se je Mitsuki odločila, da se bo raje povezala kar s kablom. Neorganski kabel, ki bo kot ključ odpiral vhod v elektronsko pošto, je deloval zlovešče kot vitka strupenjača.

Mitsuki si je snela kapo, še vedno v plašču prekoračila sobo in na stežaj odprla okno. V sobo je buhnil mrzel gorski zimski zrak.

Tema je bila gosta, kakršne v mestih ne vidiš. Vse hotelske sobe so bile obrnjene na jezero , a to je bilo potopljeno v temo, videlo se je samo vrtne lučke, ki so v dežju tu in tam medlo osvetljevale vrt.

Mitsuki je v temo naredila dolg izdih.

Doma se je na pisalni mizi še vedno kopičila gora maminih dokumentov. Delovna soba je bila tako polna kartonastih škatel z maminimi dnevniki, pismi, oblačili, posodjem in drugimi rečmi, ki sta si jih z Natsuki razdelili na pol, da se je bilo težko premikati.

Na pot se je odpravila, ker se je pregovorila, da se bo lahko od mame osvobodila in razmislila o rečeh, o katerih naj bi razmislila, samo če se bo fizično premaknila kam drugam.

A zdaj ji je s tiho temo pred sabo za vse od prej postalo vseeno. Zdelo se je, kakor da bo tema njeno življenje posrkala vase in da bo izginila.

Jezero, potopljeno v tihoto onkraj teme - isto jezero, ki ga je videla njena babica pred stotimi leti.

Na tem griču pred jezerom je v tistem času stala vila nekega barona iz velike industrialske družine. Na tem mestu je kupil prostrano zemljišče, najel zahodnjaškega arhitekta, da je po vzoru švicarskih objezerskih vil zasnoval njegovo rezidenco. Bojda je goste vabil skoraj vsak večer, nekajkrat je bila med povabljenci tudi babica, ki je bila takrat poročena z bogatašem iste starosti kot baron in baronica, skaterima je bil menda nekakoposlovno povezan. Babica je bila gotovo vsa na trnih, da ne bi med vsemi temi pozahodnjenimi člani visoke družbe izdala svojega pravega porekla nekdanje gejše. Je znala prav uporabljati zamolklo svetleče se srebrne nože in vilice?

Kasneje je bogatega moža pustila in zbežala z revnim mladeničem, s katerim je osnovala revno gospodinjstvo. Ta fant je bil Mitsukijin dedek po mamini strani. V svojem dolgem življenju je izkusila napol suženjstvo, nezmerno razkošje, revščino in še marsikaj, toda te večerje v podeželskem dvorcu so očitno nanjo naredile tako globok vtis, da so ji ostale v spominu za vekomaj.

»Vila je stala na tako samotnem kraju, da si že mislil, da bo kot v pravljici od nekod prišla lisica in zganjala norčije. Vse je bilo v stilu

> Od tam<. Ko so nam postregli, mi nič ni teknilo,« je razlagala v močnem osaškem narečju. >Od tam< je pomenilo >Z Zahoda<. »Že samo 1neso, joj, kako mi je smrdelo ..«

Babica nikoli ni jedla rdečega mesa, saj je imela, kot je bilo značilno za ljudi, rojene v devetnajstem stoletju, predsodke, češ da

»Štirinožne živali smrde«, tako da je jedla samo piščanca in raco.

Mitsukijina mama se je med odraščanjem v natlačeni osaški stranski ulici takšnih zgodbic še in še naposlušala. Na stara leta, potem ko jo je zbilo kolo in se je morala pri hoji opirati na palico, je izrazila željo, da bi si rada ogledala Hotel du Lac, zgrajen na istem mestu kot baronova podeželska vila. Mitsuki, ki se je takrat še sveže spominjala očetove samotne smrti, je bila besna in zgrožena nad maminim predlogom, a sta kljub temu nazadnje le odšli tja, če je zdaj pomislila, ne le zaradi mamine trmoglavosti, temveč ker je bila najbrž tudi sama radovedna, kako je videti.

Tudi takrat sta potovali pozimi.

Sodeč po zgibanki, ki sta jo takrat dobili na recepciji, je bil hotel v preteklosti večkrat prezidan. V času vlaka Glasbena sk rinjica je bil urejen v slogu gorske koče z rdečimi trikotnimi strehami. Ko so si ob hitri gospodarski rasti Japonci lahko več privoščili, je bil zelo priljubljen med mladoporočenci. V času njenega otroštva se je v Romantičnem vlaku, kije drvel mimo s piskom »pipo piipi popii«, tja nedvomno peljalo nemalo sramežljivo zardelih mladoporočencev. Zgradba se je iztrošila, doživela je novo veliko prenovo, s katero je hotel dobil današnjo podobo. Po slogu posnema namišljen francoski grad na jezerski obali.

Od takrat hotel že več kot trideset let ni bil prenovljen.

Mitsuki je nekaj časa prebila ob oknu in si predstavljala jezero, kakršnega je pred sto leti videla njena babica, nato je tiho, da ne bi zmotila gorske noči, zaprla okno in še vedno oblečena v plašč odšla na večerjo. Odločila se je za japonsko restavracijo, ker se ji je zdelo to bolj sproščeno. V trenutku, ko je vstopila, je k njej pristopila visoka natakarica v kimonu, ki je bila videti še študentka, in se ji nasmehnila:

»Dober večer, gospa Katsura.«

Očitno jo je poznalo že vse osebje.

Osrednja ponudba na jedilnem listu je bila tradicionalna japonska visoka kuhinja kaiseki, toda ni ji bilo do tega, da bi tako izborne jedi jedla sama, zato je naročila dušeno glavo zobatca in še nekaj prilog, ki si jih nikoli ni pripravljala doma. Takrat je zagledala, kako k sosednji mizi vodijo starejši par, s katerim je bila skupaj na avtobusu. Nista bila sama, prišla sta skupaj s parom, ki je bil videti v poznih tridesetih. Opazila sta Mitsuki, se za trenutek zagledala vanjo in se spet začela klanjati ter opravičevati, da sta prezgodaj sestopila z avtobusa in tako naprej. Usedla sta se, mož se je popraskal po pleši.

Kot je predvidela, je bila zavajajoča razlika v imenih »Moto Hakone« in »Moto Hakone - Pristanišče« za popotnike preizkusni kamen.

»Le kako sva bila lahko tako neprevidna.« - »Zdaj je vseeno, važno je, da sta prišla,« je ujela. Iz pogovora je razbrala, da je mlajši moški njun sin, rahlo okrogla ženska pa njegova žena, ki je taščo prijazno ogovarjala z »mamo«.

Videti je bilo, da so hrano naročili vnaprej, saj so na njihovo mizo takoj začeli prinašati prve hode tradicionalne visoke kuhinje. »Še dobro, da nisva pripeljala otrok s sabo,« je rekla snaha in se razgledala naokoli. »Sem res ne moreš pripeljati cele družine,« je dodal njen mož. »Pa še res je,« je prikimala mama. Vsakič ko so prinesli nov hod, sašimi, juho, ribo na žaru, sta tašča in snaha vzkliknili od občudovanja: »Kako okusno izgleda!« - »Joj, a še ni konec?« - »Odlično je.« Ne samo da si je Mitsuki iz odzivov lahko predstavljala njihovo vsakdanje življenje, temveč je začutila, da se vsi trudijo drug drugemu večerjo narediti prijetno.

Ko je Mitsuki končala spopad s kuhano ribjo glavo in si mrzlično brisala roke v vlažno brisačko, so k sosednji mizi prinesli zadnji hod, dušen riž z dodatki v lesenem čebričku. »Joj, ne morem več,« se je zaslišalo iz različnih ust. »Lahko pustimo,« je rekel mladi mož.

»To pa ne, bila bi škoda,« je bilo slišati ogorčen mamin odziv.

Ti gostje v takšen hotel najbrž ne sodijo. Mitsuki se je avtomatično vzbudil rahel prezir, ki se ga je sramovala, a ga je takoj zatrla.

Odkar pomni, se je neštetokrat znova in znova zasačila pri kaki neprijetni sodbi, ki jo je tik zatem popravila.

Vtem je prišla natakarica študentskega videza.

Mama jo je pogledala in jo plašno vprašala:

»Hmmmm, bi nam lahko za jutri zjutraj iz tega riža pripravili kepice ali pa kašo?«

Videti je bilo, da natakarica za sekundo sploh ni razumela, kaj jo sprašuje. Čez nekaj trenutkov je odgovorila: »Za jutri zjutraj imamo pripravljen drug jedilnik. Naj vas ne skrbi.« Kot vljudna mlada ženska jim je namenila svetel nasmešek.

»Se opravičujemo, ker smo toliko pustili.«

»Nič hudega.«

Mladima zakoncema je bilo nekoliko nerodno, za hip sta se spogledala, a nista rekla nič.

Mitsuki je vstala, s priklonom glave pozdravila staromodni japonski par in prijazna mlada zakonca ter se odpravila proti izhodu.

Zunaj restavracije je bilo vzdušje popolnoma drugačno. V prostoru pod njo se je odpirala prostorna avla z visokim galerijskim stropom. Mitsuki je kolebala, ali naj se spusti po stopnišču v avlo ali naj stopi po hodniku vstran do dvigal, ki bi jo odpeljala nazaj v sobo.

Če se vrne v sobo, jo v velikem kovčku čaka prenosni računalnik, skrbno zavit v debel kašmirski šal. Če ga bo s kablom priklopila na internetno omrežje, bo lahko vstopila v možev račun in odprla vrata v svet, v katerem bodo sem in tja hodile besede, ki jo bodo ranile v srce. Vprašanje, ali ta vrata lahko odpre, je bilo manj pomembno od tega, da jih mora odpreti. Zato je sploh tukaj.

Medtem ko je neodločno gledala dol v avlo, okrašeno z velikim umetnim božičnim drevesom, so jo iz oddaljenega kota zvabili plapolajoči plameni v zakurjenem kaminu.

Njen prvi večer tukaj - vsaj nocoj lahko pošta počaka.

V avli je bilo dobrih deset ljudi, nič več.

Udobno se je namestila na kavč blizu kamina, naročila rdeče vino in se odsotno zagledala v ogenj. Zazrta v brezkrajno spreminjajoči se ples plamenov je začarana pozabila na čas. Ko je bila še otrok, si je babica jeseni okoli glave ovila krpo, na vrtu napravila velik ogenj in zakurila suho listje. Plameni, ki so po svoji volji nenehno spreminjali obliko, se daljšali in krčili, so imeli na njeno otroško dušo magično moč. Le koliko časa jo je ogenj držal v uroku?

Nenadoma se je ovedla, se ozrla naokoli in daleč od sebe zagledala starejšo belolaso žensko. Nehote se je zakrčila. Za trenutek jo je spreletelo, da doživlja privid svoje mame, mogoče tudi zato, ker je bila ženska močno naličena. Kljub temu da je maminega nadležnega duha zaprla v preveliko žaro in hitro zatem zapustila Tokio, ji je sledila vse do sem. V očeh, ki jih je še vedno slepil odtis plamenov, sta se ji privid in resničnost pomešala. Ob stari ženski je sedel osupljivo lep mlad moški.

Zaslutila je, da sta tudi onadva tukaj za dlje časa.

Le kako sta povezana? Mitsukijin pogled se je spontano usmeril proti starejši ženski. Nenavadno, tudi belolasa stara ženska se je s pogledom zapičila vanjo.

36. »Prah«

Dolgo je bilo tega, kar je bil spanec nektar. Že nekaj let se je prebujala bolj zakrčena, kot je bila pred spanjem. Tudi tega jutra je bilo tako.

V plitkem spancu so se ji obujala doživetja prejšnjega dne. Skozi misli so ji prihajali in odhajali pogled z okna Romantič nega vlaka na zmešnjavo mestnih zgradb in ulic, staromodni par, ki seje nenehno priklanjal, vrtne luči, ki so lebdele v orošeni temi. Med spomini so bili tudi ogenj v kaminu z nenehno spreminjajočimi se plameni, ostarela ženska, ki si jo je ogledovala, ter prelepi mladenič zraven nje. Nekoč, ko je bila zdrava, so ji pokrajine in ljudje, ki jih je videla na potovanju, zvečer v postelji prijetno dražili možgane, tako da je še nestrpneje čakala naslednjega jutra in srečanja z neznanim. Zdaj so ji novi razgledi in ljudje samo utrujali živce, jutranje prebujanje pa ni bilo več nekaj, česar bi se veselila.

V zavedanju, kako je zakrčena, se je Mitsuki obrnila na hrbet. Ponoči se ji je večkrat zazdelo, da so njene roke in noge ujetnice utrujenosti. Ne samo to, čutila je, kakor da je s spremembo prostora vsa utrujenost, ki se ji je nabirala od maminega zloma prejšnje leto, naenkrat planila nanjo.

Pogledala je na uro, niti sedem še ni bilo.

Položila si je roko na trebuh, kar je bila zdaj že njena nezavedna navada, bil je srhljivo hladen. Dobro bi bilo, ko bi se šla v kopališče pogret, toda ni se ji ljubilo vstati, se počesati in urediti, da bi bila sprejemljiva za med ljudi. A po drugi strani je čutila, da bo, če bo zgolj ležala v tej mrakobni sobi in gledala v strop, le še bolj napeta in v hrbtu še bolj zakrčena. Tudi brado je imela napeto in zalotila se je, da drgne z zobmi.

Če se bodo takšna jutra še nekaj let nadaljevala, se bo gotovo prelevila v žensko čemernega obraza in slabe polti.

Rada bi zaspala nazaj, a je bila že čisto prebujena. Z odporom je vstala, stopila do okna in sunkovito odgrnila zavese. Jezero Ashinoko, ki ga je večer prej gosta tema izbrisala, se je to jutro plosko širilo pred njo. Na oddaljenem koncu parka, ki se je položno spuščal proti jezeru, so se v vetru zibale visoke cedre, med katerimi so se srebrno svetlikali skodrani valovi, ki jih je oblizovalo pravkar vstalo sonce.

Plast za plastjo so se vrstili nešteti majhni diamanti in izžarevali zaslepljujočo svetlobo v ritmu drhtečega valovanja.

Mitsuki je ta razkošni razgled nekaj časa osuplo opazovala.

Proti pričakovanju je bilo nebo brez oblačka.

Nič ni krnilo pogleda na porasle gore na nasprotni obali, saj so bila pobočja prestrma za kakršnokoli pozidavo. Daleč na desni se je jasno videlo goro Fudži, zasneženo do vznožja.

Svetloba je bila čista, kot je lahko samo pozimi zgodaj zjutraj.

Pozimi imam najraje rana jutra. 3

3 Citat iz klasičnega d ela Zapiski izpod vzglavja dvorne dame Sei Shonagon (966-1025) (op.prev.).

Mitsuki je svetlobna kopel razvedrila. Mehanično je začela pospravljati prtljago. Kovček, iz katerega je prejšnji večer vzela samo pižamo, je na postelji odprla, v omaro obesila, kar je bilo obesiti, v predal pospravila, kar je bilo za v predal, in v kopalnici razmestila toaletne potrebščine. Da bi naredila jasen rez s prejšnjim letom, v katerem ni počela drugega kot skrbela za mamo, je s seboj prinesla

zgolj najboljše reči:ne samo plašča, čevljev ali oblek, tudi spodnje perilo. Izbrala je najljubše ogrlice, uhane in rute. Toaletna torbica je pokala od črtal, senčil, maskar in drugih lepotil, vendar ne zato, ker bi se jih veselila, temveč da bi se spodbodla, naj se nikar ne prepusti malodušju. Čeprav je po navadi s sabo na potovanje jemala več knjig, je tokrat vzela samo eno, tisto, ki jo je prebirala ob mamini smrtni postelji, skupaj s francosko-japonskim slovarjem. Sem je prišla razmišljat, ne brat.

Razgledala se je po pospravljeni sobi.

Da bi bile tegobe, ki jo čakajo, nekoliko lažje, bi pravzaprav mogoče morala najeti apartma. Ne, namesto da si s tega mesta ogleduje kot igračka majhno jezerce, bi se morala vkrcati na razkošno ladjo za križarjenje, od koder se na vse strani odpira vidno polje na obzorje, in se razgledovati po veličastnem Tihem oceanu. S podedovanim denarjem bi si lahko privoščila vsakršno razkošje, ki bi si ga domislila. A vse to razkošje ne bi spremenilo dejstva, da je ženska v srednjih letih, ki jo je mož pustil zaradi mlajše. Naj je bila svetloba zunaj še tako prosojna, je Mitsukijino življenje odslej vendarle potrebovalo nekaj lošča.

Bilo je že čez osmo, ko je v francoski restavraciji pojedla preprost zajtrk. Na poti nazaj v sobo se je oglasila na recepciji in povedala, da bo ostala ves dan v sobi in delala in da jim ni treba pošiljati sobarice, da pospravi. Povedala je še, da bo kosilo naročila v sobo. Ni se zmogla znebiti občutka, da vse hotelsko osebje preži na vsak njen gib, mogoče zato, ker so večdnevni gostje tako redki.

Receptor je Mitsuki preiskujoče pogledal in ustrežljivo odgovoril:»Dogovorjeno.«

Mitsuki je stala pred dvigalom in se trudila odmisliti, kaj jo čaka.. Odkar jo je presenetil cvetlični etui za robčke, je minilo skoraj eno leto. Zavedala se je samo, da ne more več bežati pred resničnostjo, pred katero si je eno leto zatiskala oči. Tako je nazaj v svoji sobi stopila naravnost k pisalni mizi, odprla prenosni računalnik in vnesla geslo moževe elektronske pošte.

Mešali so se latinične črke in znaki japonske pisave.

V trenutku, ko ji je v oči padel ekran, poln pošte, se ji je po prsih razširil neopisljivo neprijeten občutek. Besede, izmenjane med možem in žensko, bodo še po njeni smrti shranjene v elektronskih arhivih, kjerkoli že so. Ohranile se bodo še po njuni smrti. Ko so nekoč ljudje umrli in ko so za njimi umrli tudi tisti, ki so se jih spominjali, je izginilo tudi vedenje, da so nekoč živeli. Enako kot se človeško telo povrne v prah in pomeša med atome, tako se njegovo življenje vrne v nič.

Kako zelo čisto.

In ko zdaj enkrat kaj vpišemo v svetovni splet, se te besede kot kazen, ker je človeštvo izumilo pisavo, v milijonih, milijardah, bilijonih, kvadrilijonih ohranijo za vekomaj. Za vekomaj bo ostalo v spominu zapisano, da je na začetku enaindvajsetega stoletja živela ženska v srednjih letih po imenu Mitsuki Hirayama, ki jo je mož zapustil zaradi mlajše.

Kakšno ponižanje.

Mitsuki je mazohistično pogledala na dlani, prepredene z modrimi žilami in posute z rjavkastimi pegami, ki so lebdele nad tipkovnico. Roke, primerne njeni starosti, a hkrati tudi roke gospodinje, ki je dan za dnem pon1ivala posodo „. Seveda Mitsuki ni ustrezala podobi zgledne gospodinje. Tudi Tetsuo je rekel, da si ne želi otrok, zato ni nikoli rodila, nikoli vzgajala otroka. Medtem ko v mladih letih do otrok ni čutila nikakršne naklonjenosti, so se ji zdaj oči v parku same od sebe obrnile k otrokom, ki so stopicljali na negotovih nogah, in lica so se ji razlezla v nasmešek. V mladih letih ni pričakovala, da bo število otrok na Japonskem tako žalostno upadlo. Če pa je pomislila na naraščanje svetovnega prebivalstva, je svojo odločitev, da ne bo imela otrok, lahko imela celo za etično.

A kakor za kazen, ker ni imela otrok, je njene moči in čas nazadnje posrkala skrb za ostarela starša. Zato je najbrž nekoliko zanemarila tudi zakonsko življenje s Tetsuom. Poleg tega je Mitsuki že dolgo čutila, da v odnosu s Tetsuom nekaj škripa, in nič čudnega ne bi bilo, če bi tudi Tetsuo imel podobne pomisleke.

Ga to potemtaken1opravičuje, da je petdesetletno žensko zapustil zaradi mlajše? Tudi Mitsukijin oče je zapustil prvo ženo, ubogo revo, toda ne zaradi mlajše ženske. Da zapustiš ženo zaradi mlajše, je najhujša žalitev.

Odurnež.

Dala si je duška in ga ozmerjala z odurno> vulgarno> nizkotno> umazano barabo. Oduren si!

Kadar se je dobila s svojimi vrstnicami> je sredi glasnega klepetanja pogovor nemalokrat sam od sebe privedel do opravljanja »mož«.

V številnih primerih je šlo zgolj za otročje pritoževanje> v smislu> da je pozabil> katere dneve se odlaga katera vrsta odpadkov> da ves čas kupuje nepotrebne naprave> ki jih nimajo kam dati> da že njegova navzočnost kratko in malo duši. Toda če so izvedele> da je kak mož pustil ženo zaradi mlajše> so se v trenutku zakrčile. Ta mož je bil »oduren«. Če bi Tetsuo zapustil Mitsuki> bi nemudoma strmoglavil s položaja »čudovitega soproga« in pristal na ravni »odurneža«. Mitsuki bi bila kot žena takšnega moža deležna sočutja.

Spet je pomislila> kakšno ponižanje jo je doletelo.

Vrhu tega se je ob klišeju> da jo bo pustil zaradi mlajše ženske> spopadala še s klišejem> da je razvoju njune zveze lahko sledila po elektronski pošti. Zdaj je po vsem svetu gotovo vse polno žensk> kisedijo pred ekrani> iz katerih seva umetna svetloba> in se soočajo z 1noževo nezvestobo. In gotovo bo takšnih žensk vedno več.

Mitsuki je globoko vdihnila> začela tipkati in drugo za drugim odpirati sporočila. Pred očmi so se ji vrstili stavki. Naletela je na enega> ob katerem je bila skoraj ob sapo.

Žal mije zanjo, res ne vem, kaj naj o njej rečem.

Odprla je priponko s fotografijo. Zavedala se je> da je Tetsuo ni poslal iz zlobe. Na njej so bili mama> Natsuki> Mitsuki> Yuji in tudi Tetsuo. Potem ko se je mama razšla s tistim moškim> jim je prišlo v navado> da so februarja ali marca rojstni dan praznovali skupaj v restavraciji> ker so bili vsi rojeni v prvi tretjini leta. Natakarja so prosili> da jih je fotografiral. Ženska je želela videti družino Katsura in po čistem naključju ji je Tetsuo poslal to fotografijo> saj je bilo tik po rojstnem dnevu. Tetsuo ni mogel vedeti> kako sta se Natsuki in Mitsuki nad to fotografijo pritoževali:»Glej no> kakšni stari babi sva.« - »Grozni.« - »Kako si sploh upava kazati vrat in ramena.«

A tudi po tem> ko je že videla ta žaljivi zapis> krutost vseeno ni bila prav nič manjša> mogoče zato> ker je bila tako zelo resnična.

Toda ko je drugo za drugim odpirala pisma, so Mitsuki začele prevzemati misli, kijih niti ni pričakovala. Isti zapisi so se ji pokazali v drugačni luči kot takrat, ko jih je prebrala prvič, naslikali so nekoliko drugačen svet. Ko je odkrila moževo nezvestobo, je ob začetnem šoku dopisovanje samo površno preletela. Srceji je preveč zaledenelo, da bi dojela, za kaj zares gre. Koje pisma zdaj prebirala bolj sproščeno, so se ji postopoma vse bolj razkrivala dejstva, ki jih prej ni videla.

Na primer, ženska ni bila tako mlada, kot si je predstavljala po cvetličnem etuiju za robčke. In potem, Tetsuo „. Res je, da je bil zvezi predan, obljubil je, da se bo ločil od Mitsuki, na tej predpostavki se je tudi razvijalo njuno dopisovanje. A vseeno je proti koncu iz zapisanega dobila vtis, da na tihem ne izključuje izhoda iz zveze s to žensko. In čutiti je bilo, da je tudi ženska zaznala njegovo namero.

Mitsuki se je rahlo zdrznila, ko ji je bila pod nos porinjena resničnost, nekoliko drugačna od predvidenih vzorcev.

37. Drobne številke

Kar naenk rat j ih bom štirideset, pa se sploh ne bom zavedela, kaj me je doletelo. Iz tega stavka, ki ga je prej spregledala, je Mitsuki povzela, da mora biti ženska v poznih tridesetih, kar ni ravno »mlada ženska.«

Naj se je Tetsuo oblačil še tako modno, to ni spremenilo dejstva, da je v petdesetih. Mogoče zato ni bilo verjetno , da bi ga zapeljevala kaka dvajsetletnica? Ali pa le ni bil tako lahkoveren, da bi dopustil, da bi ga kaka dvajsetletnica vrtela okoli malega prsta? Njeni lasje so gotovo bolj bleščeči in gostejši od Mitsukijinih in njeno telo čvrstejše. A vseeno je ženska v poznih tridesetih popolnoma drugačno bitje kot ženska v dvajsetih.

Pozna trideseta so v resnici delikatna starost.

Primerna pričeska in dodatki te še vedno lahko naredijo za »mlado žensko«. Če bi Tetsuo obiskal kakšno fino restavracijo z Mitsuki, bi bila videti zgolj kot »par v zrelih letih«, ki svojim letom primerno rad obiskuje restavracije - naj se sliši še tako obrabljeno. Če pa bi šel s to žensko, bi bil videti kot moški z »mlajšo«. Eleganten, seksi. A tudi ta bi čez nekaj let žalostno izpadla kot »Ženska, ki se pretvarja, da je mlada«.

Mitsuki se je porogljivo nasmehnila, ko je pomislila, da je z vidika rosno mlade dvajsetletnice tudi ta ženska videti dokaj stara. To ji je dobro delo, čeprav se je zavedala, da je primerjava neokusna.

To žensko so zatorej njena leta spodbujala, naj okoliščine čim prej obrne v svojo korist. A tudi če je bilo res, da je na Tetsua pritiskala, je o ločitvi verjetno že sam resno razmišljal. Obljubil ji je, da bo bivanje v Vietnamu izkoristil, da z Mitsuki načne to temo.Vseeno je bilo čutiti, da omahuje, kar je že tako odločno žensko naredilo še bolj odločno.

Ženska je bila menda neke vrste svobodna urednica pri neki reviji. Najbrž se je s Tetsuom spoznala ob kakšnem intervjuju. Zaradi dela je bila pisanja najbrž vajena bolj kot pogovarjanja po telefonu. Pisala je res dobro, zapisi sobili posuti s stavki, ki bi nepristranskega opazovalca spravili v smeh. Bila je bistra in samozavestna glede svojega videza. Poleg tega je imela občudovanja vreden realističen pogled na situacijo.

Ob drugem branju je na Mitsuki naredilo zelo velik vtis, v kolikšne podrobnosti se je ženska poglobila pri denarnih zadevah. Zelo bogati in tisti brez prebite pare se z denarjem ne ukvarjajo pretirano. Za večino vseh drugih pa ločitev na koncu pomeni, da je treba nakupčkati neveliko premoženje inse spopasti s tem, kako ga razdeliti in živeti naprej.

Ženska je vedela vse o njunih financah, koliko premoženja ilna Tetsuo, poznala je višino njegovih letnih prihodkov, količino privarčevanega denarja in premoženja v vrednostnih papirjih ter koliko kredita za stanovanje je še ostalo. Poleg tega je bila seznanjena s približno višino Mitsukijinih prihodkov in celo s tem, koliko je Mitsuki prihranila na banki za osebno pokojnino. In čeprav naj bi do pogovorov o razvezi šele prišlo, je že izračunala, kolikšen delež naj bi Mitsuki dobila v primeru sporazumne razveze. Mitsuki je zaprepadeno strmela v vrstice drobnih številk. Ženska je v enem od pisem napisala: Če bi se ločil, takoj ko sva se spoznala, ti zdaj ne bi bilo treba toliko popuščati.

Pred nekaj leti so novelirali zakon, po katerem ima ločena žena pravico do polovice moževe pokojnine za leta, ki jih je preživela v zakonu z njim. Za leta, preživeta v zakonu po sprejetju novele, je ta pravica avtomatična. Za leta pred novelo lahko žena dobi delež, ki ustreza obema, vendar ne več kot petdeset odstotkov.Temu se reče »sporazumna delitev«. Če sporazuma ne moreta doseči, o višini dežela odloči družinsko sodišče. Poleg tega je predmet »delitve premoženja« tudi možev »dodatek ob upokojitvi«, kar ni majhen

znesek. Večina poročenih žensk Mitsukijine generacije, ki so imele službo, je delala v prekarnih zaposlitvah za skrajšan delovni čas, kar jim ni prinašalo ne pokojnine ne nadomestila ob upokojitvi. Tudi Mitsuki je bila ena od njih. Za te ženske je bila novela zakona več kot dobrodošla, toda namesto da bi bila za zakonsko ureditev hvaležna, je bila ob nizu nepoznanih besed prej zmedena.

Življenje sili ljudi v učenje novih besed. Po »nazogastrični sondi« in »gastrostomi« so na vrsto prišle »sporazumna delitev« in

»delitev dodatka ob upokojitvi«.

Upokojitvena starost na univerzi, na kateri je delal Tetsuo, je bila sedemdeset let, se pravi, da je Tetsuu ostalo še več kot deset let delovne dobe. Vseeno je ženska že izračunala, koliko dodatka ob upokojitvi bo prejel Tetsuo in kolikšen delež lahko pričakuje Mitsuki.

Ne samo to, nagovarjala ga je, naj ne čaka na upokojitev, temveč naj jo izplača že vnaprej, ob ločitvi.

Ker sta bila poročena blizu trideset let, bi že samo to naneslo približno deset milijonov jenov.

Ženski je odleglo, da ima Mitsuki lastne prihodke, kakršnikoli so pač bili. V primeru, da žena prihodkov nima, ji mora mož izplačevati »preživnino«, da se lahko denarno osamosvoji, a pri Mitsuki tega najbrž ne bo treba. Žensko je bolj skrbelo, da bo moral Tetsuo plačati »odškodnino«, ker je razlog za ločitev prešuštvo.

Višina odškodnine bojda narašča z dolžino zakonske zveze.

Če to prid e na sodišče, lahko tudi mene oskubijo do golega! se je pošalila ženska, vendar jo je najbrž resno zaskrbelo.

Napisala je, da bi bilo najbolj pametno, da prosi za ločitev, ne da bi povedal, da ima drugo. A ker je bil njun zakon prav složen, bi realistično gledano izpadlo sumljivo, če bi ločitev predlagal nenadoma, zdaj ko je v Vietnamu. Če jo misli zamolčati, da ne bi izgubil preveč denarja, obstaja po drugi strani možnost, da Mitsuki nenadne Tetsuove želje po ločitvi ne bo mirno sprejela. Lahko se zgodi, da postopek konča na sodišču. Bolje bi bilo, da se pretvarja, da je drugo žensko dobil v Vietnamu. In da bi Mitsuki pristala na sporazumno razvezo, ji mora ponuditi polovico svojega imetja.

Mitsuki je bila prevzeta nad njeno zavzetostjo in organiziranostjo.

Imela je jasen namen, da Tetsua čim prej pripravi k ločitvi, še preden bi si premislil, in da ne izpade preveč pohlepna.

Bila je iz boljše družine kot Tetsuo, toda enako kot Testuo je bila v vsem sorodstvu edina, ki je študirala na fakulteti. Sodeč po njenih letih je najbrž diplomirala po uveljavitvi »Zakona o enakih zaposlitvenih možnostih za moške in ženske«, a kljub temu ni imela redne službe, temveč je že nekaj let malo delala in malo živela v tujini. Iz neznanega razloga je nekoč živela tudi v Toskani. Učila se je italijansko in se izobraževala za someljejko. Lahko bi rekli, da je »vlagala vase« ali pa da je slavila svobodo samske ženske, ki si bo varnost nekoč poiskala v zakonskem stanu. To bo njena zaposlitev za nedoločen čas.

V svojih tridesetih je nekaj let delala kot nora. Ni bilo čisto jasno , kakšne vrste delo je imela, toda za žensko je zaslužila veliko, poleg tega je živela pri starših, tako da je očitno imela prihranjenega kar nekaj, za kar bi jo sodišče lahko »oskubilo«. A kot svobodnjakinja je bila naveličana, da se mora neprestano prodajati in ponujati, zadnje čase je zmanjšala količino dela. Napisala je, da bo izrabila priložnost, ko bo šla naslednjič v Vietnam, in popolnoma prenehala delati. Napisala je: Tako nočem več v nedogled.

Pred dvema letoma se je odselila od staršev, si najela poceni stanovanje, prikladno za sestanke s Tetsuon1, inzaživela sama.

Ti si kriv, da sk ubim samo sebe,« je napisala. »Kakorkoli, izkoristi čas v Vietnamu in se končno odloči.

Ko je Mitsuki pisma prebrala, je bila samo še bolj otopela, niti jokala ni.

Od prvega prebiranja se ni niti za trohico spremenil vtis, da ima ženska Tetsua resnično rada. Pri svojih letih je, normalno, imela že nekaj ljubimcev, med njimi tudi skrivne zveze s poročenimi moškimi, toda rekla je, da si je prvič zaželela poročiti se, ko je spoznala Tetsua. Za postranskega opazovalca je bilo videti, kot da si od dela utrujena ženska v poznih tridesetih obupano želi zagotoviti zaposlitev za nedoločen čas v obliki poroke, toda bila je res iskrena. Tetsua je celo spoštovala, najbrž ker se je tu in tam pojavljal v medijih. Tudi če je delovala iz preračunljivosti, ker je zamudila najboljša leta za poroko, je bilo čutiti pravo ljubezen.

Mitsuki je globoko zavzdihnila, nato pa se z občutkom krivde odjavila iz nloževega elektronskega računa.

Pogledala je na uro, kazala je čez eno.

V sobo je naročila sendvič s šunko in zelenjavo ter črni čaj, potem si je v kopalnici pred zloščenim ogledalom na ustnice ponovno nanesla šminko. Sledov posušenih solza ni bilo, toda iz ogledala jo je gledal pobit obraz petdesetletnice.

Po približno dvajsetih minutah so prinesli sendvič in čaj. Uniformirani moški, ki je prinesel naročilo, se je razgledal po sobi, s pogledom ošvrknil odprti računalnik na pisalni mizi, nato si je preiskujoče ogledal Mitsuki - vsaj tako se ji je zdelo. Mu je bilo zaukazano, naj vohuni za večdnevno gostjo, ki se je zaprla v sobo in zavrnila pospravljanje? Ali pa je bila njena sumničavost do strežaja samo pretiran odziv, ker jo je bilo sram, da je prebirala nekaj, česar ne bi smela? Ni vedela.

Pladenj je odložil na okroglo mizico pri oknu.

Mitsuki je stopila k naslanjaču in videla, kako visoko sonce sveti na hotelski vrt in jezero za njim. V nekoliko toplejšem ozračju so skodrani valovi kakor vselej odsevali drobna zrna zaslepljujoče svetlobe.

Medtem ko je jedla sendvič, se je skušala skoncentrirati na to, kar jo je najbolj morilo.

Tetsuo je nedvomno razmišljal o ločitvi.

Če bi mu šlo samo za razkazovanje z mlado žensko, bi najbrž ostal samo pri preprosti aferici. Ampak ženska ni bila tako imenovana

»mlada dama«. Tiste številke so pripovedovale, da si je življenjsko pot izsekala z lastnimi močmi, ob temeljitem posvetovanju s šparovčkom in nenehnem preračunavanjem izdatkov. Tetsuo, ki je imel močan nagon po družbenem vzponu, si je vedno izbiral ženske iz dobro stoječega družbenega sloja, od prve srednješolske ljubezni naprej, na faksu, na podiplomcu, vse dokler ni prišel skupaj z Mitsuki. In tudi še v srednjih letih, ko je dvakrat skočil čez plot. Še sam je porogljivo priznaval, da je v tem konsistenten. In taisti Testuo je povsem resno razmišljal, da bi se ločil od Mitsuki in poročil s žensko, ki je od tega vzorca odstopala. Vrh tega bi postal z ločitvijo dokazano manj premožen. Mitsuki ni vedela, kolikšne prihranke ima tista ženska, toda na stanovanje v strogem centru ali

kako drugo, ki si ga želi, lahko kar pozabi. Tetsuo z okusom za fine dame. Tetsuo, dovzeten za srečo in blagostanje, ki ju lahko dobiš za denar.Takšen Tetsuo, ki si ne bi dovolil postati reven, se namerava poročiti s to žensko, ki niti mlada dama ni.

Vse to je bilo za Mitsuki čisto novo odkritje. Pretreslo jo je spoznanje, kako malo je doslej pomenila Tetsuu in kako slabo ga je poznala. Dejstvo, da takšen Tetsuo obstaja, jo je zadelo kot klofuta.

In kljub vsemu je Tetsuo z ločitvijo do neke mere omahoval. Pretehtala je, zakaj ima te pomisleke, in prišla do tako cenene domneve, da jo je postalo sram zanj in zase.

38. »Naključno« srečanje

Takšnih širjav modrega neba v Tokiu ni bilo več videti. Potem ko je za kratek čas legla, se je vrnila v naslanjač, se odsotno zazrla skozi okno in mislila na nič. Sonce, ki je osvetljevalo nakodrane valove, se je rahlo nagnilo proti zahodu in čutiti je bilo, da bo zrak kmalu prežet z nočnim hladom zimskih gora.

Mitsuki si je nadela plašč, poveznila kapo na glavo, si ovila kašmirski šal okoli vratu, nataknila rokavice in tako opremljena, kot da odhaja v Sibirijo, stopila iz hotela.

Hotelski park se je zložno spuščal proti jezeru. Listje na številnih azalejah je bilo zdaj žalostno obledelo in suho, med njimi se je vila tlakovana potka, ki je vodila navzdol do jezera. Od tam se je odpiral širok razgled na hotel.

Tako tako. Spomnila se je, kako je mama, opirajoč se na palico, ob pogledu na hotel iz parka podala to nelaskavo oceno stavbe.

Maminemu vtisu je morala pritrditi. Tudi če bi se postavili na glavo, hotel res ni bil videti kot starodaven francoski grad. Ne bi mogli reči, da po velikosti ni bil nekako veličasten, a ker je šlo samo za posnetek zahodnjaške tradicije, je bilo še toliko bolj očitno, da ni nič drugega kot stavba iz druge polovice dvajsetega stoletja. Toda zunanjost, že več kot trideset let izpostavljena vremenskim vplivom, je še vedno ohranjala sledove Japonske iz časov, ko so ljudje hrepeneli po vsem evropskem.

Če si ga zamislimo kot izsek iz japonske novejše zgodovine, je v nasprotju s sterilnimi hoteli, kakršne gradi globalni kapital -bodisi v Singapurju, Dubaju, Londonu bodisi kje drugje - brez vsakršnega čuta za lokalni kolorit, izžareval vsaj nekakšen podeželski šarm.

Z mamo sta se z užitkom sprehajali po prost ranem parku.

V zgodnjem poletju je znan po cvetočih azalejah, turistov je takrat vse polno, toda z mamo sta bili tukaj pozimi, ko je ljudi malo, zaradi česar je dajal vtis odročnega kraja, čeprav je samo dve uri stran od Tokia. Na sivkastem ozadju zimsko golega gorskega grebena je neznosno ravna jezerska širjava ta vtis še okrepila. Z mamo sta prišli do skupnega sklepa, da res ne bi bilo treba, da prav po tem jezeru vozijo pisane piratske ladjice, kot da bi pravkar skočile iz Disneylanda.

Mitsuki se je spustila do roba parka, prečkala cesto in stopila na tlakovano pot, ki je vodila vzdolž jezerske ga nabrežja. Jezero in pot sta bila ločena z zamočvirjenim pasom, gosto preraščenim z grmičevjem, za katerim se je nekaj metrov stran videlo jezersko gladino.

Omahovala je, ali bi se podala na desno ali levo, a se je odločila za levo stran, saj ji je bila zaradi ovinkov bolj zanimiva.

Namesto s standardnimi tlakovci, s katerimi so bile tlakovane potke po hotelskem parku, je bila ta pot tlakovana z neravnimi kamni različnih velikosti. Nekateri so bili skoraj preveliki, da bi jih nosil en človek. Predstavljala si je, kako so nekoč moškim mišice kar nabrekale, ko so prenašali te težke kamne in jih polagali v tla.

Sprehod po poti in vsrkavanje hladnega zraka sta ji zbistrila duha. Slišala je pljuskanje valov ob obalo. Že nekaj let je tega, kar jih je nazadnje slišala.

Pljusk.

Pljusk.

Pljusk.

Stereotipno naturalistično pljuskanje je bilo že skoraj zabavno, kakor da bi poslušala zvočni učinek.

Mitsuki se je ustavila, si ogledovala valove, ki so oblizovali obalo, in razmišljala, zakaj je prišla sem. Tetsuo je bil samo en del sestavljanke. Ni se mogla otresti občutka, da mora razmisliti o nečem precej globljen1, a sama ni dobro vedela, o čem.

Valovi so preprosto enolično, a vsakič v čudovito pretanjeno spremenjeni obliki trkali ob obalo, ob tem dvigovali bel prš in se še naprej oglašali s pljuskanjem, tako značilnim zanje.

Ni vedela, koliko časa je hodila.

Obrnila se je, ko jo je na desni presenetil velik živo rdeč betonski torii šintoističnega svetišča. Torii je stal v jezeru, do tja je vodil preprost pomol. Stopila je nanj, si nekaj časa ogledovala valove, ki so udarjali ob vznožje toriija in količke pomola, in se nato obrnila na petah. Ko se je vračala po istih kamnih in z istim pljuskanjem v ušesih, je zagledala hotel prej, kot bi si predstavljala. Tokrat se je parku izognila in se raje odpravila po cesti okoli hotela do glavnega vhoda, a ko je pomislila na računalnik v svoji sobi, jo je minilo, da bi se že kar takoj odpravila v sobo. Skozi vrtna vrata pri glavnem vhodu je še enkrat vstopila v park, odločena, da bo pred sončnim zahodom naredila še en krog.

Ko si je na obhodu po tlakovani poti ogledovala nebo, ki ga je zahodno sonce barvalo rumeno, vijoličasto, oranžno, je videla, da naproti prihaja moška postava v črni obleki. Nobene stranske poti ni bilo, da bi se ji izognila. Zoprno ji je bilo kogarkoli srečati, a se ni imela kam umakniti.

Mitsuki ga je videla v obraz in zadržala sapo. Pred oči ji je prišlo ime Wakako Matsubara.

Moški je zagledal Mitsuki, a ni bilo videti, da bi jo prepoznal. Ob njenem odzivu si je nadel izraz sumničavosti, kot da bi dojel, da ga ona od nekod pozna.

Mitsuki so besede same od sebe prišle z jezika:

»Prejšnjo zimo v bolnišnici.«

»Prosim?«

»Srečala sva se v bolnišnični knjižnici.«

Moški je za trenutek pomislil in izpustil kratek vzklik:

»Oh, saj res!«

»Ja, takrat sem vas videla.«

»Dober spomin imate,« je moški od presenečenja široko odprl oči, Mitsuki pa mu je razložila, da ga je v bolnišnici večkrat videla.

»Aha, a tako,« je odvrnil moški in si šel v zadregi z roko skozi črne lase, ki so bili rahlo prepredeni z belimi. Medtem je gledal naravnost v Mitsuki.

Zahajajoče sonce, ki je bleščalo toliko močneje, kolikor niže je bilo nad obzorjem, je prav gotovo neusmiljeno osvetljevalo od vsega hudega skrušeni obraz ženske v srednjih letih.

Kaj se je zgodilo z njegovo ženo? je pomislila Mitsuki, a je namesto tega vprašala nekaj bolj sprejemljivega:

»Kdaj ste prišli?«

»Dopoldne.«

Je prišel za več dni? Sam ali še s kom?

Sledil je krajši molk. Ta moški jo je videl, kako je v bolnišnici jokala. Najbrž si je mislil, da od žalosti. In gotovo si tudi zdaj misli, da je pobitost na njenem obrazu podaljšek solza. V trenutku, ko se je tega zavedela, je Mitsuki pridala:

»Takrat je bila v bolnišnici moja mama. Jeseni je umrla. Tukaj sem, da pridem malo k sebi.«

»Aha,« je rekel ob očitnem spoznanju svoje zmote in se široko nasmehnil. »Mislil sem, da je bil vaš mož.«

»Ne, to pa ne.« Osupnilo jo je, kako hladno je zvenela. Moški je še vedno z nasmeškom na obrazu rekel:

»Sožalje za vašo mamo. Veseli me, da je z vašim možem vse v redu.«

Mitsuki ni odgovorila. Ko je v njuno vidno polje priplula pisana piratska ladjica, sta iz zvočnika zaslišala posnetek vodičkinega glasu.

V daljavi je plula še ena piratska ladjica. Sredi tega vizualnega in zvočnega napada slabega okusa je moški nenadoma rekel:

»Umrla mi je žena.«

Da ne gre za moškega, ki bi kaj takšnega rekel nepremišljeno, je dojela že v bolnišnici, kjer je videla, kako globoko žalosten je.Najbrž je rekel samo zato, da je pogovor stekel, ker je najbrž mislil, da ni vljudno molčati, potem ko se je ona izpovedala. Zazdelo se ji je, da ga je k besedam, ki bi jih raje zamolčal, prisililo naključno srečanje.

Tudi Mitsuki se je spontano vzdržala nepremišljenih odgovorov. Potem ko je preteklo malo časa, je le tiho odvrnila: »A tako.« Niti ni dodala kakih besed sočutja. Niti mu ni priznala, da ve, kako je bilo njegovi preminuli ženi ime.

Nekaj sekund zatem je Mitsuki s spremenjenim tonom vprašala:

»Boste ostali dlje časa?«

»Tako je.«

»Jaz tudi.«

»Je tudi k vam pristopil pomočnik direktorja, ko ste prispeli v hotel in povedali, kdo ste?«

»Ja, malo me je presenetilo, da je šlo za jedilne liste.«

Zasmejala sta se, s tem prebila led in se skupaj vrnila v hotel.

Dolg sprehod jo je premrazil.

Mogoče je naključno srečanje prebilo lupino osamljenosti in Mitsuki se je končno pripravila do tega, da se je odšla namakat v kopališče.

Bilo je pred večerjo, tako da so bili bazeni dokaj polni, po meglicah pare so se premikala gola, bela telesa. Sodeč po razlagi na steni neko izročilo o teh krajih pravi, da vsepovsod, od koder se vidi gora Fudži, ni vročih vrelcev. A v hotelu so si to izročilo vzeli za izziv in vroče vrelce našli približno tisoč metrov niže od hotela. Bojda voda blagodejno deluje pri nevralgijah, bolečinah v mišicah in

sklepih ter premraženosti. Tu in tam je odmevalo klopotanje plastičnih čebričkov za umivanje, toda zdelo se ji je, mogoče zaradi goste pare, ki je kopališče ovila v fantastično kopreno, da sliši tleskanje cedrovih čebričkov izpred mnogih desetletij.

Hotel je bil zgrajen na bregu, tako da je bilo kopališče v drugem nadstropju. Na strani, ki je gledala na goro, je bilo tesno ob pobočju še zunanje kopališče, od notranjega ločeno s stekleno steno. Najprej se je pogrela v notranjem bazenu, potem pa se odpravila v zunanjega, iznad katerega se je dvigovala para. Zunanji hlad ji je prijal. Čeprav je sonce popolnoma zašlo, so ptice še vedno prepevale.

Mitsuki je dolgo mižala.

Za večerjo je enako kot za zajtrk izbrala francosko restavracijo, se potem enako kot prejšnjega večera spustila v avlo, kamor jo je zvabil ogenj v kaminu, in se pogreznila v naslanjač pri kaminu.

Še vedno je bila preveč cunjasta, da bi razmišljala o Tetsuu. Čeprav ni veliko pila, sije pri večerji privoščila kozarec belega in kozarec rdečega, pri natakarju, ki je prišel k njej, pa naročila še calvados. Podedovani denar ji je pomagal, da se ni zadrževala, poleg tega je maloprej doživela »naključno« srečanje. Občutek, da ji Življenje še na1nenja nepričakovane preobrate, kakor v kakšnem romanu, ji je potešil žejno srce, čemur je želela pošteno nazdraviti.

Mitsuki je s kozarcem jantarne tekočine v roki pogledala okoli sebe. Postave v črni obleki ni videla. Seveda se nihče ni zmenil za radovedno žensko v srednjih letih. Starejše ko so ženske, manj se ljudje ozirajo za njimi. Krivulja padanja je neusmiljena. Zdaj nihče ni več gledal za njo. Zato pa je lahko sama gledala druge.

Takšni so zakoni ženskega življenja.

V trenutku, ko si je Mitsuki takole nazdravljala in se samoironično grenko nasmehnila, je opazila, da se po stopnišču v avlo spušča ostarela gospa, ki jo je opazila prejšnji večer, spet v spremstvu prelepega mladeniča. Občutek je imela, da je ni opazila spontano, temveč da ji je bilo zaukazano, da jo opazi. Obstajale so ženske, kiso se požvižgale na zakone življenja. Mogoče zato, ker ji je skozi

debelo plast ličil silil na plan močan ego, mogoče zaradi dolgega šala okoli vratu, je bilo, kakor da je iz žare vstala njena mama, čeprav ji v obraz ni bila podobna. Mitsuki se je spet refleksno zakrčila.

39. Večer večdnevnih gostov

Dovolj ji je bilo starih žensk. Prav tedaj pa je gospa počasi pristopicala naravnost do nje.

»Saj nimate nič proti, če se vam pridruživa, kajne?«

Z roko se je oprla na hrbtišče naslanjača in se pripravila, da sede. Prelepi mladenič je vljudno čakal na Mitsukijino privolitev, inko ju je Mitsuki z roko povabila, se je priklonil in sedel.

»Kako prijazno od vas. Smem vprašati, kaj pijete?« je pokazala s prstom na jantarno tekočino. Ko ji je Mitsuki odgovorila, je stara gospa zašepetala mladeniču: »Potemtakem bi si jaz tudi privoščila en calva.« Njen glas je bil šibek, mogoče je imela težave z grlom, a v nasprotju z mamo je slišala dobro. Obrnila se je nazaj k Mitsuki:

»Bojda ostanete več dni?«

Ko ji je Mitsuki pritrdila, je gospa takoj nadaljevala, da ona tudi. Nato je z brado pokazala proti mladeniču:

»Na smrt sem že naveličana, da moram čas preživljati s tem nekultivirancem.«

Mitsuki ni vedela, kaj naj odgovori, in se je samo nasmeh nila.

»Ampak vi, gospa, kakor vidim, berete M adame Bovary.«

Njena francoska izgovarjava je bila popolna.

Mitsuki ni vedela, da sta bila gospa in mladenič hkrati z njo v francoski restavraciji. Očitno sta jo videla, kako je, da bi potratila čas, odprla knjigo in zadržano čakala, da ji bodo v tej elegantni restavraciji prinesli predjed.

»Ste študirali francoščino? «

V besedi »Študirali« je bilo slišati rahlo pokroviteljski prizven.

»Tako je, malo sem.«

»Ste bili v Franciji?«

»Ja, v Parizu, a samo eno leto.«

»A tako?«

Mitsuki je dojela, da je gospa še čisto bistre glave in da jo ocenjuje.

»Kdaj pa ste bili? «

Mitsuki je odgovorila in gospa je ki1naje pridala:

»V tistem času sem tudi jaz živela v Parizu. Tja sem odšla v svojih dvajsetih in ostala skoraj trideset let.«

Mitsuki se je zaprepadeno zagledala v gospo pred sabo. Ne meneč se za Mitsukijin pogled, je z eno roko poprijela dolg šal, da ji ne bi zdrsnil, in se razgledala po avli.

»Odkar sem se vrnila na Japonsko, sem si želela enkrat obiskati ta hotel. A vmes je minilo že več deset let . . Nisem si mislila, da je iz njega nastalo tole.«

Mitsuki ni razumela, kaj želi s tem povedati, in čakala na pojasnilo zagonetne stare gospe. Ta jo je spet pogledala in nadaljevala z nalašč brezbrižnim tonom, čeprav je skozi očala z zlatim okvirjem pozorno prežala na Mitsukijin odziv:

»Ko sem bila še otrok, sta me starša velikokrat pripeljala sem.«

Mitsuki je tokrat izustila medklic resničnega občudovanja, se zastrmela vanjo in si jo še enkrat ogledala.

»Veste, nekoč je stala na tem mestu zasebna podeželska vila.«

Mitsuki je s še vedno široko odprtimi očmi prikimala. Zdaj je bila ona na vrsti, da oceni gospo: debelo napudran obraz, bela svilena ruta z velikim cvetličnim vzorcem, valovita obleka iz ten1no vijoličastega kašmirskega lameja in črni salonarji z nizko peto. Kot je od starih gospa pričakovano, je bila oblečena v kose, ki bi jih lahko kupila v kateremkoli desetletju, toda kakovost blaga in pozornost do detajlov sta bila vrhunski, česar se v bližnji okolici ne dobi. Njena oprava je v polni meri pritrjevala pripovedovanju, kako je kot dekletce v času velikih industrialcev obiskovala to bogataško vilo. Tudi barva njenega glasu in način njenega govorjenja sta segala onkraj sodobne Japonske.

Po hotelskih hodnikih so visele starinske fotografije z razlagami, tako da so se gostje lahko poučili o zgodovini hotela tudi brez zgibanke, ki so jo ponujali na recepciji. A to še ni pomenilo, da so se vsi zanimali za preteklost. Stara gospa je bila vidno zadovoljna, ko je videla, da je Mitsuki pokazala živahno zanimanje za njeno pripovedovanje.

»Baron in baronica sta bila prijazna do mojih staršev.Tudi otroci sn10 bili vabljeni zraven.«

Zatopljena v spomine je pogledala skozi okno.

Mitsuki se je s tem napudranim obrazom pred sabo pogreznila v nenavadne misli. Ni se ji zdelo primerno omeniti, da je njena babica večkrat prišla sem. Stari gospe je bilo videti, da je nekoč spadala med ljudi, za katere bi pričakovali, da so prihajali na oddih v to bogataško vilo. Bila je iz popolnoma drugega sveta kot Mitsukijina babica, ki se je povzpela od ljubice do zakonite žene. Pogovor je potekal po nepredvidenih tirnicah, in če bi Mitsuki zdaj spregovorila o svoji babici, bi pri naslednjem koraku najbrž načela temo o njenem žalostnem in trapastem življenju, o čemer pa človeku, ki ga je komaj spoznala, niti ni želela pripovedovati niti se ji ni zdelo pametno, da bi pripovedovala. A ni bilo izključeno, da sta starša te gospe skupaj z »0-Miyo« sedela na imenitnih večerjah, inže ob goli misli na to je bilo, kot da so z okoliških gora neslišno vstali duhovi teh krajev in na ramenih pritovorili sto let preteklosti.

»Prihajala sem skupaj s starejšim in mlajšim bratom. Starejši je dedek tegale fanta. S čolnom smo hodili na jezero.«

Mladenič se je še enkrat priklonil.

Tako torej, lepi mladenič je vnuk njenega brata - ko se je ta povezava razjasnila, na paru ni bilo več nič nenavadnega, a vseeno je bilo nekako čudno, da takšen mlad fant spremlja tako staro damo.

»Do kdaj kanite ostati?«

»Še pred božičem se bom vrnila v Tokio.«

Mitsuki je bila prepričana, da bo od božiča naprej hotel nabito poln, čemur se je hotela izogniti.

»Tudi jaz bom napravila enako. Mimogrede, ali morebiti veste za kakšne druge goste, ki bodo ostali več dni?« Gospa se je še enkrat počasi ozrla po avli, kjer je bilo gostov le peščica.

Hkrati se je razgledala tudi Mitsuki, in kakor da bi jo privabil obrat njene glave, je k vrhu stopnišča pristopila postava v črni obleki.

Prostor je postal toplejši, kakor da se je pojavil stari znanec. Mitsuki se je najbrž ojunačila zaradi neustrašne gospe zraven sebe in ga sama pri sebi poklicala po imenu. Še preden se je zalotila, kaj počne, je dvignila roko proti njemu in narahlo pon1ahala.

Tokrat je pobuljila stara gospa.

»Tudi ta gospod je tukaj za več dni,« je razložila Mitsuki.

Stara gospa si je očala potisnila dol po nosu in moškega brez zadržkov proučila: »No no, menim, da njega pa že lahko povabimo zraven.«

Nevpadljiva spodobnost gospoda Matsubare v črni obleki je od daleč še bolj izstopala. Pozdravil jih je s priklonom glave inse spustil po stopnicah.

»Ja, ja, sijajno se bo vklopil med nas,« je ponovila stara gospa, kot bi govorila sama sebi, in mu tudi sama pomahala. »Povabite ga no zraven. Vidva sta prav za skupaj.«

Mitsuki je upala, da njenih besed ni nihče slišal, medtem je gospod Matsubara že prišel, ona je vstala in ga pozdravila. Gospod Matsubara ni najbolje vedel, kam naj se da. Ko je tudi Mitsuki mencala na mestu, se je oglasila stara gospa.

»Bojda boste tudi vi ostali več dni.«

»Ja, tako je.«

»Predstavljam si, da vam je nekoliko nadležno, ampak ali ne bi vsaj nocoj nekaj časa prebili v naši družbi? Tudi ta fant, moj pranečak, in jaz bova ostala dlje.«

S kozarcem v roki je pokazala na mladeniča.

»Zakaj pa ne,« je odvrnil Matsubara, se vsem še enkrat priklonil in brez nadaljnjega ugovarjanja nepričakovano sedel. Naročil je viski z vodo, že kar stereotipno pijačo za moškega njegovih let, potem pa je sledilo pričakovano vprašanje:

»In do kdaj kanite ostati?«

»Do tik pred božičem,« je odgovoril.

Stara gospa ga je napadla z novim vprašanjem:

»Če smem vprašati, kako ste to uredili v službi?«

»Izčrpan sem bil, vzel sem si prosto.«

»Kakšno službo pa imate?«

Na tako neposredno vprašanje je gospod Matsubara spet udvorljivo odgovoril.

»V nekem podjetju sem biolog v laboratoriju. Patogene mikroorganizme raziskujem.«

Gospa je potrebovala nekaj časa, da sta se ji besedi usedli v ušesa.

»Patogeni n1ikroorganizmi. Ojej, sliši se zahtevno. Prav nič privlačno.«

Gospod Matsubara se je zasmejal. Tudi mladenič se je. Tudi Mitsuki se je nehote nasmehnila, a si je zraven skušala predstavljati preteklo življenje gospoda Matsubare. Je odhajal na delo vsak dan ob isti uri, v enaki črni obleki? Je ob dneh, ko se je v službi zadržal, telefoniral svoji Wakako, da bo pozen?

»In kaj ste vi? Pobegla gospodinja?« se je stara gospa tokrat zapičila v Mitsuki.

»Tako nekako. Za polovični delovnik sicer učim na univerzi.«

Po navadi tega ni razlagala, ker je bila kljub službi še vedno odvisna od moževega prihodka, niti ni čutila kakšne pripadnosti učiteljskemu poklicu.

»Kaj pa učite? Francoščino?«

»Ne, včasih sem učila francoščino, zdaj pa angleščino.«

»Joj, menda ne!Vsepovsod ta preklicana angleščina,« je rekla z gnusom, potem pa se je obrnila h gospodu Matsubari:

»Znate tudi vi samo angleško?« ga je vprašala, kakor da je samoumevno, da na japonsk em otočju ni Japonca, kine bi znal vsaj enega tujega jezika.

»V službi je že tako,« je odgovoril gospod Matsubara, nato je sramežljivo dodal:»Francoščino sem se učil v šoli. Poslali so me tudi na prakso na Pasteurjev inštitut.«

»Oho!« je vzkliknila stara gospa in tako ubesedila Mitsukijino presenečenje. »Potemtakem med večdnevnimi gosti mi trije tvorimo francoski krožek. Natanko sem spadamo, v ta staromodni hotel!«

Stara gospa je dvignila kozarec in vzkliknila: »Alors, a la votre!« ter z brado pomignila k mladeniču.

»Tale fante ne zna prav nobenega jezika.«

»Saj menda zna japonsko?« ga je branil gospod Matsubara, ona pa je odvrnila: »Ko smo že pri tem, niti tega ne zna.«

Mladenič, očitno vajen njenega jezikanja, se je samo kislo nasmehnil. In seveda molčal.

Stara gospa si je nekaj časa ogledovala zdaj Mitsuki, zdaj gospoda Matsubaro. Videti je bilo, da o nečem premleva. Nato se je počasi nagnila naprej, kakor se stari ljudje, in pridušeno vprašala:

»Se opravičujem, da sem tako radovedna, ampak ali je kateri od vaju prišel sem, da bi naredil samon1or?«

40. Dramatique

Ob tem vprašanju je Mitsuki nemo pogledala gospoda Matsubaro, takrat pa se je prvič oglasil mladenič:

»Teta Kaoru, se vam ne zdi, da tisti, ki mislijo narediti samomor, tega ne bi povedali na glas?«

»Najbrž res ne bi,« se je strinjala gospa Kaoru in sklonjena naprej rahlo obrnila glavo.»Naš barman ima nekega prijatelja.«

»Ja, in?« Gospod Matsubara in Mitsuki sta se hkrati ozrla proti barmanu. Tudi on je opazil njihove poglede.

Pred kakšnim tednom je na prost dan s prijatelji odšel na oddih v Atami. Ko jim je povedal, da bodo imeli konec decembra v njegovem hotelu čisto po naključju nekaj večdnevnih gostov hkrati, je eden od prijateljev navrgel, da mu to smrdi po smrti in da bo eden od gostov najbrž storil samomor ali pa se bo zgodil umor.Ta, ki je to rekel, je bil uspešen slikopleskar, ki je imel sicer polne roke dela s čopiči, a se ga je v njegovem krogu držal sloves jasnovidca.

»Vprašala sem ga, kakšne vrste človek je ta jasnovidec, pa je rekel, da popolnoma običajen, tak, ki se barva na blond in vozi harleyja davidsona. No, se vam mogoče zdi to opis običajnega človeka?«

Barman prijateljeve prerokbe ni mogel kar odmisliti in jo je izdal pomočniku direktorja. Pon1očniku se je sicer vse skupaj zdelo trapasto, a da bi se izognil odgovornosti v primeru, da bi se res kaj zgodilo,je povedal direktorju. Tudi direktorju se je zdelo vse skupaj trapasto, toda za vsak primer, umor ali samomor je za hotel pač slaba reklama, je sklical vse zaposlene in jim dal navodilo, naj imajo na očeh vse večdnevne goste. Nič čudnega, da se je Mitsuki zdelo, da jo strogo opazujejo.

To navodilo kakopak ni smelo pricurljati do hotelskih gostov.Toda zvečer pred tremi dnevi, ko je gospa Kaoru skoraj do ure zaprtja uživala v pijači blizu točilnega pulta, je na sebi začutila barmanov pogled. Poklicala ga je k sebi in brez zavor pritisnila nanj, kaj se dogaja. Gospa je gotovo tip človeka, ki ne popusti tako zlahka. Barn1an ni ničesar izdal, saj je bil izurjen v taktičnih pomenkih, a je nazadnje popustil in ji povedal za jasnovidč evo napoved, hkrati pa dodal, da tega nikakor ne sme povedati nobenemu drugemu gostu, saj mu je bilo ukazano, da se ne sme razvedeti.

»Zato morate to vsi obdržati zase.«

»V redu, obdržali bomo zase,« je v smehu rekel gospod Matsubara.

Ker so ob tej temi vsi ošvrknili barmana, je najbrž tudi on dojel, da je skrivnost razkrita. Brisal je kozarce in pogledoval proti četverici. Gospa Kaoru se je počasi naslonila nazaj, med grčastimi prsti vrtela kozarec in rekla:

»Kar sem slišala, mi ni dalo miru.« Pogledala je izmenično gospoda Matsubaro in Mitsuki.»Prav gotovo mislijo, da bom jaz tista.«

Mladenič je vidno naveličano pogledal vstran, kot bi hotel reči: No, pa je spet začela.

»Veste, ostala sem brez prebite pare in prišel je moj čas. Tudi zaradi tega sem prišla sem, da si ta kraj še poslednjič ogledam.

To je moje vrste Un carnet d e bal.« Omenila je naslov starega francoskega filma, Njen prvi ples, o vdovi Christine, ki dvajset let po svojem prvem plesu obišče nekdanje soplesalce. Všeč je bil tudi Mitsukijini mami. Videti je bilo, da se je spet pogreznila v spomine.

»Tukaj bi lahko umrla brez obžalovanja. Na ta kraj me vežejo samo lepi spomini.«

»In najbrž vam gre po glavi, da bom jaz tisti, ki vas bo umoril,« je pikro navrgel vidno naveličani mladenič.

»Tako je. Slabo srce imam. En infarkt sem že doživela.« Z roko, v kateri je držala kozarec, je pokazala na majhno torbico, odloženo na mizo. Na kazalcu je nosila prstan z velikim vijoličastim kamnom.

»Ves čas imam pri sebi nitroglicerinsko pršilo, in če spet dobim napad in mi ga tale fante vzame, bo zame konec veselja.«

Ogenj v kaminu ji je rdeče osvetljeval bledikavi obraz. Preostali so gledali vanjo in se ubadali vsak s svojimi mislimi.

Gospa Kaoru, ki je srkala pozornost, je med prsti vrtela kozarec, in ne da bi jo kdo kaj vprašal, začela pripovedovati o svojem življenju.

Kazala jih je najmanj osemdeset. Vsak, ki jih šteje toliko, je v življenju najbrž doživel že marsikaj. Bila je rojena v bogati družini.

Pripadala je generaciji, ki je preživela vojno. Poleg tega je trideset let živela v tujini. Razume se, da je bila njena življenjska zgodba zaradi razburkanih dogodkov bogatejša kot življenje povprečnega Japonca. Med vojno je njena družina veliko izgubila, a ko je njen brat odšel študirat v Pariz kot boursier, jim je vseeno ostalo dovolj sredstev, da je z njim odšla na študij slikarstva. Nazadnje je zaživela skupaj z nekim starejšim ruskim slikarjem, ki si je pred revolucijo za las rešil življenje z begom prek Japonske v Pariz. Tudi po njegovi smrti je hotela še naprej ostati v Parizu in slikati. Starša, ki jima je bila hčerka ljuba, je prosila, naj jo še naprej podpirata, medtem pa se je preživljala z različnimi deli. Ob tolmačenju in prevajanju je bogate, lagodno živeče ameriške gospe učila še ikebano in čajno ceremonijo. Prek ene od teh gospa je spoznala nekega modnega oblikovalca, ta jo je prosil, naj fotografira eno od njegovih modnih revij. S tem je požela toliko priznanja, da se je po izgubi staršev že lahko preživljala s profesionalno fotografijo.

»Ampak življenje v tujini je zelo utrujajoče.«

Poleg tega, mogoče jo je prizadela izgorelost od svobodnjaškega poklica, je v svojih poznih petdesetih hudo zbolela, zato se je nazadnje odločila, da se vrne na Japonsko. Po vrnitvi si je žepnino služila s francoščino, obenem pa najedala skromno podedovano imetje. Ko je tudi tega že skoraj zmanjkalo, se je trg vrednostnih papirjev sesul in začela se je gospodarska kriza. Zaradi življenja v tujini ni imela nič vplačanega v javno pokojninsko zavarovanje. Ostalo ji je samo še stanovanje v bližini Cesarske palače, ki ga je kupila s svojim deležem od podedovanega družinskega zemljišča v isti soseski.

»Zdaj živim tam, ampak stanovanje je staro in zdelano. Lokacija je sicer odlična, in če bi ga prodala, bi se zlahka preselila v dom za ostarele. Tako ali tako me na tem svetu ne bo več prav dolgo.«

Kotiček ust je povlekla v sarkastičen nasmešek in pomignila proti mladeniču: »Ampak tale fante, Takeru, bo poskrbel, da do tega ne bo prišlo. Pritiska name, da bi ga formalno posvojila.« Če bi gospo Kaoru kar na lepem že jutri zadela kap, bi se njena zapuščina razdrobila med potomce njenih dveh bratov, tako da do Takeruja, pranečaka, ne bi prišlo nič. »In zato se me Takeru drži kot klop.

Vse ima že pripravljeno, papirje za posvojitev, izpisek iz družinskega registra in še kaj. Če že jutri papirje pošljem na svoj matični urad, bo vse opravljeno.«

»Ampak vi se bojite, da vas bom v tistem trenutku kar umoril, ne?« je besedo ravnodušno prevzel Takeru, gospa Kaoru pa je neženirano nadaljevala: »Tako je. Zato sem takoj, ko sem slišala to zgodbo o jasnovidcu, pomislila, da gre gotovo zame.«

»Kakšna dramatična zamisel, skladna z dramatičnim življenjem, ki je za vami,« se je vmešal gospod Matsubara brez vsakršnega cinizma v glasu.

»Moje življenje ni bilo niti najmanj dramatique,« je gospa Kaoru francosko začinila odgovor. »Dobrih priložnosti sem imela na pretek, a sem samo tekala od angažmaja do angažmaja. Ko nekaj let delaš in živiš v Parizu, nazadnje tudi Pariz postane samo še mesto, kjer živiš. Doživela sem marsikaj žalostnega, a to se ljudem pogosto dogaja.« Zajela je sapo in nadaljevala: »Saj me tako ali tako nihče več ne potrebuje. Nič hudega, če me kdo kar ubije.«

Vsi so molčali. Mitsuki je nezavzeto poslušala, razmišljala o svoji mami in si mislila, da prav tisti starci, ki ves čas govorijo o tem, da bodo umrli ali da jih bodo umorili, zlepa ne umrejo. Nobeden od njih ni stare gospe resno jemal , niti ni bilo videti, da bi ona to od njih pričakovala.

Takeru je iz notranjega žepa vzel cigarete, in ko je s pogledi dobil dovoljenje, je eno prižgal.

»Ampak teta Kaoru,« je obrnil glavo in pihnil dim stran od omizja, »človeka spet ni tako lahko umoriti. Popoln zločin je zahtevna stvar.«

Gospa Kaoru se je jadrno odzvala: »Takšen, kot si ti, bi bil v tem. prav dober!«

Takeru je trznil z ustnicami na eno stran, ne da bi zanikal. Gospa Kaoru je nadaljevala:

»Ooooh, dovolj mi je. Pri teh letih mi je Življenje samo še v napoto. Še najraje bi stanovanje kar takoj prodala, denar zafrčkala in kar nekje škripnila.« Potem je malo razmislila in dodala: »Čakajte malo, nekateri pred smrtjo denar donirajo. Če bi vsaj čisto na koncu naredila kaj plemenitega, preden vzamem slovo od tega sveta.«

Gospod Matsubara, ki je udobno nameščen v fotelju držal kozarec z viskijem in vodo, se je nenadoma nagnil naprej:

»To se pa fino sliši. Doniranje.«

Vsi so se zvedavo zagledali vanj, nadel si je nekoliko negotov izraz in dodal:

»V bližini ima JICA izobraževalni inštitut. Po mojem bi bila JICA kar dober naslovnik.«

»Kaj pa j e to džajka?«

4

»Japonska agencija za mednarodno sodelovanje. Državam v razvoju pomaga pri različnih projektih. Rade volje sprejemajo zasebne donacije.« Po tem odgovoru je bil videti še bolj negotov: »Se opravičujem, da sem načel tako težko temo.Še sam nisem dobro razmislil o zapusvcv 1ni•.«

4 Japan International Cooperation Agency (op. prev.).

Gospa Kaoru je ugovarjala:

»Saj ste še mladi, normalno, da o tem še niste razmišljali.«

Gospod Matsubara ni imel kaj odgovoriti. Za hip je čez prostor šinila temna senca, Mitsuki se je zdrznila in tudi gospa Kaoru se je, mogoče ker je začutila njeno napetost, nenadoma zresnila.

Gospod Matsubara se je hitro spet razvedril:

»No, saj nimam kaj posebno veliko denarja, da bi ga zapuščal.

Samo misel me je obšla.« »Ampak saj ste še vedno mladi,« je ponovila gospa Kaoru. »Mah, kaj pa vem,« je še vedno vedro nadaljeval gospod Matsubara, »V resnici sem sijajen kandidat za samomorilca.«

4 1. Neljubljena

Se je gospod Matsubara pripravil, da se izpove, ker je že Mitsuki poznala njegovo preteklost? Morebiti ga je k temu nagovorilo ozračje nekakšne nestvarnosti, potem ko se je spustila zavesa noči in je vse gostejša tema preganjala dan. Ko se je gospod Matsubara enkrat začel izpovedovati, se ni več ustavil. Na kratko je povedal, da mu je žena spomladi umrla za rakom, kar je bil še toliko večji šok, saj je prijateljeva žena istega raka prebolela. Še naprej se je silil hoditi v službo, a ga je nazadnje minilo. Vzel si je prosto in odšel v ta hotel, kiga je obiskal z ženo, da sta si ogledala azaleje, tik preden se ji je bolezen poslabšala.

»Jezero ji je bilo bolj všeč kot azaleje,« je razložil brez olepševanja, kot se za znanstvenika spodobi.

Sledil je čisto kratek premolk, nato je gospa Kaoru ubesedila misli, ki so oklepale Mitsukijino srce:

»Ženo ste morali zelo ljubiti, ne?«

Gospod Matsubara si je v zadregi nadel nasmešek, ki ga je zahteval tisti trenutek, se obrnil proti Mitsuki, mogoče zato, da bi pozornost omizja odvrnil od sebe, in rekel:

»Tale gospa je pred kratkim izgubila man10.«

»Menda ne,« se je odzvala gospa Kaoru. Mitsuki je zasula z vprašanji, ki so izdajali zanimanje starega človeka za vzrok smrti pri kom drugem: Koliko je bila mama stara? Za čim je umrla? Je živela sama?

Da se pogovor ne bi spet vrnil h gospodu Matsubari, je Mitsuki na vsako vprašanje vestno odgovorila in na koncu dodala:

»Samo zato, ker mi je umrla ostarela mama, še nisem kandidatka za samomor.«

»Res je, imate prav,« se ji je grenko nasmehnila gospa Kaoru.

V avtu na poti iz krematorija, z mlačno žaro na kolenih, sta si bili Mitsuki in Natsuki enotni, da bi lahko mamino smrt proslavljali dan in noč, pa jima še ne bi bilo dovolj, a sta bili v resnici tako izčrpani, da jima do proslavljanja ni bilo, vendar pred gospo Kaoru Mitsuki teh misli raje ni razkrila.

»Potemtakem vas bomo umaknili s seznama kandidatov,« je naznanila gospa Kaoru.

»Kaj pa on?« se je Mitsuki obrnila k Takeruju.

»Takeru, mislite?« se je oglasila gospa Kaoru, a je odgovoril Takeru sam:

»Ah, jaz? Jaz sem na seznamu kandidatov, odkar pomnim.«

Njegovo govorjenje je izdajalo, da je čisto pri pameti.

»Zakaj pa?«

»Hmm, že to, da je treba živeti, je utrujajoče. Ni res?«

Govoril je tako naveličano, da bi se vsakemu poslušalcu osušila volja do življenja. Njegovi nekoliko daljši rjavkasti lasje so bili rahlo nakodrani. Mitsuki se je vprašala, ali obiskuje frizerske salone, v katere je bilo njo preveč sram vstopiti, pokrite od tal do stropa z lesketajočimi se steklenimi oblogami, da so mu barvali lase in mu nudili takšne in drugačne lepotilne storitve, medtem ko so ga bila polna usta pesimističnih replik.

»Ah, dajte, dajte, ne poslušajte ga,« se je vmešala gospa Kaoru.

Naslednjih pet minut so se lahkotno pomenkovali o tem in onem, in ko je gospod Matsubara pogledal na ročno uro, je bilo večera večdnevnih gostov konec.

Tisti večer je Mitsuki v postelji še nekaj časa bedela ob prižgani svetilki na nočni omarici. Knjige ni odprla. Tetsuova pisma, ki so ji sprožila marsikatere misli, so se umaknila nekam v ozadje. Tudi presenečenje in veselje, da je nepričakovano srečala gospoda Matsubaro, sta se umaknila, kakor sta se tudi nenavadno dejstvo, daje gospa Kaoru obiskovala baronovo vilo, o kateri je pripovedovala njena babica »0-Miya«, in možnost samomora ali umora, ki jo je omenil jasnovidec. Po glavi so ji vztrajno odmevale le Kaorujine besede:»Ženo ste morali zelo ljubiti, ne?«

Mitsuki se je zagledala v strop in končno rekla:

»Mene mož ni ljubil.«

Skoraj ljubeče jih je ponovila:

»Mene mož ni ljubil.«

Nato je zmajala z glavo in povedala z drugimi besedami:

»Ni me ljubil tako, kot sem si jaz želela.«

Najbrž jo je tako, kot si je želela, ljubil le tistih nekaj ur v poplavi migetajočih plamenov sveč v pariški mansardi. A bilo je prvič in zadnjič. Kljub zavedanju tega namenoma ni hotela izreči na glas. Ko je to spoznanje zdaj prišlo iz njenih ust, se prelevilo v zvok, ki je zatresel zrak in dosegel njena ušesa, je pred Mitsuki vstala suhoparna, neozaljšana resnica.

Solze niso pritekle.

Le od kdaj je vedela? Ni si želela priznati, a zdelo se ji je, da je to megleno zaznala kmalu po poroki.

Bilo je na poročnem potovanju. Mitsuki je stala na obali zaliva. Nameravala sta oditi v Anglijo. Odločila sta se, da bosta Dovrsko ožino prečkala s trajektom, in sta zato prenočila v Calaisu. Mesto je bilo med vojno porušeno do tal, toda ostalo je pristaniško, in po zgodnji večerji sta odpešačila nekoliko stran od hotela, do pristanišča, kjer je bilo na ozadju somračnega neba zasidranih več velikih trajektov.

Tetsuo se je z rahlo dvignjeno brado razgledoval po pristanišču.

Živo se je spominjala, kako je kot otrok stala v pristanišču, ko je velika črna ladja odhajala na odprto morje. številni modri, rdeči in rumeni trakovi, ki so povezovali potnike na krovu in tiste, ki so jim z nabrežja mahali v slovo, so se ob izplutju le neradi trgali. Najbrž je bilo to takrat, ko sta domov odhajala očetova znanca, neka ameriška zakonca. Sta kasneje prav onadva poiskala družino, pri kateri je Mitsuki bivala v Parizu? Sta se odločila za parnik, ker so bile v tistem času letalske vozovnice še vedno zelo drage? Ali pa sta kratko malo rada potovala z ladjo? V njenem spominu so bili pisani samo trakovi, medtem ko je bilo vse drugo kot izsek iz starega črno-belega filmskega obzornika.

Bila je še veliko premajhna in spomin je bil zabrisan, toda ni bilo dvoma, da je bilo pristanišče Jokohama.

»Poznaš pesem Grič nad pristaniščem ?« je Mitsuki vprašala Tetsua.

»To je ena stara popevka, ne.«

»Ja.«

Nekoč jo je mama rada prepevala, najbrž ker jo je povezovala s spomini na park, v katerega je rada zahajala, ko je živela pri

»Jokohamah«. Zazrto v pristanišče z zasidranimi trajekti, je Mitsuki nenadoma nekaj spodbodlo, da jo je zapela. »Takole gre ..«

Globoko je vdihnila slankasto sapo in zapela: Ko sem na ta grič s tabo prišla ... Peti naravnost na morje je bilo prijetno.

K sreči okoli njiju ni bilo nikogar. Bilo je, kakor da ji vse telo ovija radost petja, ki vzbudi občutek, da je ves svet v sozvočju. Ko je prišla približno do polovice prvega stiha, je Tetsuo tiho stopil stran od Mitsuki in se počasi oddaljil proti pomolu.

Ladijska piščal zajoče, v zrak u plešejo češnjevi cvetovi.

Ostala je sama in med prepevanjem gledala, kako se ji postava pred očmi manjša in manjša.

Zakaj?

To je bil najbrž prvi zakaj? v poročenem življenju.

Mitsuki je rada poslušala svoje starejše pevske kolege v kabaretu. Tudi njeni bivši fantje so jo radi poslušali. Tetsuo pa je bil njen mož. Ne bi bilo torej normalno, da bi se še toliko bolj veselil njenega petja? Takrat še ni razmišljala v tej smeri, toda skoznjo je kot odmev z dna vodnjaka šinil nem krik.

Začutila je, da nekaj ni prav, a si tega ni znala razložiti.

Mama si je med hišnimi opravili pogosto mrmrala različne melodije in sčasoma si je tudi Mitsuki zapomnila nekaj teh zdaj že pozabljenih, a kljub temu nenavadno modernih popevk: Ob skodelici kave in Arabsko pesem. Ob koncih tedna je ob Natsukijini spremljavi na klavirju odprla obrabljene notne zvezke in drugo za drugo odpela elegantne pesmi predvojne Japonske: Rože Karatachija in Po tej cesti. Nato brezskrbne francoske šansone, kot sta M ademoiselle Hortensia, Sous les ponts de Paris, ter nemške pesn1i, kot sta Zigeunerleben in Heidenroslein. Uvodnih besed Ciganskega življenja „. v senčnem gozdu, med bukovimi vejami „. ni dobro razumela, a jo je ravno zato š e s toliko večjo vznemirjenostjo vleklo v neznane svetove.

Med maminim petjem je oče počasi prišel iz svojega kabineta v prvem nadstropju, sedel na kavč, jo nekaj čas poslušal in božal njihovo psičko Delo po glavi. Nato se je počasi odpravil nazaj v kabinet. Ta prizor se je ponavljal od njene srednje šole do faksa in Mitsuki je nedolžno verjela, da vsak mož z veseljem posluša svojo ženo pri petju.

Zdaj jo je spreletelo, da se Tetsuo niti v Parizu ni zanimal za njeno petje. Četudi je moral vedeti, da Mitsuki rada poje „. Niti sama ni vedela, zakaj, a tisti prizor s poročnega potovanja se ji je za vedno žalostno zasidral v srce. Sčasoma je Mitsuki minilo peti. Nazadnje je celo pozabila, da je nekoč rada pela. Bilo je, kot da je nekaj dragocenega iz svojega otroštva zaprla v šatuljo in pozabila, kje ima ključ.

Seveda družina ni enaka družini. Pri Tetsuu doma, kjer niso imeli niti gramofona in plošč, nihče ni prepeval. Poleg tega je bil njegov oče, čeravno reven, še vedno glava družine, inteligentna mama je bila skromna, svoje potrebe inželje je odrivala vstran. Kako drugače od Katsurovih, pri katerih je bila center pozornosti zahtevna, a vedra mama, okoli katere so se vrteli kot okoli sonca. Čeprav sta bili Tetsuova in njena družina japonski, si kulturno ne bi mogli biti bolj različni. A kljub vsemu je Mitsuki čutila, da Tetsuovega odziva na njeno petje v calaijskem pristanišču ne more pripisati samo razliki med enim in drugim družinskim okoljem. Tisti prizor se je nepojasnjen vlekel v nedogled, in tekom let se ji je zazdelo, da je začel simbolizirati njun zakon. Po tistem ji je vsakič, ko je začutila, da nekaj ni v redu, priplavala pred oči slika, kako se v slanem vetrcu oddaljuje proti pomolu.

Tetsuo je bil večinoma prijazen do nje. Na primer, ko je zaradi prehlada ostala v postelji, ji je prinesel toplo riževo kašo z vloženo slivo.Vseeno so se ponavljali trenutki, ko se je spraševala:

»Zakaj?« Nekajkrat ga je tudi naravnost vprašala. A pogosteje ko je o tem zgolj tuhtala, redkeje ga je naravnost spraševala. Ker ni želela n1isliti, da je ne ljubi, ga je začela san1a pri sebi opravičevati.

42. 72,3 kvadratnega metra

Mama egoizma ni nikoli skrivala.

Vsi egoisti pa niso tako odkritosrčni, kot je bila mama. Svet je poln ljudi, ki so navzven prijazni, a globoko v sebi mislijo, da jim vse pripada. Mitsuki je za nazaj pomislila, da je bil Tetsuo kratko in malo eden takšnih. Na koncu je vedno prišlo do tega, da je bilo zanj pomembnejše, česa si želi on, kot česa si želi Mitsuki. Tega se je zavedela razmeroma hitro po poroki, a si dolgo ni priznala.

Ni hotela razmišljati o tem, da je ne ljubi. A naj se je tej misli še tako upirala, jo je približno na polovici zakona morala priznati.

Resnično malomeščansko zgodbo je razkrila njegova globoko zakoreninjena zapičenost v stanovanje v središču mesta.

V četrtem letu zakona sta se iz najetega dvosobnega stanovanja preselila v dvoinpolsobno, veliko skromnega (z decimalko vred) 58,8

kvadratnega metra, v novogradnji, namenjeni prodaji zasebnim kupcem. Mitsuki je še vedno hodila na podiplomski študij, Tetsuo pa je spoložaja asistenta pravkar napredoval v redno zaposlenega. Načela sta pogovor, daje napočila prava priložnost za nakup stanovanja.

Toda z asistentskimi prejemki za depozit nista mogla veliko prihraniti, in tudi če bi posojilo dobila, bi bil mesečni obrok kar veliko breme. Ponudila se je mama, ki je za depozit ponudila pet milijonov jenov, saj je bilo očetu pravkar izplačano prvo nadomestilo ob upokojitvi.

»Celih pet milijonov?«

»Ja, ja. Saj si že sama plačuješ podiplomski študij.«

Mama, ki je prekinila stike z Natsuki, je takrat že obiskovala ure petja v šansonjerskem studiu, možno je, da se je takrat po malem že zapletala s tistim moškim, česar pa Mitsuki nikakor ne bi mogla vedeti. Oče je bil v novem podjetju skoraj vodja podružnice in hiša v Chitose-Funabashiju še ni bila prepredena s pajkovimi mrežami. Mitsuki jima je bila iskreno hvaležna. Bilo je občudovanja vredno, kako mama, ki je upravljala z denarjem Katsurovih, ni pokazala niti trohice pokroviteljstva. Mogoče zato, ker so tudi Shimazakijevi,

»Jokohame« in »Tetka« svojim otrokom velikodušno pomagali pri novem stanovanju. Rekla je samo: »Več ne zmorem«. Tudi Tetsuova rodna družina, Hirayamovi, si je finančno opomogla in pomagala z milijon jeni, češ da tako ali tako niso ničesar prispevali k poroki.

Tako se je skupno življenje začelo v blaginji.

Na dan vselitve je Mitsuki poplesavala po dnevni sobi z nagrmadenimi kartonastimi škatlami in tudi Tetsuo je bil srečen. Seveda nobeden od njiju ni računal, da bosta v tem bivališču ostala za vekomaj. Imela sta goro knjig, oba sta študirala doma, prej ali slej sta se nameravala preseliti v večje stanovanje. Težava je bila v tein, da je bila Tetsuova plača za zdaj tako ali drugače še prenizka za vsakršne nove načrte. Naslednje leto je Mitsuki magistrirala in na presenečenje in veselje obeh na zasebni univerzi dobila ponudbo za učiteljico francoščine za polovični delovnik. Povabilo je prišlo od nekega profesorja, zdaj že preminulega, znanega kot briljantnega prevajalca, kije imel tako izstopajoče čelo, da se je zdelo, kakor da mu je od uporabe možganov otekla lobanja.

Mitsuki nikoli ni bila zelo študiozna. Toda po zaslugi enoletnega bivanja pri francoski družini je na podiplomskem študiju zlahka zdrsnila v kategorijo izjemnih študentov.Tudi njena prirojena ljubezen do romanov je pripomogla, da se je temu profesorju priljubila, in čeprav si nikoli ni predstavljala niti tega, da bi bila osnovnošolska učiteljica, je v eni potezi pristala na univerzi.

Tudi oče in mama sta bila presenečena in vesela.

Mitsuki je učila tri predmete na semester. Učila je na kampusih v središču n1esta in v predmestju. Dvakrat na teden je imela od jutra do popoldneva tri predavanja. Ni se ji bilo treba udeleževati profesorskih sestankov, ni ji bilo treba sodelovati pri sprejemnih izpitih,

prostih dni je imela veliko, dodatni zaslužek, ki ga je prinesla k hiši, je bil dobrodošel. Povprečno je zaslužila 150.000 jenov na mesec.

Lep zaslužek so navrgli tudi intenzivni tečaji v času poletnih počitnic.

Vznemirjenje, da bo stala za katedrom na univerzi, je izginilo v trenutku, ko se je soočila z resničnostjo predavalnice z vrstami obrazov, otopelih, kot bi bili možgansko mrtvi, a učiti seveda ni nehala, saj sta s Tetsuom njen prihodek potrebovala. Pritisk na odplačevanje posojila se je povečal, ko je Japonska vstopila v leta gospodarskega balončka. Tudi ko so na univerzah zaradi premoči angleščine umaknili obvezni drugi tuji jezik in ji ni preostalo drugega, kot da je z učenja francoščine presedlala na angleščino, je bila lahko samo vesela, da je službo obdržala. Neki znanec ji je ponudil, da bi prevajala patente. Kakšno biologijo ali računalništvo je raje odmislila in se usmerila v prevajanje patentov s področja oblikovanja in blagovnih znamk. To delo niti pod razno ni bilo zanimivo, a plačilo je bilo dobro. Zagnusilo se ji je, kadar je pozno zvečer zaslišala, kako ji po faksu pošiljajo nove dokumente, a se je vseeno potrudila.

Približno takrat je družina Katsura začela razpadati.

Začelo se je počasi, neslišno, postopoma seje pospešilo, in ko so se tega že zavedeli, pot nazaj ni bila več mogoča. V času neskončnega prepiranja z mamo je učila na univerzi, doma je prevajala patente in hodila obiskovat očeta v negovalno bolnišnico. Bila je mlada, v tridesetih letih, toda v njenem telesu so se že začele nabirati usedline stresa.

Vtem je gospodarski balonček počil, cene so bile sicer še vedno visoke, a recesija je krepko pomagala, da sta se lahko preselila v 72,3

kvadratnega metra veliko triinpolsobno stanovanje v isti stavbi. Glavna spalnica z zakonsko posteljo je postala hkrati Mitsukijina delovna soba, še ena spalnica je bila Tetsuov kabinet. Imela sta na voljo še eno, bila je sicer majhna, slabih deset kvadratnih metrov, toda ta soba, ki je bila hkrati knjižnica in shramba, je v polni meri pokazala, kako dragoceno je imeti malo več prostora. Nenadoma je bilo konec vsakodnevnega brezplodnega bojevanja proti navlaki, ki je dan za dnem silila v dnevni prostor. Sobo sta od tal do stropa opremila s knjižnimi policami, police sta postavila še po sredi sobe in nanje poleg knjig odlagala še druge potrebščine za gospodinjstvo,

od zavitkov pisarniškega papirja, robčkov, toaletnega papirja do čistil. Zdelo se je, kakor da so prikorakali kositrni vojački. Domov je prinesla enega od dveh pavlovnijih predalnikov, ki sta bila del mamine dote. V dnevno sobo je namestila še veliko ogledalo, da je bila videti večja, in odtlej je bila vedno pospravljena.

Še več, ker je bilo stanovanje v pritličju, sta lahko ves čas uživala v pogledu na zelenje majhnega vrta.

Na vrtu je rasel bledo vijoličast slez, ki je septembra, po selitvi, še vedno cvetel, in zdelo se je, da opeva radost udobnega življenja.

Mitsuki je olajšano zavzdihnila. Četudi ji je rodna družina razpadala, je imela občutek, da se je končno nekam naselila.

To je bilo v istem času, ko sta Natsuki in Yuji prodala hišo in se preselila v stanovanje, veliko več kot sto petdeset kvadratnih metrov, v nizkem stanovanjskem bloku. V dnevni sobi, veliki šestintrideset kvadratov, je kraljevala orjaška zofa italijanskega proizvajalca Cassine. »Bolje se znajdeš kot jaz,« se je Natsuki dobrikala Mitsuki, ko jo je prosila, naj ji pride pomagat pri večjih zabavah. Preden so prišli gostje, si je zavezala predpasnik in pripravila pogostitev, nato se je vrtela med njimi ter ponujala hrano in pijačo. Ni se jim mogla načuditi, bili so bolj ali manj bogataši, ki so se ukvarjali z glasbo, a videlo se jim je, da ne berejo knjig. Zvečer, ko je ta kraj razkošja pustila za sabo in se vrnila v 72,3 kvadrata veliko stanovanje v natlačeni soseski in ko je od vsepovsod začutila navzočnost knjig, se ji je zazdelo, da se je vrnila v bivališče aristokracije duha.

Mitsuki je v postelji hudomušno poročala o tem večeru in z glavo naslonjena na Tetsuovo ramo rekla:

»Najlepše je doma.«

»Mitsuki, si pa z malim zadovoljna.«

»Kar imava, je čisto dovolj.«

Eno redkih Mitsukijinih sanjarjenj je bilo, da bi pustila poučevanje, če bi v prihodnosti kaj podedovala po starših.

Ko je Tetsuo postal izredni profesor, se mu je plača zvišala. Mitsuki sije zaželela, da bi zdaj manj učila. Veliko ljudi je hodilo v službo vsak dan, tako da se ni imela pravice pritoževati, toda utrujenost od učenja se ji je vlekla še naslednji dan. Mogoče zato, ker je bila že v osnovi šibke konstitucije, se je najraje držala doma in tam kaj počela, poleg tega pa, ker je bila navsezadnje otrok svojega časa, kot ženska ni veliko razmišljala o karieri.

Mama je delala do svojih poznih petdesetih, a ona je že od nekaj rada hodila po opravkih in bila med ljudmi. Poleg tega njeno delo pri »Tetki« ni bilo čisto navadno delo. Kadar je v osnovni šoli Mitsuki zaradi vročine ostala doma, ji je mama dovolila, da je ležala v zakonski postelji v prvem nadstropju, da ne bi bila v napoto hišni pomočnici v pritličju. S postelje si je lahko ogledovala mamo pri lagodni jut ranji toaleti. Resnega obraza je sedla pred veliko ogledalo, si z velikim pufom skrbno nanesla puder, si osenčila lica in se našminkala. Nato si je nadela spodnji in zgornji kimono, si okoli pasu urno namestila obi, veliko pentljo s ploskom dlani sploščila in ga zasukala. Kot zadnji okras si je pripela uhane. Ni bilo videti, da bi se odpravljala v službo. Mitsuki je bolj kot zavest, da bo v odrasli dobi morala delati, gojila upanje, da čim prej odraste, da se bo lahko ličila in oblačila v lepe kimone. Kljub temu da je mama govorila:

»Delam zato, da bi vama privoščila kaj lepega,« ji Mitsuki ni bila hvaležna, mogoče ravno zato ne, ker se je za delo tako oblačila -

morda je mama nehvaležnost čutila.

Bilo je nekaj časa po tem, ko sta se preselila v novo stanovanje.

Profesor, ki ji je pomagal do učiteljske službe na univerzi, jo je nagovoril, da bi prevedla neko francosko slikanico. Književno prevajanje je ni kaj prida zanimalo, toda ko je enkrat začela, se je, preden se je zavedela, zadržala pred računalnikom pozno v noč. V

prevajanje je dobila nato še dve slikanici. Sledil je kratek sodoben roman. Prevod je moral biti opravljen v roku, zato je za takrat zavrnila patente.

Seveda ji to prevodno delo ni prineslo veliko denarja.

»Aja, samo toliko si dobila?« jo je vprašal Tetsuo, ko je prišel honorar.

»Saj ne rabiva več toliko denarja, ne?«

Tetsuo je raje molčal. Ampak 72,3 kvadratnega metra veliko stanovanje, ki ga je Mitsuki imela za bivališče aristokracije duha, za Tetsua ni bilo dovolj. To je kar hitro dojela.

43. Kar dobra ponudba

»Če bi živela v centru, bi se zvečer zlahka vrnil domov kar s taksijem.«

Tetsuo se je začel pojavljati v medijih in se je zato res pogosto vračal pozno domov. Bilo ji je žal zanj, ko si ga je predstavljala, kako ga na poti domov premetava na vlaku, natlačenem z okajenimi potniki. Toda za govoričenjem o taksiju seje skrivala Tetsuova ničevost.

Ko je temo o stanovanju v centru načel že stotič, je Mitsuki nekoliko zbadljivo rekla:

»V resnici bi rad samo živel v malo bolj šik stanovanju.«

Stanovanjski blok, v katerem sta živela, je bil že star, in tudi če so še tolikokrat prebarvali fasado, še tolikokrat zamenjali tla v skupnih prostorih, na koncu koncev ni bil drugega kot betonska škatla, kije izkazovala varčnost Japonske pred gospodarskim balončkom.

Seveda tudi soseska, v kateri je blok stal, ni bila vredna hvale.

Za hip se je Tetsuo zdrznil, nato pa odgovoril:

»Noben snob nisem. Zato pa sem lahko prišel tako daleč.«

Ob takšnem odzivu se je zdaj zdrznila Mitsuki:

»V redu, ampak tega denarja nimava.«

»Če oba služiva, bi nama nekako uspelo.«

Mitsuki, ki se ji je izmuznila priložnost, da bi izpovedala svojo željo, da bi manj učila, si je tudi v tistem trenutku izmišljala izgovore zanj in ga opravičevala.

Ni si mogel pomagati, če je bil vzgojen v revščini.

Zgodba o Tetsuovem revnem otroštvu je tako stereotipno puhtela od duha Japonske po drugi svetovni vojni, da bi jo lahko imeli za alegorično.

S sošolci je tekal po travnikih, kjer se je v vetru zibala gosto razrasla divja repica. Pulili so stebla in jih potresavali, da so listki doneli kot bobenčki, a vseeno je bilo na tej igri nekaj žalostnega. Ko se je spustil večerni mrak, se je od vsepovsod širil vonj rib, pečenih na namiznem žaru. Obkrožena s tem vonjem, sta Tetsuo in njegov bratec odšla v javno kopalnico, pestujoč vsak svoj lavorček in dregajoč se z rameni. Ko sta se vrnila domov, je luč s senčnikom iz mlečnega stekla že gorela in osvetljevala okroglo jedilno mizo, cenen jedilni pribor in skromen obrok.

Ena od zgodb iz otroštva je na njej pustila še zlasti globok vtis.

V srednji šoli, ki jo je obiskoval v Tokiu, je dobil novega prijatelja. Bil je sin visokega uradnika na finančnem ministrstvu, ki je živel v neki imenitni četrti. Razlika v družbenem položaju med njima je tako cinično bodla v oči, da je bila že komična, toda oba sta bila mahnjena na književnost in tekmovala sta, kateri bo prebral več Sosekijevih in Tanizakijevih romanov ali pa prevodov Tolstoja in Dostojevskega. Ko ga je Tetsuo nekoč obiskal, je v njihovi dnevni sobi v zahodnjaškem slogu na knjižnih policah naletel na celo vrsto Sosekijevih zbranih del, vezanih v živo rdeče platno. In ko jih je s strahospoštovanjem odprl, je ugotovil, da je šlo za prvo izdajo še iz časa njegovega dedka. Seveda Tetsuo svojega prijatelja nikoli ni povabil domov. Z borno žepnino, ki jo je napraskala mama, si je kupoval cenene broširane izdaje, da sta se lahko predajala še čisto zelenin1razpravam o literaturi. Nato pa je nekega dne, ko je na

prestopni postaji hitel na naslednji vlak, na stopnišču spregledal stopnico, padel in si zlomil gleženj. Ko je Tetsuo ležal doma z gipsom, je prijatelj poiskal njegovo hišo na zemljevidu in ga nenapovedano obiskal.

»Ime mi je Shoji,« se je Tetsuovi mami predstavil najstnik v uniformi in snel šolsko čepico.

Ko je Tetsuova mama zagledala vljudnega najstnika, ki je vzravnan stal pred njo, ni vedela, kaj naj reče. Že dolgo je poslušala Tetsua govoriti o njem, na roditeljskem sestanku, za katerega se je prav posebej uredila, se je predstavila celo njegovi mami. Bila je ponosna, da se je njen sin spoprijateljil s tako vrlim dečkom, toda ni si mislila, da bo prišel dan, ko se bo pojavil na ozkem pragu njihove trosobne hiše.

Mama je najstnika, ki se ji je kurtoazno »opravičil, da moti«, popeljala v sobo s potlačenimi rogoznicami. Vedela je, da bo Tetsua obisk spravil v hudo sramoto. V sosednji sobi je mlajši brat na televiziji gledal Ultramana, velela mu je, naj brez pregovarjanja ugasne televizor, in mu ukazala, naj bo tiho, nato pa je Tetsuu in prijatelju na bornem pladnju prinesla boren čaj in borne prigrizke.

»Gospa, ne delajte si opravkov,« se je najstnik narahlo priklonil. Mamo je zmedlo zrelo vedenje, ki bi bilo vsakemu staršu v ponos.

Z mlajšim sinom je občemela v sosednji sobi in čisto pri miru zadrževala dih. Tetsuo se je s prijateljem kot po navadi pogumno pogovarjal, toda ko je odšel, je molče bolščal v strop.Mama si je lahko mislila, kako se počuti, in se je brez besed vrnila h kuhinjskemu koritu. Brat, ki ni razumel, kaj je narobe, je samo zbegano spet prižgal televizijo.

Tudi Mitsuki je ob tej pripovedi lahko kar slišala, kako se skozi predelne stene sliši turobno kapljanje vode v pločevinasto pomivalno korito in rezek šum prižganega televizorja. Pred očmi je imela grčast strop. Nedvomno je občutek sramu tistega dne globoko v Tetsua ukoreninil hrepenenje, da bi nekoč živel hiši, v katero ga ne bi bilo sram povabiti ljudi.

Še več, njihova hiša je stala sredi ničesar. Najbližja železniška postaja zanj je bila Novi Toride. Kadar je odhajal v Tokio v šolo, se je najprej odpeljal tri postaje stran v Toride, tam prestopil na vlak za Tokio, kjer je moral še enkrat prestopiti. Ko si je ogledoval

brezizrazne obraze potnikov, ki jih je v nagnetenih vagonih zibalo levo in desno, se je trdno odločil, da bo kot odrasel zagotovo živel v središču mesta. Z Mitsuki sta izbrala okoliš s hitrimi prometnimi povezavami, a je njegovo hrepenenje nezadržno naraščalo, kljub temu da se je takšnemu življenju privadil.

Poleg tega Tetsuovo hrepenenje ni bilo nerealistično.

Vedno raje si je v revijah ogledoval barvne fotografije že na prvi pogled razkošnih stanovanj. V nasprotju z ekskluzivnimi stanovanji, namenjenimi starim bogataškim družinam, kot so Shimazakijevi, povzpetnikom v IT-panogah ali pa pošastnim »tujcem«, ki so bili napoteni na delo na Daljni vzhod in so Japonce smatrali za staroselce, ta stanovanja niso bila tako zelo velika. Nekatera tudi samo okoli 70 kvadratnih metrov.Niti niso bila tako draga, da bi bila onkraj dosega univerzitetnega profesorja. Vseeno so bile vhodne veže obložene z marmorjem in bila so zelo okusno opremljena. Tam bi lahko v prefinjeni eleganci živela na primer zakonca, oba arhitekta, on s kozjo bradico, ona s kratko frizuro na paža in neopazno naličena, ki na balkonu za hobi gojita zelišča v lončkih. Če bi se ozirali zgolj po revijah, bi se celo zazdelo, kot da se vsi ljudje z okusom selijo v takšna stanovanja, tisti brez okusa pa ostajajo v svojih luknjah.

Morebiti Tetsuove želje le niso bile tako nenavadne ..

Tudi Mitsuki je razmišljala v tej smeri.

Kmalu je prišel čas za Tetsuovo prvo sobotno leto in debata o stanovanju v centru je obvisela v zraku. Ker sta si želela enkrat živeti v Kaliforniji, sta izbrala Univerzo v Berkeleyju. Mitsuki je šla z njim, vendar ji tisto leto ni prineslo kaj dosti oddiha. Pred odhodom je mama skrb za očeta mirne duše prepustila svojima hčerkama. Natsuki ji je to hudo zamerila in porotila je Mitsuki, naj tu in tam pride nazaj. Mitsuki je morala urediti administracijo, poleg tega sta jo prevevala hkrati nemir in slaba vest, ker je obiskovanje očeta na hitro preložila na Natsuki. Potem ko se je z mamo in Natsuki dogovorila, da ji bosta pomagali pri stroških za letalske vozovnice, jima je obljubila, da se bo vsakih nekaj mesecev vračala. Kadar je prišla nazaj v Tokio, je mama z vsakim možnim izgovoron1hodila k njej in se ji prilizovala, čeprav sama očeta večinoma ni obiskovala.

Po enem letu Kalifornije je vsaka misel na stanovanje v centru popolnoma izginila iz njene glave. Skrb za starša ji je vzela še več časa, bila je vse bolj izgorela.

Najprej je oče zbolel za pljučnico, kakor da bi jo prav čakal, da se vrne. Da ga je lahko obiskovala, je najela sobo v hotelu v bližini bolnišnice. Nato je prišel mamin telefonski klic. Telefonski klic zatreskane mame, ob katerem si je zaželela, da bi mama umrla. In potem je mamo tisto popoldne, ko je prejela pismo, v katerem ji je Mitsuki napisala, da si želi pretrgati z njo vse vezi, zbil kolesar.

Kot da to ne bi bilo dovolj, je med maminim bivanjem v bolnišnici prišla »kar dobra ponudba«. Telefoniral ji j e profesor, ki jo je že prej priporočil za poučevanje.

»Mitsuki, poslušajte me.«

Zvenel je poskočno. Pred očmi je zagledala, kako je njegov sicer vedno vedri obraz zdaj še bolj veder.

»Imam kar dobro ponudbo.«

V neki založbi so se začeli pogovarjati, da bi v žepni izdaji izdali nov prevod Gospe Bovary, in ker je bil profesor že v letih in bi rad dokončal druge projekte, je predlagal Mitsuki, on pa bi prispeval samo spremno besedo. Založnik priporočila ni mogel zavrniti, a je postavil pogoj, da najprej vidi poskusni prevod prvega poglavja, s čimer se je profesor strinjal. A ker založba noče, da za to izvejo drugi, bo imela za prevod samo dve leti.

Mitsuki je z glasom, v katerem sta se prepletala veselje in zmedenost, na koncu pogovora prosila, da bi si rada vzela en dan za premislek.

Tistega večera Tetsuo ni sodeloval pri njeni mešanici veselja in zmedenosti niti ji ni pomagal razčistiti pomislekov. Izjavil je le:

»Naredi, kot si želiš.«

Ni je zbodlo samo to, da ni delil njene vznemirjenosti.

Tetsuo ni niti za kratek hip pokazal, da bi bil vesel zanjo, čeprav je profesor za ta prevod priporočil prav njo. Bilo je, kakor da ni videl oziroma ni hotel videti nobenega pomena v dejstvu, da je bila njegova žena prav posebej izbrana.

V Mitsukijini glavi se je izrisala že nekoliko pozabljena slika stanovanjskega bloka v centru s prostorno vhodno avlo.

44. Tetsuov prvi skok čez plot

Tistega večera je Mitsuki budna ležala zraven Tetsua, bila je potrta.

Ni imela dovolj samozavesti, da bi sprejela velik prevod z natančno določenim rokom, medtem ko bi še naprej učila na univerzi.

Pred očmi je imela tudi mamo, ki jo bodo kmalu odpustili iz bolnišnice in bo nekaj časa potrebovala pomoč. In očeta, ki se je komaj pobral po pljučnici. Na sestro se ni mogla zanašati, njena kronična bolezen, čeravno pristna in zoprna, je bila vedno prikladen izgovor.

Poleg tega je pravkar prišla s sobotnega leta s Tetsuom, težko bi zaprosila za še eno leto prosto. Prevod bi lahko sprejela edinole, če bi pustila učenje. Za zamenjavo bi spet lahko prosila Masako.A kako bi se na njeno odločitev odzval Tetsuo? Navzven ne bi nasprotoval, a najbrž mu ne bi bilo všeč. Če bi sprejela prevod in zraven še učila, potem pa ga ne bi oddala v predpisanem roku, bi profesorju, ki jo je tako toplo priporočil, skrhala ugled.

Globoko in umirjeno dihanje spečega Tetsua je zvenelo bolj kot nesramno sopenje popolnoma tujega človeka. Mitsuki ga je dolgo poslušala.

Naslednji dan je Mitsuki profesorju po telefonu s cmokom v grlu razložila svoje delovne okoliščine in »kar dobro ponudbo« zavrnila.

»Razumem,« je odgovoril profesor, a je po pričakovanju zvenel razočarano. Odtlej je francoščini obrnila hrbet, a za svojo odločitev ni dolžila Tetsua, temveč se je spravila na mamo.

Tistega dne je mama Mitsuki na obisku v bolnišnici rekla:

»Obupno izgledaš.«

Mitsuki se ni zmenila zanjo, in ko je v mali hladilnik v bolniški sobi pospravljala prigrizke, za katere jo je mama prosila, so ji v hrbet priletele nove besede:

»Nič ne bi škodilo, če bi se malo naličila.«

»Kje imam pa čas!« Mitsuki se je obrnila stran.

Mama je opazila, da je jezna , in obrnila ploščo:

»Res ti ni lahko, tako utrujena si. Oprosti, ker se je vse to zgodilo.«

Ah, daj mi mir. Še vedno si na kahli in se obnašaš, kot da si center sveta, in zahtevaš, kaj vse naj ti prinašam iz štacune. Če se hočeš opravičiti, lahko za začetek nehaš s tem! Pošastna mama, ki leži pred njo v postelji. Ravno zato, ker je ta mama v življenju počela vse, kar je hotela, njena hči ni imela te svobode.

Ko je Tetsuo zvečer izvedel, da je zavrnila profesorjevo ponudbo, ji je natočil kozarec piva in jo skušal potolažiti:

»Takšnih služb za skrajšan delovnik, kot jo imaš zdaj ti, ni veliko, veš. In ti delaš pravzaprav pod zelo dobrimi pogoji.«

To je bila izjava nekoga, ki je poznal razmere.

V nasprotju z Mitsuki, ki je učila samo dva dni na teden, je imel Tetsuo skoraj vsak dan veliko dela. Ob sestankih učiteljskega zbora so si sledili še takšni in drugačni sestanki. V izpitnem obdobju je z visokim pritiskom ostajal na univerzi od zgodnjega jutra do poznega večera. Mitsuki se je zavedala, da služenje denarja ni enostavna reč ter da je sebično od nje, da želi ostati doma in početi, kar ji je ljubo. Občutek manjvrednosti, ker ji je energijo pila kaotična družinska situacija, jo je spodbujal, naj še bolj spoštuje njegove želje.

Ničesar ni mogla storiti .. Njena mama je bila navsezadnje njena mama, in sprijazniti se je morala, da ji bo še naprej pila moči. A vseeno je samoprigovarjanje in samoprepričevanje nista zadovoljila. Kaj vse ji je tistega večera v pariški garsonjeri, ki sojo kot majhne zvezde osvetljevale neštete sveče, prisegel Tetsuo! Kaj ji ni prisegel, da bo njene želje postavil na prvo mesto, če se poroči z njim, ne glede na vse? Zakaj so vse migotajoče zvezde ugasnile?

V tem tako težavnem obdobju, ko se je njeno življenje vrtelo okoli starajočih se staršev, ji Tetsuo ni niti najmanj pomagal.

Zakaj?

Po zavrnitvi »kar dobre ponudbe« je morala Mitsuki na novo premisliti, kaj pravzaprav pomeni Tetsuovo govoričenje o stanovanju v centru. Prisiljena se je bila vprašati: ali je oseba, s katero se je poročila v ljubezenskem zanosu, nazadnje samo ena v vrsti tistih, ki se imajo za najboljše, kakršnih je vsepovsod veliko?

Približno v tistem času je prvič skočil čez plot.

Nekega dne se je že odpravila na univerzo, a je doma nekaj pozabila. Nazaj v stanovanju je zaslišala, da se Tetsuo pogovarja po telefonu, in sodeč po razposajenih besedah je bila na drugi strani linije gotovo neka ženska. Mitsuki je okamnelo poslušala, nenadoma vstopila v dnevno sobo, in ko je Tetsuo še zadrževal sapo, je že planila iz stanovanja. Ker je obstajala možnost, da jo kljub hitri hoji Tetsuo do postaje dohiti, je na prvem večjem križišču ustavila taksi.

Ko se je zvečer vrnila, je bil Tetsuo že doma. Mitsuki se ni zmenila zanj in je nalašč hrupno na zakonsko posteljo zabrisala velik kovček, ga odprla in začela polniti z oblačili, spodnjim perilom, čevlji in kozmetiko. Razmišljala je, da so takšni prizori zelo pogosti v hollywoodskih filmih, in se vprašala, zakaj Američanke tako silovito mečejo stvari v kovček, jeza gor ali dol. Je tako samo v filmih ali je ženskan1res vseeno, če brez reda polnijo kovček? Mitsuki za Japonko ni bila preveč natančna, toda oblačila je vseeno lepo zložila,

da se ne bi zmečkala. Nakopičeno neoprano perilo je dala v plastično vrečko. Spakirala je tudi učna gradiva. Niti najmanj ji ni bilo do tega, da bi se vrnila k mami, ki je pravkar prišla iz bolnišnice in krevljala z berglami. Namenila se je, da se bo zatekla k Masako, ki je po ločitvi s hčerko živela v cenenem stanovanju.

Mitsuki nikoli ni prav dobro vedela, kaj je takrat nameravala storiti. Resničnost, ki jo je živela, se ji ni zdela resnična, in ko je hitela od opravka do opravka, je bilo, kakor da v sanjah gleda nekoga drugega, ki hiti naokoli. V takšnem šoku in tako zelo jezna gotovo ni bila samo zato, ker je Tetsua še vedno ljubila, temveč ker je še vedno ljubila svoje življenje.

V stanovanju je tako kot Mitsuki tudi Tetsuo blodil v solzah. Čim je Mitsuki obula visoke pete, je vstopil v vežo, se spustil na kolena in se ji z obema rokama tesno oklenil okoli meč. Skozi najlonke je začutila njegove solze.

»Večkrat sem ji rekel, da je konec,« se je Tetsuo izgovarjal. Mitsuki je ležala na postelji in se nekoliko pomirila. Pokril jo je s puhastim pregrinjalom, da se ne bi prehladila, nato je legel zraven nje in sklenil roke nad glavo. Izpod njegovih pazduh se je širil vonj, ki je bil Mitsuki v Parizu všeč, ostro sladkoben, nekoliko naravno divji vonj.

Ljubica je bila tri leta starejša od njega, žena profesorja z iste fakultete za mednarodne študije. Z njim se je poročila dogovorjeno, rodila otroke, živela enolično življenje, dokler nista s fakultetnimi kolegi odšla na študijsko ekskurzijo v Južno Ameriko. Tam je spoznala Tetsua in se menda šele takrat prvič v življenju zares zaljubila. Brez njega, prvega in gotovo tudi zadnjega ljubimca, bojda ni mogla več živeti.

»Vsakič ko sem predlagal, da nehava, je začela jokati kot dež, tako da je nisem mogel kar odrezati.«

Mitsuki se je useknila in prikimala.

Takšne stvari se gotovo dogajajo, Tetsuo je prijazen, zato težko prekine stike. Čeprav ji je v ušesih odzvanjal razposajeni ton telefonskega pogovora, seje hote zadovoljila z njegovim opravičilom. Če bi se ločila takrat, ko je bila še dokaj mlada, bi lahko spoznala

koga drugega. Priskrbela bi si učenje za polni delovnik in zaživela samostojno življenje.A Mitsuki ločitev ni padla na pamet, nasprotno, skupaj sta se pošteno izjokala, in čutiti je bilo, da sta si še bliže kot prej.

Ko je bila Mitsuki sama ob očetovi smrtni postelji, je bila Tetsuova prijaznost Mitsuki v veliko tolažbo.

A vseeno je bilo odkritje prve ljubezenske avanture prelomnica, po kateri je bilo nekaj neovrgljivo drugače.

Kadar je poslej ob njem začutila, da nekaj ni v redu, ga je postopoma nehala opravičevati, česar se niti ni zavedala. Vzela si je čas, da je okusila nelagodje, ki ga je občutila ob njem, in si počasi dovolila, da je začela na Tetsua gledati z razdalje. Bilo je, kakor da so drug za drugim iz zemlje pognali strupeni poganjki drevesa spoznanja.

Njegov drugi skok čez plot je odkrila čez nekaj let. Šele kasneje je izvedela, da se je avantura začela med njegovim drugim sobotnim letom na okinavskem otoku Ishigaki. Tudi takrat je šla Mitsuki z njim, a tokrat jo je skrb za osemdesetletno mamo vedno bolj obre1nenjevala. Mitsuki je ni mogla kratko malo prepustiti Natsuki, to bi bilo nepozorno do obeh. Zato je nlami še vedno telefonirala vsak dan ob isti uri in se dvakrat za en mesec vrnila v Tokio, poleti, ko so se vsi Shimazakijevi preselili v hišo na obali, in konec leta, ko je mama želela biti z vso družino.

Bilo je tik po Tetsuovi vrnitvi. Ura je bila že čez polnoč, ko sta kot zakonca ležala v postelji in brala vsak svojo knjigo, ko je nenadoma zazvonil telefon. Dvignila je Mitsuki, ki je presodila, da je ob tej uri lahko samo mama, in kar zmrznila, ko je zaslišala neznani ženski glas: »Rada bi govorila z gospodom Tetsuom, prosim.«

Tetsuo je čisto mirno sprejel slušalko.

Ženska je rekla, da seje zaprla v sobo in da si misli prerezati zapestja. Njena starša, s katerima je živela, sta že spala. Ko bo telefonskega pogovora konec, bo izpulila kabel, tako da je ne bo mogel poklicati nazaj. Po tej izpovedi je Tetsuo poklical rešilni avto, nato je s sebi

lastno ostroumnostjo, ki je nikoli ni nehala osupljati, prosil voznika, naj do hiše te ženske pripelje brez prižgane sirene, da sosedje ne bi ničesar opazili. Nato se je s taksijem v naglici odpeljal do nje. Mitsuki je brez sekunde odlašanja zbegano pomagala Tetsuu, da se je čim prej odpravil na pot.

Ta ženska je bila leto dni starejša od Tetsua. Starša je nista mogla več gledati, kako se zdolgočaseno preklada po hiši, zato sta jo poslala na Okinavo, kjer je živel njen brat z ženo in na univerzi Ryukyu raziskoval mangrove, da bi si prevetrila misli. S Tetsuom sta se spoznala v tistem poletnem mesecu, ko se je Mitsuki vrnila v Tokio, in čeprav ji je menda dal vedeti, da se ne misli ločiti, mu je bila še vedno za petami. Začuda pa njena starša nista besno planila po njem, temveč sta se mu opravičila.

Morebiti zato, kot je Tetsuo spoznal že sam, ker njuna hči ni bila več brhka mladenka, temveč pomilovanja vredna odrasla ženska, ki si je že večkrat prerezala zapestje?

Mitsuki je na stopnišču življenja stopila še korak niže.

45. Televizor in božje oko

Ljudski izraz je »Ženskar«.

Tetsuo je imel rad ženske, a ta beseda ga ni najtočneje opisovala. »Ženskar« je prostaški izraz za moškega, »ki preganja ženske« in se pohotno ozira za ženskim mesom. A Tetsuo ni bil moški te baže. Sodeč po tem, da je bil nekoč literarno navdahnjen mladenič in da se je v Parizu prelevil v moškega, ki v to mesto kar spada, je bil skoz in skoz romantik in je ljubil romantiko. Vendar to ni bila tiste vrste romantika, ko te obnori ljubezen do ženske. Tetsuu je bila všeč tista romantika, pri kateri so se ženske do ušes zaljubljale vanj.

Razen tega, da sta bili ljubici starejši od njega, na prvi pogled nista imeli ničesar skupnega. Prva je bila žena njegovega kolega in Mitsuki jo je nekoč celo srečala. Oblečena je bila v vpadljivo obleko in imela zelo močno prezenco. Druga je bila po Tetsuovem pripovedovanju siva miš, zadržana in zamišljena, ki se je oblačila neopazno in vedno v črne salonarje z nizko peto. Bili sta različni po postavi, ena nekoliko okrogla, druga suha. Toda imeli sta eno skupno lastnost.

Obe sta bili do ušes zaljubljeni v Tetsua.

Od srednje šole dalje so bile njegove punce vedno starejše od njega. Mogoče je nagonsko vedel, da n1u daje to pri ženskah prednost.

Mimogrede se je spomnila pogovora s Tetsuom v času, ko je mama norela za tistim moškim. Mitsuki je s hčerinsko pravico bentila čeznjo in naštevala, kaj vse ji na njej ni všeč, nato se je lotila še tistega moškega. Mogoče je bil njen bes kriv, da Tetsuo nehote ni več pazil na jezik .

»Če bi namesto tistega tipa jaz poskrbel za mamo, bi bila mama sigurno zelo vesela.«

Mitsuki se je razpočila:

»Kaj naj bi to pomenilo?«

Tetsuo se je ugriznil v jezik .

Mitsuki je nadaljevala.

»Kako lahko rečeš nekaj tako neokusnega?«

»Oprosti, jemljem nazaj.«

»Glej no glej, narcisoidnosti ti pa res ne manjka.«

»Rekel sem oprosti. Oprosti, oprosti, oprosti.«

Ko je Tetsuo dojel, kako zelo je Mitsuki razpenjena, se je zavedel, kako ga je polomil, a mu najbrž ni bilo jasno, zakaj je Mitsuki tako zelo pobesnela. Ni šlo samo za to, da je kot zet o tašči izrekel nekaj neprimernega. Mitsuki je osupnila njegova ošabnost, samozaverovanost, da vsaka ženska, starejša od njega, kar joče od sreče, če ji podvori takšen moški, kot je on.

Spomin na ta pogovor, ki ji je pustil slab priokus, je še nekaj časa vztrajal, dokler ni z meseci in leti končal v zadnjih kotičkih njenih misli.

Po njegovi drugi aferi se je začela spraševati, ali v preteklosti nemara ni bilo še drugih žensk. Postopoma se ji je začelo dozdevati, da to ne bi bilo nič čudnega. Odtlej ga je gledala tako neprikrito hladno, da je pretreslo še njo samo. Odkrila je, da globoko spoštuje tistega profesorja z izbočenim čelom, svojega lastnega moža pa že dolgo ne več. Obenem je odkrila, da Tetsuo globoko v sebi ne da veliko na »kulturo«. V nasprotju z Natsukijinim možem, Yujijem, ki je svoje nezanimanje za »kulturo« v zadregi vsaj priznaval, je Tetsuo zanimanje le hlinil. Vendar to odkritje ni bilo nenadno; kar je na tihem slutila, si je končno dovolila pripoznati.

Mitsuki je ob »kulturi«, ki jo je mama omenjala z večno enakim hrepenenjem, pomislila na njeno hinavščino. Kadar ji je ustrezalo, se je s krvavečim srcem predajala prefinjeni sentimentalnosti, a je po drugi strani v svoji preživetveni strategiji šibkejše hladnokrvno odrezala od sebe. Vseeno je bilo njeno hrepenenje po lepem, ki je prežemalo njeno življenje, pristno, kakor da njena duša divje hlepi po zvezdah. Mitsuki se je maminim besedam o »kulturi« včasih rogala, da so trapaste, včasih so se ji zagnusile, a enako kot mama in veliko drugih žensk globoko v sebi vseeno ni želela ostati brez tak.šnih razvedril. Ni želela biti z moškim, ki na te zadeve nič ne da.

Tetsuo, ki ga je Mitsuki spoznala v Parizu, se je drugače od drugih boursiers znal zelo lepo nositi, videti je bilo, da se na umetnost res spozna. Seveda je bil že samo s svojim statusom videti kot iskalec znanja. Še toliko bolj, ker je Mitsuki opominjal na njeno nerazgledanost.

Mogoče zato, ker jo je začetni vtis preveč zavedel, Mitsuki niti po dolgoletnem skupnem življenju ni opazila, da Tetsuo ni oseba, ki bi segala po zvezdah. Po nekaj letih je medlo zaznala, da je izgubil zanimanje za književnost samo po sebi. Nato je opazila, da so ga minile celo akademske ambicije po razumevanju sveta skozi knjige. Pisal je nekakšne zahtevne članke. Bral je zahtevne knjige. Toda na Fakulteti za mednarodne študije je imel srečo, da si je raziskovalne teme izbiral sam. Spogledovati se je začel s postkolonialno in migrantsko književnostjo , vtem se je kaj hitro odmaknil od knjig in začel kot kulturni antropolog letati po svetu in dajati glas izginjajočim kulturam in zatiranim manjšinam. Bolj ko se je odmikal od dejanskih knjig, bolj mu je koristila vrojena nagnjenost za lahkotnejši način dela.

Vseeno je Tetsuo ohranil ustrezno mero ambicioznosti učenjaka, ki ima opravka s knjigami. Na podlagi metod, ki jih je naštudiral pri globokoumnih francoskih filozofih, je za revije, ki jih nihče ni kupoval, pisal krajša, Mitsuki nerazumljiva besedila. Niti eno ni pritegnilo pozornosti, toda v svojem ritmu jih je potrpežljivo pisal in pisal, dokler jih ni bilo dovolj za prvo, nato za drugo knjigo.

Potem je začel spremljati trende v medijski krajini Vzhodne in Jugovzhodne Azije. Tretja knjiga je govorila o recepciji sodobne japonske popkulture v Aziji. Ta knjiga se je končno nekoliko bolje prodajala, in ni minilo veliko, da se je začel pojavljati v medijih.

Mitsuki se ni zdelo, da bi Tetsuo to počel iz neke notranje nuje. Zdelo se ji je, da je njegov cilj zgolj obdržati svoj končno pridobljeni vrtiček na medijski sceni. A dokler ni odkrila njegove druge afere, se je tudi v svoje dobro takšnemu neprizanesljivemu pogledu nanj izogibala.

Je bilo zapisano v zvezdah ali je šlo za golo naključje?

Biloje nekega dne tik po njegovi drugi aferi, po mamini nesreči skolesom. Mitsuki je vkuhinji v Chitose-Funabashiju spredpasnikom okoli pasu rezala vloženo redkev, ki jo je imela mama tako rada. »Zobe imam že slabe. Na tanke palčke mi jo moraš razrezati, šnitke ne bojo dovolj,« je mama glasno naročila z zofe, na kateri je ležala z mavčno oblogo.Televizor pred njo je bil prižgan že od poldneva, saj naj bi se na ekranu kmalu pojavil Tetsuo.

To je bil njegov prvi televizijski nastop.

»A! Glej ga, glej ga!« se je oglasila mama tako vznemirjeno, kot da bi prikazovali kakšno redko žival.

Mitsuki si je obrisala roke in prihitela, a se je na mestu ustavila. Tetsuo je bil za trenutek videti kot nekdo drug.Televizijski ekran je kot vsevidno božje oko razgalil vso nizkotnost njegovega stremuštva. Je bil ta moški, ki je, oblečen v »kulturniško srajco« z ruskim ovratnikom, veselo o nečem kramljal, res njen mož?

»Pred kamero je pa čeden,« je bila edina mamina opazka.

Kamera ga je pomladila, in ker je bil fotogeničen, se je po tistem. še kar pogosto pojavljal na televiziji, a ga Mitsuki ni več gledala.

Tetsuo je bil v pariški mansardi sredi migotajočih plamenčkov videti tako resnoben. Kako nestvarno veliko književnih junakov je Mitsuki lahkotno projicirala nanj. Rodolpha iz La Boheme, Juliena Sorela iz Rdeče in črno in Heathcliffa iz Viharnega vrha. Gotovo

tudi Kanichija iz Demonskega zlata. Mladeniče, ki so bili sicer brez prebite pare, a so segali po zvezdah, imeli so ambicije dvigniti se nad pritlehnost in strastno so ljubili eno samo žensko. Mladeniče, ki so se pojavljali v romanih, ki jih je znova in znova prebirala v najstniških letih, zleknjena na kavču, včasih leže na hrbtu, včasih na boku, in zraven grizljala krekerje. Kako lahkon1iselno jih je projicirala na Tetsua, kako jo je to odnašalo od stvarnosti!

Po vrnitvi s študija v Parizu sta mama in Natsuki nanj projicirali enake ideale kot ona, oče pa ne, mogoče ker moški o moškem tako ne čuti. Ne da mu ne bi bil všeč, a najbrž si je ob besedi boursier predstavljal nekoliko resnejšega učenjaka. Ob srečanju v živo je bil videti kar malo presenečen.

Potem ko se je Mitsuki enkrat privadila Tetsua ocenjevati z distance, je pri tem občutila celo nekakšno ugodje.

Kot takrat, ko so šli v opero.

Približno pred tremi leti so se, ne da bi vedeli, da je to zadnja opera, ki jo bo mama videla, mama, Mitsuki in Natsuki s taksijem odpeljale iz Chitose-Funabashija. Tetsuo je prišel od don1a s podzemno železnico in se dobil z njimi v koncertni dvorani Tokijskega kulturnega centra v Uenu. Za takšne dogodke Yujija niso vabile zraven, navzven zato, »ker gotovo ne bo imel časa«, v resnici pa nekako ni spadal zraven. Tetsuo se je odlično zlil s Katsurovimi, mami je pomagal pridržati plašč in torbico, rezerviral je mizo v restavraciji, poiskal je taksi za pot domov in bil nasploh koristen za praktične reči, zato so ga rade vabile zraven, kadar je imel čas.

Od vsega mogočega je bila na programu tistega dne La Boheme.

Che gelida manina ... Ka ko hladna ročica, je Rodolpho zapel slovito arijo in Mimi prijel za roko. Kdo sem ja z? Pesnik. Kaj počnem?

Pišem. Ka ko živim? Samo živim. Reven sem. A po sanjah, domišljiji, grad ovih v oblakih imam dušo milijonarja ... Ob zvonkem tenorju so pozabili, da niso v La Scali ali v pariški Operi, temveč v dotrajani modernistični tokijski dvorani, iz katere je kar vela žalost neizogibne nuje povojnega Daljnega vzhoda, da stopi iz Azije in vstopi v Evropo. Več kot osemdesetletna man1a je očarano gledala na bleščeče razsvetljeni oder.

Tetsuo na sosednjem sedežu je že zadremal, kar se mu je zadnje čase v gledališču pogosto dogajalo. V petek in soboto se je že dodobra spočil, tako da ni imel razloga, da bi ga na nedeljski matineji od utrujenosti zmanjkalo. Mitsuki je odkrila, da ob pogledu na njegovo spečo pojavo ne občuti več potrtosti, temveč prej nekakšno prijetno zadoščenje.

V enem od pisem ljubici je Tetsuo zapisal:

»Nisem se mogel izmuzniti, ta familija tako teži z umetnostjo.«

Mitsuki se je ob tem zapisu nehote nasmehnila, saj je tako točno povzemal absurdnost družine Katsura. Tetsuo se pred mlado žensko ni pretvarjal. Ob njej je bil kljubovalen, še več, naravnost odkrit.

Ljudje včasih prevarajo svojo pravo naravo.

Mogoče je Tetsuo v pariški mansardi za tistih nekaj ur v migotavih plamenih sveč nehote prevaral samega sebe. Samo za tistih nekaj ur se je svet obrnil na glavo in preteklo je nekaj uric slavja, odmaknjenega od vsakdana. Samo za tistih nekaj ur je Tetsuo pozabil nase, se zatrapal v Mitsuki, jo z dozdevno odkritosrčnostjo ganil, ukanil inobnorel. Slavje se je končalo, ko so sveče dogorele in se je Tetsuo vrnil v svoj vsakdanji jaz. In Mitsuki tega zelo dolgo ni videla.

Še vedno ni našla zadovoljive razlage za tisti žalostni prizor v calaijskem pristanišču. Je nezavedno začutil odpor do ženske, ki si je po otročje predstavljala, da bo s svojim petjem moškemu naredila veselje? Mu je bilo petje, pri Katsurovih tako običajno, tuje samo po sebi? Je dobil vtis, da ga posiljuje s »kulturo«, čeprav je pela popevko? Kakorkoli že, Tetsuu je bilo ob njej na neki način nelagodno.

46. Skodeli za riž za zakonca

Takrat sta že spala v ločenih sobah. Ker je Tetsuo že dolgo pred tem v svoj kabinet namestil enojno posteljo, da je lahko delal pozno v noč, se je ta sprememba zgodila sama od sebe, ne da bi kateri od njiju kaj posebnega opazil. Tetsuo je še naprej uporabljal skupno omaro v spalnici, kjer je stala tudi Mitsukijina delovna miza, toda v prostorni zakonski postelji je Mitsuki spala sama. V številnih prebedenih nočeh je razmišljala o svojem ubogem očetu inneznosni mami, na Tetsua, ki je spal v sosednjem prostoru, na drugi strani stene, pa skorajda ni pomislila.

To pomanjkanje jo je zdaj dohitelo.

Zdaj je v nočnem spokoju gora okoli Hakoneja sledila času nazaj in skušala doumeti, kaj vse se je dogajalo s Tetsuom. šele po drugi uri ponoči je nehala bolščati v strop. Kot po navadi je vzela svoje tablete in potonila v umeten spanec.

Tudi v spanju so ji spomini še naprej dražili možgane.

Kljub čistemu zraku je užila le malo motnega spanca inzjutraj se je spet zbudila utrujena. V iskanju jutranjeg a blagoslova je odgrnila zavese, pred njo se je širilo isto jezero kot dan prej, toda po osvetljenosti gorskega grebena na drugi strani je začutila, da je sonce više.

Ko je gledala ven, se ji je zazdelo, da lahko čuti, kako se sonce z vsakim trenutkom vzpenja. V jutranji svetlobi se je sinočnje druženje z večdnevnimi gosti zdelo neresnično kot utvara.

Zjutraj je Mitsuki odšla na zajtrk v japonsko restavracijo.

Ko so jo vodili do njene mize, je mimogrede pogledala, ali je kje moški v črni obleki, pripravljena, da ga na hitro pozdravi. Gospoda Matsubaro, ki se je želel s svojo žalostjo soočati sam, je gospa Kaoru sinoči na silo povabila k skupni mizi. Gotovo se je večer razvil v nasprotju z njegovimi pričakovanji, zato bi bilo za danes bolje, da se ga pusti pri miru.

Namesto gospoda Matsubare ji je v oko padel mlad par vzhodnoazijske zunanjosti. Drugače kot zgolj par »vzhodnoazijske zunanjosti«

ju ni mogla označiti, saj je slišala, da se pogovarjata v ameriški angleščini, katere narodnosti sta bila po izvoru, pa ni mogla določiti.

Kitajske, korejske? Nemara japonsk e? Drugače od današnje japonsk e mladine, ki je bila tako krhke konstitucije, da bi jo z rahlim karatejskim udarcem potolkla celo Mitsuki, sta bila čvrsto grajena. Ameriški popotniki z malo denarja so bivali v gostiščih ali cenenih poslovnih hotelih, bogati v luksuznih hotelskih verigah. Čudno je bilo, da sta se tadva odločila za ta hotel, ki ni bil ne tič ne miš, in to v času, ko niti azaleje niso cvetele. Toda bila sta še mlada, z vsem življenjem pred sabo - zrak okoli njiju je bil težak od mladostnosti, ki se je Mitsuki v mladih letih ni zavedala.

Slišala je, da je stopnja ločitev med Američani azijskega porekla še vedno nizka, čeprav se v Ameriki loči petdeset odstotkov parov.

Je nanje nehote vplivalo staromodno načelo njihovih starih staršev, ki poroke niso obremenjevali z neulovljivimi sanjami? Le kakšno življenje bosta živela tadva na celini, tako zelo oddaljeni od domovine njunih prednikov?

Naprej od njiju je zagledala starejša zakonca, ki sta prišla z istim avtobusom kot ona. Nekoliko jo je presenetilo, da sta še vedno tukaj, a jo je prešinilo, da sta minili šele dve noči. Nič nenavadnega ne bi bilo, če bi prišla samo za dve noči. Ko sta jo prepoznala, sta odložila skodelici in jo z nasmeškom na obrazu in priklonom pozdravila. Očitno sta sin in snaha ostala samo eno noč.

Na njuna blaga obraza je skozi okno svetila jutranja svetloba. Videti je bilo, da sta se tega hotela privadila, z njunih obrazov je izginil izraz nelagodja, da ne sodita zraven, čutiti je bilo njuno notranjo skladnost. Ko sta po zajtrku brez besed srkala čaj, je iz njiju vela složnost, lastna zakoncem, ki preživijo skupaj dolga leta, nekakšna usklajenost, podobna paru skodel za moža in ženo, s patino dolgotrajne rabe.

Dedi, babi.

Pred davnimi časi, za devetimi gorami in devetimi vodami, sta živela dedek in babica ... Zdelo se je, kot da sta ta zakonca še vedno s popkovino priraščena na neko pravljično Japonsko iz slikanic. Glede na svoja leta sta se po vsej verjetnosti poročila dogovorjeno.

Tako poročenih zakoncev, ki so se složno starali, je bilo na Japonskem še vedno veliko. Tudi Tetsuova starša sta bila med njimi, pred poroko sta se srečala samo enkrat in potem živela v zmerni slogi. Njegova mama je po ustaljeni šegi v dnevno sobo prinašala pladenj s čajem in prigrizki, oče pa si je postregel sam, in tako je bilo brez neposredno izgovorjenih besed vse urejeno. A to se ni dogajalo na kakšnem odročnem podeželju v davno minulih stoletjih. Dogajalo se je dvajsetem stoletju, po drugi svetovni vojni, po atomski bombi, v času večnih prevratov. Ko sta po mlajšem sinu dobila vnuke, sta se začela klicati dedi in babi. Zakaj Japonci niso več zadovoljni s takšnimi porokami?

Mitsuki se je usedla in oči so ji same od sebe padle na knjigo, ki jo je odložila na mizo.

Gospa Bovary, Flaubertov roman o mladi podeželanki, ki je prebrala preveč ljubezenskih romanov. Prvič objavljen v nadaljevanjih leta 1856 v La Revue de Paris. Emma, sentimentalno, zasanjano dekle, je hči majhnega kmeta, v samostanu prejme izobrazbo, višjo, kot bi bila za njen stan pričakovana, ves čas pa na skrivaj požira romane, v katerih mrgoli ljubezni, ljubimcev, ljubimk , in nasede previsokim pričakovanjem, da bo tudi njeno življenje polno vznemirjenja. A poroči se z neskončno povprečnim vaškim zdravnikom.

V Emmini domišljiji njene prijateljice iz samostana v mestu, sredi uličnega hrupa, gledališkega vrveža in sijaja plesnih dvoran, živijo

življenje, v katerem se razpre duša in se čuti razmahnejo. Da bi zapolnila praznino v sebi, ima ljubimca, nato še enega, iz Pariza naroča obleke po zadnji modi, in potem ko si nakoplje orjaški dolg, popije strup in umre v strašnih mukah. Mnogo žensk po Franciji se je že od nekdaj spraševalo, ali ta roman govori o njih. Odtlej so z besedo bovarizem označevali lastnost ljudi, ki so zaradi pretiranega prebiranja knjig razvili previsoka pričakovanja od življenja.

Zahodnjaški romani neumorno opevajo ljubezen, ljubimce in ljubimke.Proti koncu devetnajstega stoletja so vdrli na Japonsko. Tudi japonska književnost pozna znamenitega ljubimca Genjija v Princu in dvornih gospeh izpred tisoč let, a ljubezenske prigode so v japonski književnosti manjša tema. Veliko pomembnejše je opevanje menjav letnih časov. Toda zahodnjaški romani, ki so na Japonsko prihajali v zadnjih sto petdesetih letih, so bili skorajda vsi ljubezenski. Prebiranje takšnih del je Japonce, še posebej pa Japonke, preželo z romantičnimi predstavami. Postale so izbirčne, niso se zavedale, kje je njihovo mesto v družbi, niso bile zadovoljne z možmi, ki so jih zanje izbrali starši, sorodniki, sosedje, in so kot Emma v romanu hrepenele po nekom, ki bi jim polnil ušesa z ljubezenskim leporečjen1. Njihovo nezadovoljstvo z resničnostjo se je povečevalo. Podobna jim je bila Mitsukijina man1a Noriko, ki je zbežala od poročne ponudbe brivčevega sina in odletela k »Jokohamam«. Niso seveda vse storile samomora, toda vsaka je na svoj način pestovala nezadovoljstvo, na svoj način živela svoje nepomembno življenje in umrla.

Romani so neusmiljeni.

Medtem ko si je ogledovala zaljubljeno zahodnjakinjo na naslovnici in s palčkami v eni roki srkala juho miso, je starejši par vstal in se na poti mimo nje spet priklonil.

Mitsuki je odložila skodelo in ju pozdravila:

»Spet lep dan za sprehod, ne.«

»Tako je. Midva sva se danes že sprehodila.«

»Zgodnja sta.«

»Tako sva navajena.«

Zakonca sta se nasmehnila, še nasmeška sta imela podobna, in odšla.

Mitsuki se je vrnila v sobo, toda bila je že utrujena od razmišljanja. Vzela je Gospo Bovary, jo nekajkrat odprla in zaprla, in ko se je bližalo poldne, se je toplo oblekla ter se odpravila v svetel hotelski park, da bi si razpihala zamegljene misli.

Tlakovana potka po desni strani hotelskega parka je skozi zimsko osule grmičke azalej privedla do cenene kapele s križem na slemenu. Bila je iz ometanega betona, prepleskana na belo, na obeh straneh dvokrilnih vrat je bila v zidu niša. Iz neznanega razloga je v vsaki stal kipec Marije. Ko so se razširile poroke iz ljubezni, si je mnogo japonskih parov, ki v življenju niso prebrali niti ene strani Svetega pisma, vse raje zaobljubljalo večno ljubezen v kapelah pod križem, hotelirji pa so v želji po zaslužku s poročnimi sprejemi začeli tekmovati, kateri bo prej uredil poročno kapelo, bodisi v hotelu bodisi kje zraven. Najbrž so tudi tu zgradili to čudno stavbo, da ne bi zaostajali za hotelskin1i trendi, toda zdaj je bila zima in ni bilo nobenih znakov, da bi bila v uporabi. Pred njo je bila ploščad v romanskem slogu s fontano na sredini, ki je spominjala na televizijske kulise, obkrožal jo je pokrit hodnik iz imitacije kamna. Ko jo je Mitsuki prvič videla, se ji je tako priskutila, da se je na vsakem naslednjem sprehodu obrnila na petah, še preden bi prišla do tega neokusnega prizora.

Pot jo je privedla do starega granitnega spomenika hotelskega ustanovitelja. Napis na njem je bil v klasični kitajščini, tako da ga Mitsuki ni znala prebrati. Vsakič ko si je ta spomenik ogledala, jo je spreletelo, kako so v manj kot sto letih Japonci izgubili znanje o klasični kitajščini, ki je bila vendarle del njihovega izročila.

Tudi danes je naredila obhod okoli spomenika, in ko se je vrnila v park, je naletela na gručo moških s čepicami na glavah. Stali so pred azalejami, si nekaj zapisovali v beležnice, fotografirali in pripenjali listke s številkami. Nekateri grmički so bili brez listja, nekateri z listjem, bili so različnih velikosti, nekateri so bili presenetljivo veliki, da se niso zdeli kot azaleje. Kot v botaničnem vrtu so bili

označeni s tablicami z imenom v dveh jezikih, japonščini in latinščini. Na primer, »Hanaguruma - Rhododendron macrosepalum M axim« , a še posebej živo so padla v oči imena cvetlic: »Okinavska svila«, »Mlada čaplja«, »Reka Asuka«, »Beli Manyo«, »Damastna princesa«. Pismenke so s svojo idejno vrednostjo odpirale estetsko globlji svet, kot ga bodo spomladi cvetlice.

Moški so stali pred grmom, ki je izgubil vse liste, in se pogovarjali :

»Kaj pa je tale?«

»Tale? Dodan.«

»Si prepričan?«

»Ja, sem. Dodan je.«

Nato seje spustila do razlagalne table o negi in vzgoji azalej v parku. Na njej so bila nanizana imena glavnih vrtnarjev s fotografijami, zraven katerih je pisalo »vrtni vodja«. Ob njihovih preprostih obrazih je novodobna skovanka za opis vrtnarske funkcije delovala posiljeno in neskladno. Mitsuki si je nekaj časa ogledovala tablo, se potem spustila k jezeru in po kamniti poti usmerila v desno. Kaj kmalu so kamni na poti postali neravni, goščavje je sililo čeznje, da je bilo vse teže hoditi. Sprehodila se je, do koder se je lahko, in ko se je vrnila, je bil že čas za pozno kosilo.

Odločila se je, da bo pojedla nekaj malega kar v avli. Usedla se je k mizi ob oknu in se razgledala okoli sebe. Mogoče ker je bilo popoldne, je bilo tam veliko žensk. Mam in hčera. Sester. Prijateljic. Pogovarjale so se z iskrenostjo na obrazu in odprtega srca. Prišel je možak v srednjih letih, manjši, okrogel, v puloverju, stopil k oknu in z značilno moško brezobzirnostjo zaklical nekemu kolegu, ki je sedel na kavču na drugem koncu prostora:

»Glej glej, Fudži se vidi.«

»Jah, naj se kar vidi, kaj hočemo.«

Moški pri oknu mu je odvrnil:

»No, saj ti ni treba tako govoriti.« Pomahal mu je, naj pride pogledat. »Govorijo, da ga bodo razglasili za svetovno dediščino.«

»Tole da bodo? « je rekel moški, ki je bil poklican k oknu. Tudi ta je bil majhen, okrogel in v puloverju, drug ob drugem sta si ogledovala Fudži kot dva brezskrbna medveda. Nato je sledilo nekaj zamolklih bobnenj, kakor da bi prišlo do majhnih vulkanskih izbruhov.

»Kaj pa je bilo to?«

»Topovi, najbrž. Po mojem ima vojska nekje ob vznožju Fudžija vadbeni poligon.«

»Hmmm.«

Z veliko hrupa sta se odstranila.

Po jedi je Mitsuki obstala pri oknu in nekaj časa gledala jezero. Dve piratski ladjici. Ena nizka izletniška s steklenim dnom. Te tri so se na gosto vozile sem in tja po malem jezeru.

V primerjavi z romani je bil dejanski svet cenen.

47. Tako daleč

Po večerji je Mitsuki privabil ogenj v kaminu, spustila se je v avlo in nezavedno iskala postavo v črni obleki. Pogled se ji je ustavil na gospe Kaoru, ki je, tokrat brez mladega Takeruja, sklonjeno sedela ob svetilki, tako da so ji izstopali beli lasje. Ker se ji je zdelo prav, da jo gre vsaj pozdravit, se je odpravila do nje, da ji nameni besedo ali dve. Gospa Kaoru je imela kot vedno okoli vratu elegantno ovit dolg šal, pletla je. Na Mitsukijino presenečenje je na Kaorujinih kolenih ob klobki svetlo vijoličaste volne ležal srebrn iPod. Ko je gospa Kaoru zagledala Mitsuki,je nerodno pobrskala po napravi, da je našla gumb za izklop, snela slušalke, na kolena odložila pletilke, dvignila glavo in jo z raskavim glasom ogovorila.

Ni je povabila, naj sede zraven.

»Veste, izvedela sem, kdo so še drugi večdnevni gostje. Še dva para sta, mama in hči ter mož in žena.«

Mitsuki je pogledala naokoli.

»Ni jih tukaj. Niso takšne baže ljudje, da bi zvečer prihajali sem. Mož in žena morata biti čez sedemdeset.«

Mitsuki se je spomnila na starejša zakonca, ki ju je srečala davi pri zajtrku, takrat pa je gospa Kaoru dodala:

»Nista videti, da bi ostala več dni .. Kaj naj pa zase rečem? Ves ljubi čas imam na voljo, da se vtikam v druge,« se je ponorčevala iz same sebe.»Pri barmanu sem izvedela, da sta drugi par mama in hči.«

»Malo bolj okrogla hči in shujšana mama?« je vprašala Mitsuki. Pred oči sta ji stopili ženski, ki ju je pred večerjo videla v kopališču.

»Ja, ja. Danes sta prišli. Izmenjale smo si nekaj besed. Hči se bo v kratkem poročila, in sta ta čas izkoristili za še zadnje skupne počitnice.«

Mama in hči sta bili v kopališču videti, da se zelo dobro razumeta, tako da ni bilo nič nenavadnega, da sta šli skupaj na počitnice. Je v tej dobi, ko ženske po poroki obdržijo službo, hči vzela plačan dopust? Ali pa je spadala med redke tradicionalistke in je službo že pustila?

S pletilkami na kolenih je gospa Kaoru z nekakšno osamljenostjo v očeh pogledala Mitsuki, ta jo je, preden je odšla, vprašala:

»Kje pa je danes ta mladi?«

»Ah, Takeru? Fante je že v postelji. Odločil se je, da se bo šel pred večerjo malo vozit. Ko se je vrnil, je rekel, da je utrujen in da gre leč.«

Mitsuki je že začela odhajati, ko je gospa Kaoru s pletilko med prsti pokazala na iPod:

»Kaj mislite, da poslušam?«

Mitsuki je vprašujoče nagnila glavo: »Opero?« gospa Kaoru pa se je damsko zahihitala, kot so se nekoč ženske, podobno kot mama.

»Ne, staro zvočno knjigo Miyamoto M usashi Museija Tokugawe. Takeru je na internetu kupil rabljene kasete, jih presnel in naložil na tole malo zadevo. Ko sem bila še deklica, so jo ves čas predvajali po radiu. Takrat je nisem poslušala, zdaj pa mi je tako zelo všeč njen prekrasni jezik .«

Nepričakovana kombinacija stare dame in romana o velikem mečevalcu je iz Mitsuki izvabila nasmešek, poslovila seje in se odpravila proti kaminu. Tako kot gospa Kaoru se je usedla v kotiček z lučko, naročila kozarec rdečega, si nataknila očala in odprla knjigo, a so ji oči samo poplesavale po črkah. K sinočnjim mislim so se dodali novovideni obrazi, oblike in prizori, ki so se brez repa in glave prikazovali in izginjali, vtem pa se ji je v glavi pojavila podoba mame in hčerke, ki ju je malo prej videla v kopališču.

V bazen je odšla po sončnem zahodu. Ob pogledu na gole ženske se ji je zazdelo, da se je razlika v letih med njimi izbrisala, podobno kot pri živalih. Razen otrok in stark drugih golih žensk nisi mogel razločiti med sabo. Tudi mlade ženske v rožnatih natikačih in lahkotnih krilih, ki so šelestela v vetru, so svoj presežek mladosti odvrgle, brž ko so odvrgle krpice. Para je zabrisala, kdo so n1atere in hčere ali sestre. O moških telesih bi najbrž menila drugače.

Da sta ti dve ženski mama in hči, je bilo zelo opazno. Sedeli sta na robu bazenčka, s hrbtom obrnjeni proti drugim, in namakali noge v vodo. Hči je imela mlado, okroglo in nekoliko zamaščeno zadnjico, medtem ko je imela mama, najbrž približno istih let kot Mitsuki, suhljato zadnjico, bolj postarano od njenega preostalega telesa. Ko sta se tesno nagibali druga k drugi in se pogovarjali, je bilo videti, da se zelo dobro razumeta. Kmalu po tem, ko sta izginili v garderobo, se je tudi Mitsuki odpravila tja in ju videla, kako odeti v hotelski halji druga ob drugi uživata v potresavanju na masažnih stolih. Najbrž si delita sobo, spita v zakonski postelji, ob isti uri ugasneta lučki na nočnih omaricah in zaspita. Ko je Mitsuki prišla sem z mamo, ni niti pomislila, da bi spali v isti sobi. Brez odlašanja je rezervirala dve sobi, in ko je o tem sporočila 1nan1i, se je tudi mama brez kon1entarja strinjala. S kakšnim n1oškim se bo poročila ta hči? Iz njenega nekoliko odsotnega videza bi lahko povzeli, da čisto mogoče lahko shaja tudi brez zamotanega in nepotrebnega samoizpraševanja, ali je ljubljena ali ne. V tistem trenutku jo je zavedanje, da je Tetsuo ne ljubi, spet zajelo kot velik val.

Neljubljena ...

Plameni v kaminu pred njo so bili videti kot izgorevajoče življenje.

Vseeno ji je bilo za »kulturo«. Dovolj je, če človek stremi k čem.u višjemu. Tako je, tudi če v njem ne bi bilo nič vzvišenega, bi bila Mitsuki popolnoma zadovoljna, če bi jo zgolj ljubil. Pri osemnajstih bi bila njena zmota še razumljiva, a ona je napačnega izbrala pri petindvajsetih. Življenje je čudež, ki smo ga deležni samo enkrat, ona pa se je v najbolj ključnem trenutku spotaknila. Kljub temu da

je to vedela, je do zdaj ni motilo, da se s tem spoznanjem ni bila pripravljena soočiti. In prav to je bilo najbolj nepovratno. Mitsuki, ki je večer prej neusmiljeno zlivala žolč na Tetsua, je zdaj začela prevzemati svoj delež krivde.

Ni šlo samo za to, da je ni ljubil. Tudi ona ga je postopoma nehala ljubiti. Ko je prebirala elektronsko pošto med njim in tisto žensko, ji srca ni prebodla žalost, temveč ponižanje. Spoznala je, kako zelo se je že sama ohladila, in njen del krivde je bil prav v tem, da ni že prej razmišljala o ločitvi. Toda tudi če bi po vsem tem tuhtanju ločitev odmislila, bi morala pokazati vsaj toliko samospoštovanja, da bi pogledala resnici v obraz in si priznala, da je bila njena poroka napaka.

Mitsuki je megleno gledala prasketanje v kaminu in globoko zavzdihnila. Knjigo je vmes zaprla. Rdeče vino se je ob ognju segrelo, kozarec, ki ga je s šminko pomazala po robu, je deloval umazano.

Kako je lahko zabredla tako zelo daleč?

Kako ti zavidam!

Vsakič ko je zaslišala te Natsukijine besede, jo je prevzelo zmagoslavje, saj se je še živo spominjala, kako je morala po strmen1bregu proti »Jokohamam« nositi njeno torbico z notami. Nedvomno ji je ponos preprečeval, da bi naravnost priznala, da je njen zakon propadel. Bolelo jo je, da bo morala Natsuki povedati resnico.

Toda zgolj ponos ni dovolj dobro razložil, zakaj se ni mogla soočiti s propadlim zakonom. Kajti Mitsukijino življenje - enako kot življenje mnogih - se je premikalo po tirnicah onkraj lastne volje, onkraj lasnega malega ponosa. Mitsuki se je ozrla okoli sebe in iskala belolaso gospo Kaoru, pri tem je nemara nezavedno iskala mamo. Gospa Kaoru, zatopljena v poslušanje Miya mota M usashija, se je za spremembo zanimala še za kaj drugega kot zase in z ukrivljenim hrbtom zavzeto mahala s pletilkami. Potem ko si je Mitsuki dodobra ogledala pojavo stare ženske, se je obrnila nazaj proti kaminu in ponovno globoko zavzdihnila.

Četudi je bila mama takšna, kakršna je bila, je bila v njenen1življenju vsekakor pomembna ... Sklep, do katerega je Mitsuki prišla še pred mamino smrtjo, je zdaj morala še enkrat potrditi. Pri teh letih je ni več mikalo, da bi jo dolžila za vse svoje napake. Navsezadnje

ji je nudila zelo veliko. V današnji Japonski, razen če ti ne grozijo naravne nesreče, revščina ali neozdravljiva bolezen, lahko mame prekomerno okupirajo življenja žensk povprečnega meščanskega sloja - še toliko bolj v današnji starajoči se družbi, v kateri so se hčerke primorane v nedogled ukvarjati z dolgoživimi mamami, kar si povprečen moški težko predstavlja. Mitsuki si tudi v odrasli dobi ni mogla zamisliti, da bi mamo, kakršna je pač bila, kar odrezala iz svojega življenja.

Ko je odkrila Tetsuovo prvo afero, se je spor s strup bruhajočo mamo že zdavnaj začel. Težke lepljive niti so že ovijale Mitsukijino telo in ji zavrle namero, da se sooči z zavoženim zakonom. Da se je zvečer lahko fizično umaknila od mame in se vrnila v svoje stanovanje k Tetsuu, je bilo zanjo pravo olajšanje. Življenje s Tetsuom se ji je zdelo kot zavetje, v katerega mama nima vstopa. Bolj ko je njen bes do mame naraščal, bolj je v življenju s Tetsuom iskala uteho. Soočenju z zavoženim zakonom se je raje na široko izognila.

Še več, ko je tisti moški izginil iz maminega življenja, so se vrstili dnevi, v katerih se je nakopičeni bes do mame tesno prepletel z razdraženostjo in usmiljenjem do nje.

Zakaj je mama bila takšna?

Nemogoče je odgovoriti na vprašanje, zakaj so ljudje takšni, kot so. Ves napredek nevroznanosti in še tako dobro razumevanje delovanja možganskih celic nam pri tem nista v pomoč. A vseeno se je morala Mitsuki o tem nenehno spraševati. Enako Natsuki.

Po telefonu sta družno tarnali.

»Saj ne moreva nikomur razložiti, kako grozna je.«

»Res ne.«

»Kdo bi lahko razumel.«

»Kaj pa vem. Po mojem pa nesrečnih hčera s takšnin1i nerazumnimi mamami ne n1anjka.«

»To je najbrž res, ampak bistveno vprašanje je, ali je takšnih mam na primer samo tri odstotke ali pa jih med nami tiči kar ena tretjina.«

»No, če bi jih bilo takšnih ena tretjina, bi družba razpadla. Poleg tega naj bi bili Japonci čudoviti v tem, da potrpijo vse, kar se jim dogaja. Ni res?«

»Res je, sploh ženske njene generacije. Vzgojene so bile, naj si ne želijo veliko.«

»Ja, ko bi vsaj kdo opravil anketo „.«

»Tako je. Le kako za vraga človek postane takšen?«

»Mogoče je mutantka? Samo pomisli, koliko je bila stara babica, ko jo je imela.«

»Ja. Morala je imeti že postarana jajčeca.«

»Točno tako.«

»Da bi bila zaradi tega tako egoistična?«

Potem ko sta si dali duška, sta vselej prišli do istega sklepa:

»Gotovo je povezano s tem, kako je bila vzgojena. Itak.«

Osebnost je nekaj vrojenega. Z mamino bi dodobra razburkali okolico, ne glede na to, v kakšnem okolju bi bili rojeni. Toda pri tem, kakšna je postala, je njeno svojsko odraščanje nedvomno igralo pomembno vlogo.

Tako je, vse se je začelo z Mitsukijino babico. Če si ona ne bi domišljala, da je »0-Miya«, se mama sploh ne bi rodila. Če babica ne bi prebirala tistega feljtonskega romana, ne bi pobegnila z mladim domačim učiteljem in se ne mama ne Mitsuki ne Natsuki ne bi rodile. Če na Japonskem feljtonski romani sploh ne bi obstajali, Mitsuki ne bi bilo, v tem gorskem hotelu ne bi naročila vina in se ne bi pogovarjala sama s sabo, kako je neljubljena „.

Če dobro pomisli, je Mitsuki potomka feljtonskega romana.

48. Demonsko zlato

Bilo je pred več kot sto leti, leta 1897. V časniku Yomiuri je začelo izhajati Demonsko zlato pisatelja Ozakija Koya.

Ne dogaja se pogosto, da neki roman na tako zelo tragikomičen način spremeni posameznikovo življenje. A ne moremo z gotovostjo reči, da se to ni zgodilo še komu, saj so romani in resnično življenje prepleteni na čudne načine. Kakor hitro je Demonsko zlato začelo izhajati, so japonske ženske, vržene v vrtinec strastnih čustev, že točile grenke solze. Demonsko zlato je babičino življenje postavilo na glavo, toda le koliko tragikomičnih usod, podobnih babičini, je porodilo tu in tam po deželi? Izraz feljtonski roman se še vedno povezuje prav s tem delom. Skrajno melodramatično Demonsko zlato - s prekinitvami je izhajalo pet let, a je zaradi avtorjeve smrti za povrh ostalo še nedokončano - se je v moderno literarno zgodovino zasidralo predvsem zato, ker je imelo velikanski vpliv na ženske tistega časa, ki razen feljtonskih romanov druge literature skorajda niso brale.

Ta vpliv se je še dolgo vlekel. Z razcvetom filma je bil na veliko platno prestavljen več kot dvajsetkrat. Po drugi svetovni vojni so ga posneli celo na Tajvanu, ki je bil svoj čas pod japonsko okupacijo.Po rojstvu televizije je bilvečkrat ekraniziran. Priljubljene istoimenske popevke današnja mladina več ne pozna, a v času Mitsukijinega otroštva so jo poznali vsi. Na obali v letoviškem mestu Atan1i stoji spomenik, ki obeležuje sloviti prizor v romanu.

Želim si, da me ljubi prav takšen, kot je Kanichi Hazama. Bi lahko rekli, da so Japonke v hrepenenju po idealni ljubezni zapadle v nekakšnojaponsk o različico bovarizma? V takratnih japonskih romanih res ni bilovelikojunakov,ki bi pri ženskah zanetili romantične vzgibe, kakršne je Kanichi.

Kanichi je reven, toda »samurajske krvi« in »načitan«. V poznem najstništvu izgubi starša, k sebi ga vzame družina, ki je bila njegovemu očetu veliko dolžna. S hčerko te družine, 0-Miyo, odrasteta pod isto streho in se zaobljubita, da se poročita. Starša njuni odločitvi <lata blagoslov. Toda ob neki novoletni igri s kartami 0-Miya spozna bogataša s tako velikim diamantnim prstanom, da ji vzame sapo, in se potem raje poroči z njim, ošabnim moškim z brki. Kanichi, besen zaradi 0-Miyinega izdajstva, tedaj zbeži od doma, proda dušo denarju - demonskemu zlatu - in postane brezčuten oderuh. Četudi 0-Miyi globoko zameri, jo še naprej zagrizeno ljubi.

Z njim se spogleduje njegova mlada in lepa poklicna kolegica iz sveta posojevalcev denarja. Vztrajno se je otepa, dokler se je z vidnim odporom končno ne otrese, in četudi 0-Miyi globoko zameri,jo še naprej zagrizeno ljubi. Neskončno zvest ji je .Vztraja pri vzdržnosti, kakor da bi se gnal za nekakšnin1asketski1n načelom. Ko ga 0-Miya prosi odpuščanja, skesano in pripravljena umreti, ji ne odpusti.

Ljubi samo staro 0-Miyo iz časov, preden si je premislila. Njegova ljubezen meji na fanatičnost.

Odraščanje Mitsukijine babice je bilo precej bolj žalostno kot mamino, ali kot 0-Miyino iz romana, če ju že primerjamo .

Že babičina mama v Kobeju je bila gejša. Ko je bila babica otrok, so jo dali v rejo v neko drugo hišo gejš, kjer so jo vzgajali, da bi čim prej tudi sama postala gejša.

Ko je bila stara sedemnajst ali osemnajst let, je njene dolgove do hiše gejš odplačal neki bogataš in jo vzel za ljubico. Kakor da bi čakala prav na to, je bogataševa žena, ki je bolehala za tuberkulozo, prikladno umrla in tako se je Mitsukijina babica nadejala mesta soproge. Ko je Demonsko zlato začelo izhajati, se je babica zavihtela na položaj zakonite žene s številnim služabniškim osebjem.

Ker je imela narejeno samo osnovno šolo, se nikoli ni navadila brati knjig. Toda potem ko je zjutraj moža pospremila do vhodnih vrat, je najbrž z veseljem ležerno razgrnila časopis. Takratni časopisi so v želji prosvetliti Japonce pismenke opremili z znaki za izgovarjavo, kar je bilo nedvomno dobrodošlo. Najbrž seje tudi ona nad besedilom n1rščila in si polglasno brala, kakor počnejo branja nevajeni ljudje.

Za članke o politiki in gospodarstvu se verjetno ni zmenila. Najprej je skrbno prebrala novice o tatvinah, požarih in družinskih samomorih. Feljtonski roman, ki ji je bil v največje veselje, je pustila za konec. Glede na njeno vzgojo sta jo morala veseliti gledališče kabuki in uglasbeno pripovedovanje gidayu, toda užitek književnosti je nedvomno prvič okusila ob feljtonskem romanu.

V Mitsukijinem spominu je imela babica že motne oči. Za brkljanje po kuhinji si je čez star kimono zavezala spran predpasnik. Spet drugič se je že tako sključena v hrbtu še bolj zgrbila in si s krpanjem še bolj kvarila oči. V Mitsukijini domišljiji je babica pri branju Demonskega zlata vedno nastopala kot privlačna ženska, kakor da bi stopila neposredno z lesoreza. Bogataš je imel v svoji vili gotovo tudi zahodnjaški salon, a najbrž se babica ni počutila dobro nikjer razen na rogoznicah. Gotovo so in1eli v sobi z rogoznicami nizko jedilno mizo, kakršne so postale priljubljene proti koncu devetnajstega stoletja. Babica, kakršno si je v duhu narisala Mitsuki, si je zjutraj za takšno mizo podpirala brado in prebirala razgrnjeni časopis. Ali pa je svoje mlado telo sključila v dve gube in prebirala časopis, odprt na rogoznicah. Si je ponosna na status zakonite žene lase spenjala v figo in zavezovala z rdečim trakom? Si je po zahodnjaški modi dvignila lase v moderni pompadur? Ali pa se je odločila za preverjeno eleganco nekoliko starejšega tipa s prepletenimi prameni?

Skozi papirnate zastore je sijala zmehčana jutranja svetloba, značilna za čas po moževem odhodu.

V življenju ji ni bilo lahko, od mladih nog so jo pri urah šamisena tepli s slonokoščeno trzalico, pri mizi je pogosto dobivala le ostanke. Nato se je vse spremenilo in v novem Življenju ji je bilo treba ugajati samo enemu moškemu - zakonskemu možu. Kakšno razkošje!Mogoče jo je kdaj pa kdaj ugriznila slaba vest, toda ni bila v položaju, da bi si lahko sama izbirala svojo usodo.

Na prvi novoletni dan po poroki, se pravi l. januarja 1897,je začelo izhajati Demonsko zlato. Po nekaj nadaljevanjih je babica komaj verjela svojim očem. Mogoče zgodba opisuje njeno življenje? Njeni sumi so se samo še poglabljali. Zjutraj je nepotrpežljivo čakala na možev odhod, da je lahko odprla časopis. Skrivaje se pred služabnicami je poglavja znova in znova prebirala, medtem pa si z rokavom spodnjega kimona otirala solze. Prebrani odlomek je s šiviljskimi škarjami izrezala, pospravila v predal, ga od časa do časa vzela ven in spet prebrala.

Med babičino in 0-Miyino zgodbo seveda ni bilo gladkih vzporednic. Babica ni bila rojena in vzgojena v tako spodobni družini kot 0-Miya. Toda enako kot 0-Miya je babica v rejniški hiši odraščala pod isto streho s fantom, s katerim ni bila v krvnem sorodstvu. Še več, ta fant je enako kot Kanichi v Demonskem zlatu v poznih najstniških letih izgubil starša in enako kot Kanichija sta tudi njega k sebi vzela rejnika, ki sta njegovemu očetu veliko dolgovala. Poleg tega je bil ta fant enako kot Kanichi »samurajske krvi« in »načitan«.

Babica je tako kot 0-Miya s tem fantom kovala nežne načrte o skupni prihodnosti. A kljub temu se je tako kot 0-Miya temu fantu odrekla in se odločila za bogataša z brki. Fant je tako kot Kanichi od razočaranja obesil študij na klin in zbežal od doma.

Ni treba posebej razlagati, da so k babičinemu izdajstvu precej pripomogli tudi načrti rejnikov. Ta sta v mladeniču prepoznala izjemnega študenta in ga občudovala, češ da »kot samurajski potomec ne more biti nič drugačen«. Hkrati sta postajala tudi vse bolj preračunljiva. Čeprav sta ga sprva vzela k sebi iz občutka dolžnosti, da sta zadostila družbenim konvencijam, sta jima sčasoma zrasla pričakovanja, da se bosta na stara leta lahko zanašala nanj, saj je bila pri tako učenjaškem študentu služba vladnega uradnika samo vprašanje časa. Z njim sta začela ravnati bolje, kot če bi bil le preprost študentek. Opazila sta, da se je zbližal z vajeniško gejšo, a sta na to gledala precej postrani, saj nista hotela, da bi se zapletel z nekom tako nizkega porekla. Zamislila sta si, da bi družinski posel, na katerega sta bila težko ponosna, prepustila moževemu mlajšemu bratu in njegovi ženi, za fanta pa bi poiskala ustrezno nevesto in se kot skrbnika, v prevzetnem prepričanju, da sta dobro opravila svojo nalogo, lagodno upokojila. Mitsukijina babica, ki ni bila nič več

kot sužnja, v nasprotju z 0-Miyo ni imela pravice, da bi si moža izbrala sama, in se je morala podrediti volji rejnikov. Verjetno je babica tistega fanta pustila, ker ga je morala. To je samo ena od zgodb o ženskah tistega časa - zlasti med ženskami babičinega porekla jih je moralo veliko izkusiti takšno življenje.

Ko je bogataš poplačal dolgove Mitsukijine babice, sta rejniška starša nedvomno skakala od veselja. Ena od dobrih plati je bila, da je v njun žep kapnilo več, kot bi bilo treba. Druga dobra plat je bila, da fant, ki mu je bilo namenjeno, da postane učenjak, ne bo pristal v zvezi z gejšo. Nikakor si pa nista predstavljala , da bo fant, potem ko bo njegova ljuba izginila iz njegovega življenja, zbežal od doma.

Medtem ko je bila babica na dobri poti, da postane bogataševa zakonita žena, je v svojem srcu še vedno hranila spomin na preteklost s tistim fantom. Nato je začela vsako jutro prebirati Demonsk o zlato. Takrat ji je na uho prišlo, da je fant zbežal od doma. Spomnila se je, s kako mračnim pogledom jo je ošvrknil, ko ga je nekega dne po naključju spet srečala. Njeni sumi, da feljtonski roman govori o njej, so v njeni neizobraženi glavi sčasoma zabrisali mejo med stvarnostjo in fikcijo. Čisto zares se ji je začelo dozdevati, da je tistega fanta pustila zaradi dia1nantnega prstana. Dlje ko je brala, bolj je dolžila san10 sebe, čeprav ni bila nič kriva. Izbire »denar ali ljubezen«, ki služi za narativno podlago modernemu romanu, oziroma še bolj prvinske izbire »denar ali tisto, česar se z denarjem ne da kupiti«, ki je v osnovi hotenja modernega človeka, japonske ženske tistega časa, zlasti gejše, niso imele. Vseeno se ji je zdelo, da ona to možnost ima.

Zdelo se ji je, da so lahko besede, ki jih navrže Kanichi na obali v Atamiju, namenjene samo njej: Poslušaj me, 0-Miya moja ljuba, sedemnajstega januarja smo danes. Ob letu osorej pok azal ti bom, kako oblak mojih lastnih solza mesec bo zastrl.

Vzpela se boš v svetu in v obilju živela, kar ti iz vsega srca privoščim , ali za misli si čuvstev mojih. Zamenjala za denar si me in me zavrgla. Sem ponižan, nemara razočaran? 0-Miya, ko bi zabodel te lahko in ti življenje otel - nikarte bodi presenečena! - in takojci zatem položil roko nase!

Jojmene, je vzkliknila babica v primežu močnih čustev, se kot 0-Miya neelegantno zgrudila na rogoznice in se prepustila potoku solza. Mogoče.

Ko je v pripoved vstopil lik posojevalke denarja, ki zapeljuje novonastalega oderuha Kanichija, je postala ljubosun1na tudi nanjo.

Kanichi je tako čeden, da oderuhinja od očaranosti srca svojega v oblasti ni imela. Naj ženska še tako sili vanj, ostane Kanichi neuklonljiv, a babice to ni pomirilo.

V obdobjih, ko roman ni izhajal, je iz predala jemala stare izrezke. Od pogostega prebiranja zjutraj in zvečer se je papir na pregibu natrgal in črnilo razmazalo. Odločila se je, da bo za moževim hrbtom skušala poiskati nekdanjega fanta. Da se rejniška starša ne bi v nedogled opirala na bogatašev denar, je ta ob odplačilu poskrbel za uradno prekinitev sorodstvenih vezi z njo. Plahoma ju je šla obiskat, a sta jo strahovito ozmerjala, da je ona kriva za fantov pobeg, tako da se je lahko samo skrušeno obrnila in odšla.

Mitsukijina babica je še poslednjič poskusila najti mladeniča, ko je avtor Ozaki Koyo umrl in je postalo jasno , da bo roman ostal nedokončan. Od objave prvega nadaljevanja je minilo že skoraj sedem let. Iz neznanega razloga ves ta čas ni imela otrok, nato pa je drugega za drugim rodila dva sina. Izsledila je nekega fantovega šolskega prijatelja in ga v solzah prosila, naj ji ga pomaga poiskati, a je izvedela le, da je leto prej umrl na ladji na poti iz Tajpeja. Pol leta je preležala v postelji in tudi kasneje je bila videti, kot da jo je zapustila pamet. Njen mož je izgubil potrpljenje in si tako kot 0-Miyin mož poiskal priležnico. To ji je prineslo olajšanje in spet je lahko začela igrati spodobno vlogo dobre žene in matere. Nekako v tem obdobju so morala priti prva baronova povabila v njegovo vilo v Hakoneju. V takšni ureditvi je čas mirno tekel dalje, dokler sinova kar naenkrat nista bila dovolj velika za sprejemne izpite na univerzo.

Najeli so domačega učitelja, univerzitetnega študenta. Bil je izrezana podoba njenega nekdanjega ljubega. Tudi ta je bil »samurajske krvi«. Tudi ta je bil »načitan«.

»Mislila sem, da je njegova reinkarnacija.«

Podobnost jo je pretresla. Kaj pa, če je njegov sin? se je vprašala, toda oba njegova starša sta bila živa in zdrava, podoben mu je bil po čistem naključju. Toda Mitsukijina babica je iz dneva v dan teže zatirala čustva do njega. Čeprav si je govorila, da je treba požeti, kar poseješ, se ji je zazdelo, da si takšno poželenje lahko dovoli, saj si je tudi mož vzel ljubico. Tudi mladi študent se je postopoma ogrel zanjo, ki je bila še vedno privlačna. Slednjič sta se zapletla v prepovedano zvezo in Mitsukijina babica je pustila moža in sinova ter pobegnila s tem domačim učiteljem. To je bil Mitsukijin in Natsukijin dedek.

Ko je babica pripovedovala o svoji prvi ljubezni, mu je vedno pravila zgolj »Kanichi.« Najbrž ji je bilo tako naravno, kajti preden je spoznala dedka, babica ni koprnela po svoji prvi ljubezni, temveč po izmišljenem romanesknem junaku.

Ko je njena hči Noriko, Mitsukijina mama, odrasla, jo je povprašala po pravem imenu:

»Saj zdaj je že vseeno, kako mu je bilo ime.«

»Ampak mama, Demonsko zlato se dogaja v Tokiu, ti si pa

živela v Osaki, ne?«

»V Tokiu se dogaja samo zato, da se lepše bere. Pomisli, kdo bi bral zgodbe v osaškem narečju? Si predstavljaš, da bi Kanichi zavijal po osaško, ko bi se pogovarjal z 0-Miyo? Jaz si ne. Zvenelo bi trapasto.«

49. »Kakšen bedak!«

Med odraščanjem se je mama skozi meglene skrivnosti dokopala do resnice o svojem rojstvu. Nikoli ni verjela, da je njena mama

»0-Miya«, toda ni imela osnove, na kateri bi to zatrdno ovrgla. Babičina prismojena lahkovernost je bila enako srhljiva, kot je bila pon1ilovanja vredna, tako da ni več vrtala v to.Zdaj tako ali tako nič ne bi spremenilo dejstva, da seje rodila po zaslugi njenih globokili utvar.

Domači učitelj, s katerim je babica pobegnila - se pravi mamin oče in Mitsukijin in Natsukijin dedek, je imel še sedem sorojencev.

To je bila doba, ko je vladalo načelo rojevajte in se množite.

Najstarejši otrok v njegovi družini je bila prvorojena hči, mamina teta, tista, ki se je kasneje primožila v družino »Jokoham«. Zanjo to ni bil velik preskok na družbeni lestvici. Njen oče je bil res obubožan samuraj z veliko otroki, pred restavracijo Meiji je bil rentnik gospostva Tsuwano, po restavraciji pa se je, kot je bilo v njegovem sloju pogosto, spreobrnil v krščanstvo. »Jokohame« so izvirale iz družine zdravnika zahodnjaške medicine, ki je prav tako deloval v gospostvu Tsuwano in bil spreobrnjenec v krščanstvo.Tetina lepota in status sta pomagala, da je bila poroka gladko sklenjena. Isto ozemlje in veroizpoved sta privedla do dobre partije. Njen mož, kasnejši

»dedek Jokohama«, je bil uspešen kapitan trgovskili ladij, in tako se je iz leta v telo povečevala vrzel med tetinim načinom življenja in življenji njenih sorojencev.

Če je bila prvorojenka družini v ponos, je bil drugorojeni, mamin oče, družini v sramoto. Na Visoki komercialni šoli v Kobeju, po drugi svetovni vojni je iz nje nastala Univerza v Kobeju, je bil zaradi izvrstnega učnega uspeha povišan v častnega učenca in tako oproščen šolnine. Odpirala se mu je kar najsijajnejša prihodnost, a je podlegel »0-Miyinim« čarom in skrenil z začrtane poti.

Če bi bila »0-Miya« samo nekdanja gejša, bi še nekako šlo. Toda bila je poročena žena. Romanca niti ne bi bila nič posebnega, saj je bil domači učitelj njenih sinov, toda ona je bila kar štiriindvajset let starejša od njega, zlahka bi mu bila mama. Da bi bilo vse skupaj še slabše, razlog za njun pobeg ni bil v tem, ker bi »0-Miya« zanosila. Mamo sta spoštljivo naredila po pobegu.

»Kakšen bedak!« je brez zadržkov rekel eden od sorodnikov.

Norikin oče se z njeno mamo, ki je bila stara toliko kot njegova, nikoli ni poročil. Hčerko je imel sicer zelo rad, a jo je priznal samo za nezakonskega otroka. Nekdanja gejša je vedela, kje ji je mesto, in na kaj več ni upala. Že to, da je priznal Noriko za svojo hčer, je bila zanjo velika tolažba. Dejstvo, da se je potolažila s tako malim, je kazalo, v kako nezavidljivem položaju je bila zaradi svoje preteklosti in v kako krhkem položaju se je znašla, odkar je bila skupaj z don1ačim učiteljem.

Nekaj let so se selili, dokler se niso ustalili v Jokohami. Po nekaj letih so se preselili v Osako, kjer so se naselili v ozki vrstni hiši, mama pa je osuplo poslušala poštevanko v osaškem narečju. Ozka hiša je stala v prašni četrti, ki so jo še zidali, gledala je na hrupno glavno ulico, saj je babica kovala jalove načrte, da bi se v pritličju ukvarjala s kakšnimi posli. Čeprav je bila mama hčerka uslužbenca, je nenadoma pristala med trgovci z rižem, prodajalci železnine, gostilničarji, štacunarji, brivci in drugimi. Dedek je s svojo izobrazbo in dobrimi ocenami prejemal čisto spodobno plačilo. Kljub temu da niso tako zelo tenko piskali, se je babica poskusila v poslu, ki mu ni bilo usojeno, da bi stekel, hkrati pa je ves čas ostajala nadvse skromna kot služkinja. Mislila si je, da bo dedka dlje obdržala pri sebi, bolj ko mu bo lajšala breme, toda po drugi strani se je že od začetka pripravljala, da jo bo nekoč tako ali drugače zapustil.

Po babičini smrti, ko sta Mitsuki in Natsuki že zrasli, je mama presodila, da sta že dovolj pametni, da jima ne bo naredila nobene škode, in začela pogrevati, kaj vse jo je na babici motilo. Neizobražena, neomikana v besedah in dejanjih, zagrenjena in zlovoljna zaradi nezavidljive preteklosti. In ponošene cunje, ki se jih je držala, so samo še poudarjale njeno starikavo grdost.

Še zlasti se ji je gnusilo, da babice ni motilo, ko je razkazovala svojo starost. Babica je povedala, da je, ko je zbežala z dedkom, s sabo vzela želvovinaste glavničke, amuletke iz koral, žadaste okraske za obi, safirne prstane -kaj pa diamantni prstan? - in jih kos za kosom do zadnjega prodala, da se je pretolkla skozi revno življenje. A mama v svoji glavi ni mogla povezati lesketavih dragih kamnov in postarane babice. Niti ni mogla verjeti, da je bila nekoč lepa.

»Kar gnusila se mi je, tako stara je bila in grda. Ves čas sem se prepričevala, da se nikoli ne bom tako zapustila.«

A tudi če se je trudila skrbeti za svoj videz, ni bilo verjetno , da bi za vekomaj obdržala štiriindvajset let mlajšega moškega, ki je niti ni bil pripravljen vpisati v družinski register kot zakonito ženo.

Ko je šla Noriko v srednjo šolo, je dedek res dobil drugo žensko in zapustil babico in Noriko. Dedek se s svojo manj kot spodobno preteklostjo ni mogel nadejati dobre poroke. Njegova nova družica je bila natakarica iz neke cenene gostilne, v katero je zahajal, da bi se razvedril. Noriko jo je iz vsega srca prezirala. Toda dedek je z močnim občutkom odgovornosti tudi po poroki s to žensko še naprej podpiral babico in Noriko. Še več, da bi obdržal Noriko pod svojim budnim očesom, dokler ne bi maturirala, je z novo ženo živel na isti ulici, pa naj je bilo to še tako nezaslišano.Ta, za vse vpletene mučna in bizarna ureditev se je končala šele, ko je Noriko maturirala in sta se gospodinjstvi preselili vsako na svoj konec. Pol leta zatem se je Noriko iz strahu pred snubitvijo brivčevega sina odločila, da bo odšla k »Jokohamam«.

Ko se je dedek poročil s tisto natakarico, je babica pretakala solze v umazan predpasnik, a se je na koncu morala sprijazniti, da se je zgodilo, kar se je imelo zgoditi. Babica je bila po naravi vedra, kar je k sreči mama podedovala , in hkrati skromna, česar na žalost mama ni podedovala. Težko bi rekli »konec dober, vse dobro«, toda podoba babice v Mitsukijinem spominu je nekoliko omehčala

njeno žalostno zgodbo. Mama se je od otroštva naprej naposlušala babičinega jadikovanja »saj sem samo tvoja dekla« in priznavala je, da ji je bilo takšno babičino samoponiževanje zoprno. Toda babica je v hiši v Chitose-Funabashiju res dobila vlogo dekle, pospravljala je, prala, kuhala in si dajala opravka po hiši, na čemer ni bilo nič pomilovanja vrednega. Ob takšni hčerki, ki se je obnašala kot gospodarica hiše, neomajna in strašljiva, bi babica pri šibkejšem zdravju kakor v starodavnih pripovedkah najbrž pristala na gori, kamor so odnašali umret oslabele starce, toda k sreči je bila čila in zdrava in izžarevala je zadovoljstvo človeka, ki je našel prostor zase.

Tudi oče jo je priljudno klical »babica«. Ko je babica šivala, se je Mitsuki prikupljivo naslonila nanjo in v njenem ukrivljenem hrbtu začutila olajšanje človeka, ki bo po dolgem in napornem življenju končno lahko brez skrbi izdihnil na rogoznicah te hiše.

Mitsuki je sčasoma postalo žal tudi za dedka.

Vržen v vlogo Kanichija, je začel kot izvrsten študent s sijajnimi obeti za prihodnost, a si je z eno potezo nakopal neverjetno prtljago družinskega izobčenca. Če bi bil po naravi fičfirič, bi babico in mamo zapustil že prej, toda vzgojen je bil v krščanski družini, pod površjem prežeti s starimi konfucijanskin1i načeli. Bil je tako zelo vdan, da ga je bilo že težko gledati. V mladostni zablodi si je zapletel življenje, zavrgel ambicije in svoja najboljša moška leta preživel v oklepu sramu, obžalovanja in občutka krivde. Če pomislimo, da ni bil nepremišljene narave, je povsem razumljivo, da Norikine mame ni potrdil za zakonito ženo.Poleg tega je ravno zaradi svoje narave z razočaranima staršema in sorojenci še naprej skrbno vzdrževal s.tike in tako ohranil vezi z »Jokohamami«, ki so kasneje pomembno sooblikovali mamino življenje.

Ko je mama odrasla, jo je eden od sorodnikov postavil na realna tla:

»Noriko, ne smeš toliko zameriti očetu. Kdo drug bi vaju gladko vrgel čez prag, da bi živeli kot beračici pod mostom. Ne bi bilo nič čudnega.«

Babico je njen oče gladko dal v rejo hiši gejš. Popolnoma drugače od njega pa dedek ni opustil očetovske odgovornosti, četudi se je odselil iz skupne hiše. Poskrbelje, da je mama končala srednjo šolo,ji kasneje pošiljal denarno podporo in jo nazadnje za dobro mero oskrbel še z imenitno doto.

Mamo so besede sorodnika zbodle v srce in prvič je ponižno sprejela, da obstaja tudi takšen pogled na stvar. Vendar je že dejstvo, da je na to prvič pomislila v odraslosti, govorilo o tem, kako zelo si je njen oče prizadeval, da bi imela kar se da normalno odraščanje.

Mama je po svoji stari navadi poudarjala, kako hudo ji je bilo med odraščanjem:

»Sploh si ne moreta predstavljati, kaj vse so govorili o meni, ker sem bila nezakonska.«

Imela je prav.Ne Natsuki ne Mitsuki nista mogli vedeti, kaj je mama prestajala. Časi so se precej spremenili. Seveda sta vedeli, da so bili izrazi, kot sta »nekdanja gejša« in »nezakonski otrok«, žaljivi, a zanju je bila to samo anekdota iz preteklosti, toda ker je bila mama po naravi takšna, kakršna je bila, se nista mogli pripraviti do tega, da bi bili do nje sočutni.

Še več, ko je Mitsuki odrasla, je dojela, da je mamo skromna babica v otroških letih razvajala, da jo je čuteči dedek zasipaval s pozornostjo, skratka, da je bila prav zato, ker so bili odrinjeni na rob družbe, deležna globoke starševske ljubezni. Ker je bila otrok greha, sta starša toliko pozorneje skrbela zanjo in s tem še okrepila njeno vrojeno razvajenost in svojeglavost.

To pa še ni bilo vse. Potem ko je dedek zapustil skupni dom, je mama v prebrisano drugačni obliki postala še bolj razvajena in svojeglava. Da bi preko nje ohranila vezi z dedkom, je babica ustregla vsaki njeni muhi. Dedek v svoji predanosti in iz občutka krivde do mame ne iz čustvenih ne iz etičnih razlogov ni mogel biti strog in se ji je dobrikal še bolj kot prej, hkrati pa je pazil, da njegova žena ne bi imela razlogov za pritoževanje. In tako je mama, kadar se je odločila, da bo obveljala njena, ne glede na to, koliko zadrege je povzročila ljudem okoli sebe, nazadnje dosegla svoje. Se je nezavedno priučila vzorca, da mora zahtevati preveč, da doseže vsaj nekaj?

50. Dedkove solze

Ena od anekdot je Mitsuki še posebej ganila.

Bilo je, ko je bila mama v osnovni šoli in je še vedno živela z dedkom. Dedek se je takrat zbal za njeno prihodnost. Njegova hčerka bo n1orala živeti z bremenom, da je nezakonski otrok, in še z bremenom svoje mame. Zelo težko bi se spodobno poročila. Toda k sreči je bila bistre glave, in četudi se je ves čas igrala z otroki iz soseščine, je imela dobre ocene. Tako se je dedek sčasoma domislil, da bi jo vpisal na dekliško gimnazijo, da bi potem postala učiteljica na dekliški šoli. Mogoče mamino nagnjenje do lepih reči takrat še ni bilo tako izrazito ali pa dedek, moški preprostega in strogega okusa - po maminih besedah ni bil samo varčen, temveč kratko malo skopuški -, tega ni opazil oziroma ni hotel opaziti. Načrt o bodoči učiteljski službi je bil za mamino naravo neprimeren, a poučevanje, še zlasti na dekliški šoli, je bilo v tistem času za ženske najsprejemljivejši poklic. In če se ne bi poročila, bi tudi z mamo na grbi s takšno službo v življenju lahko shajala.

Dedek seje odločil za šolo, ki je bila za dekle z osnovne šole v odročni osaški četrti več kot odlična izbira. Na prijavni list je v rubriko

»Želena šola« ponosno vpisal »Dekliška gimnazija Nara«. Edina druga takšna šola je bila v Tokiu. Na isti prijavni list je napisal, čeprav zelo nerad, »nezakonska«. Mama še vedno ni vedela, kaj ta izraz pomeni.

Ponosna, da je njen oče zanjo gojil takšna pričakovanja , je mama začela obiskovati dodatni pouk in se marljivo učiti za sprejemne izpite. Dobivala je še boljše ocene in prvič jo je učenje veselilo. Na izpitni dan se je, kot bi se usoda poigrala z njo, prehladila in dobila

vročino, toda z ocenami je bila vseeno zadovoljna. Tako je poročala dedku. Toda na seznamu učenk, ki so uspešno opravile izpit, mamine številke ni bilo. Dedek se je poln pričakovanj vrnil iz službe in izvedel, da ni bila sprejeta. Ne da bi se preoblekel v domači kimono, se je kar v obleki zavlekel v dnevno sobo in obsedel v kotu, s hrbtom obrnjen proti njima. Mama in hči sta zadrževali dih, vtem pa je tiho začel jokati, dokler mu nazadnje vse telo ni podrhtavalo v hlipanju in si je z dlanjo brisal solze, ki so kar tekle in tekle.

Dedek je bil prepričan, da je zavrnitev povezana z njenim nezakonskim statusom. Mama ga je takrat prvič in zadnjič videla jokati in hudo ji je bilo, da ni izpolnila njegovih pričakovanj. Dedek jo je želel potolažiti, a za to bi ji moral razložiti, kaj pomeni beseda

»nezakonska«. Gotovo jo je sam pri sebi prosil odpuščanja. Babica najbrž ni vedela, kam bi se dala. Ko si je Mitsuki zamislila prizor s to družino, s tremi družbenimi obstranci, kako vsak pestuje svojo žalost, je vsakega na svoj način pomilovala.

Po tem bolečem zdrsu si je dedek zadal nalogo, da ji poišče dobrega ženina, ki bo poskrbel tudi za njeno mamo, zato jo je vpisal v dekliško srednjo šolo, katere edini cilj je bil dekleta pripraviti na poroko in materinstvo.

Čeprav jo je zasipaval s pozornostjo, ko je bila majhna, čeprav je do neke mere pridno izpolnjeval očetovske dolžnosti, tudi ko ju je zapustil, mu je mama vse življenje zamerila. Pa ne zato, ker ju je zapustil. Tudi sama se je zavedela, da drugače ni moglo biti. Zamerila mu je zato, ker ni niti s prstom mignil, da bi kaj naredil za njeno poroko, čeprav si jo je zadal za najpomembnejši cilj. Samo čakal je in upal, da se bo kar sam od sebe pojavil kak ženin in k sebi vzel še nadležno prtljago v obliki njene mame. Ko bi se to zgodilo, naj bi bil odrešen zablode mladosti. Ne le v gmotnem, temveč tudi v duhovnem smislu. To je bilo v njegovi naravi. Pred poroko z novo ženo in po njej je živel skromno življenje in dajal vsak najmanjši novčič na stran za Norikino poroko, ki naj bi se nekoč zgodila. A kljub temu ni naredil ničesar, da bi do tega prišlo.

Potem ko je mama maturirala in se z babico preselila na drugi konec Osake, jima je še vedno enkrat na mesec prinašal denar za življenjske stroške.

»Kakšen trap je bil moj oče „.«

Tako ga je v veliki meri imenovala zato, ker se je v najbolj ključnem trenutku njenega življenja umaknil.

A ko je Mitsuki pogledala na te okoliščine z očmi odraslega, je lahko razumela, kako seje počutil dedek. Če bi iskal ženina za Noriko v svojem krogu znancev, bi razkril preteklost, ki se jo je na vse kriplje trudil prikriti. Dedku, ki je bil učbenik morale na dveh nogah

- dedku, ki ni bil razpuščen niti toliko, kot je črnega za nohti -, bi bilo to gotovo neznosno. A ker je bil človek z izjemno močnim občutkom za odgovornost, bi lahko konec koncev zgrabil bika za roge, premagal sram, stopil do znancev in jih povprašal, ali vedo za kakšno družino s primernim sinom.

Pod pogojem, da bi bila Noriko hči kot vse druge.

A v kakšno dekle je zrasla? Že tako je bila Noriko rojena svojeglavka, toda zaradi posebnih okoliščin, v katere je bila pahnjena, je razvila nagnjenje do neneh nega preizkušanja, do kod lahko uveljavi svoj prav. Prebirala je izraze na obrazih in s priliznjenim tonom skušala izvabiti kar največ.

Potem ko se je dedek izselil in ju zapustil v vrstni hiši z obrabljenim pohištvom, Noriko, ki seje iz otroka preobrazila v mlado žensko, ni izgubila poguma in se je s še večjo zagrizenostjo podala na lov za svojimi sanjami.

Na dekliški šoli, na katero se je na hitro vpisala po zdrsu na sprejemnih izpitih za prestižno gimnazijo, je imela veliko sošolk iz bogatih družin. Noriko je zelenela od zavisti, ker so jim starši lahko kupovali lepe obleke, toda ni bila tiste vrste mladenka, ki bi si v nemočnem trpljenju pohlevno grizla ustnice. Ogledovala si je fotografije v Dekliški prijateljici, si s prihranjenim denarjem kupovala blago in iz njega pridno šivala obleke v zahodnjaškem slogu. Enako zavzeto si je pletla puloverje. Ker ji nadvse skrbna babica nikoli ni naložila kakega hišnega opravila, je imela po povratku iz šole zase časa na pretek. Pogosto je hodila v kino, in ko je bila dovolj stara za zahodnjaške filme, je parala ponošene stare jukate in jih predelovala v nekakšne večerne obleke z globokimi izrezi, kakršne so nosile zvezde filmskega platna. Imela je ves ljubi čas na voljo, da je zavzeto vihtela šivanko in iz preostanka blaga delala volančke, da

je obrobila ovratnik in robove. Seveda v takšnih opravah ni mislila hoditi ven in jih je imela samo za v posteljo. Ko je padla noč, je na oguljene rogoznice v hiški s klavrnim pohištvom z babico pogrnila zbite futone, si nadela večerno obleko lastne izdelave in legla. Le kaj je sanjala, ko je spala ob smrčeči babici?

Razume se, da so bile sanje, ki si jih je mama lahko privoščila s siromašno žepnino, pičle, naj je bila še tako iznajdljiva. Nazadnje se je navadila dedka gnjaviti za to ali ono. Dedek je v skladu s stanjem v denarnici za ženinim hrbtom po najboljših močeh izpolnjeval mamine neskončne in nerazumne zahteve. Mama si je zaželela mehke postelje, takšne, na kakršni je spala princeska na zrnu graha.

Dedek ji je priskrbel posteljo s kovinskim okvirjem, na katerega pride slamnjača, na kakršnih so spali vojaki.Mama je dobila skomine po bleščeče črnem klavirju. Dedek ji je priskrbel harmonij, ki je spuščal zasople zvoke. Mama se je nekaj časa razočarano kujala, a kaj hitro jo je zasrbela kakšna nova želja. Dedka so te ponavljajoče se zadrege vedno bolj zdelovale. Je mogoče zaradi tega izgubil voljo, da ji poišče primernega moža? Sam ji ne bi mogel najti moža, ki bi zadovoljil vsako njeno muho. In tudi če bi dobil koga za svojo hčer, bi jo nazadnje samo pognal čez prag ali pa bi zbežala sama.

In res, mama je od prvega moža zbežala.

Koje bila mama že v letih, je nekega dne Mitsuki urejala njena pisma. Med njimi je z nenavadno živostjo izstopala ovojnica iz starega japonskega papirja s sledovi modrega črnila. Pisava ji je bila na oko poznana, obrnila je kuverto in zagledala dedkovo ime. Dedek se je nekoč v preteklosti preselil v Kjoto inpismo je bilo poslano od tam.

»Pismo od dedka?«

»Tako je. Tako zelo me je razjezilo, da sem ga ohranila. Izvoli, kar preberi ga.«

Mama in oče sta kupila zemljo v Chitose-Funabashiju, toda nista nabrala dovolj, da bi zgradila hišo, zato je mama prosila dedka, da jima posodi denar.

Odpisal je z natančno, lepopisno roko, v staromodnem slogu:

M ar si nisi svestna izraza >strpeti<? Potem ko si s svojimi sebičnimi ravnanji vsem okrog sebe povzročila nemalo sivih las, ne sk ušaj zdaj zgraditi še hiše. Polagam ti na dušo, da malo >strpiš<.

Pismo se je nadaljevalo v tem zmedenem, malo karajočem, malo tarnajočem tonu.

Mitsuki je prečesavala modro črnilo in pomislila, kdaj je bilo napisano. Čeprav so ji »Jokohame« poiskali ženina nad njenim nivojem in jo je dedek pospremil v zakon z ustrezno bogato doto, je mama tega prvega moža in hčerko pustila ter se spentljala z drugim moškim, Mitsukijinim očetom. Bojda je dedek takrat v besnilu pretrgal vse stike z njo. Kdaj se je mama pobotala z njim, Mitsuki ni vedela, po pismu je lahko samo sklepala, da ni moglo preteči prav veliko časa, ko ga je spet zaprosila za denar. Mitsuki je povsem sočustvovala z dedkom. Moral je biti ves iz sebe. Komaj se je ohladila njegova jeza zaradi njene ločitve, že ga je brezdušno spet prosila nekaj nerazumnega. Kdo ve, kaj vse bi v prihodnosti še zahtevala od njega.

Mama je po dedkovi zavrnitvi parcelo razdelila na tri kose in dva prodala, da je lahko zgradila hišo. Ko je bila Mitsuki še 1nala, je s prstom kazala na hiši levo in desno od njihove in z grenkobo ponavljala: »To je bila naša zemlja.«

Po babičini smrti sta Natsuki in Mitsuki dedka obiskali v Kjotu. Živel je v mirni soseski, v okusno opremljeni tradicionalni hiši z gibko razvejenim borovim drevescem na dvorišču.

»Kaj dobrega lahko danes storim za vaju, moji dragi Mitsuki in Natsuki?«

Klečal je v formalno vzravnani drži in z vnukinjama govoril v hladnem vljudnem tonu. Po samoobvladani rabi jezika je moral spominjati na Kanichija. Z novo ženo nista imela otrok, tako da razen Natsuki in Mitsuki drugih vnukov ali vnukinj ni imel.

Najbrž si je želel biti z njima ljubeč in ju pocrkljati, toda čutiti je bilo, da zelo pazi, kakšen vtis daje. Tega ni počel le iz uvidevnosti do svoje žene, temveč gotovo zato, ker je na vnukinji projiciral strah, kaj bo njegova hči spet hotela, če se bo za trenutek omehčal.

Ko je mama postala popolnoma odvisna od pomoči, se je tudi Mitsuki privadila, da se je vsakič, ko je slišala dobrikavi »Miiitsukiii«, postavila v prežo. Naj je Mitsuki držala še tako močan ščit okoli sebe, je mama pozorno čakala na vsako najmanjšo vrzel v njem. Je bila mama sama kriva, da je bila takšna, kakršna je bila?

Ne moremo je dolžiti za značaj, s katerim se je rodila. Kaj pa, če jo je takšno naredila njena vzgoja? Do kolikšne mere je posameznik sam odgovoren za svoja dejanja? Odgovora ni, neizpodbitno ostaja samo dejstvo, da je bila mama zvesta sama sebi.

51. Fotografije

Kako dolgo je sedela v avli?

Usedlina rdečega vina na dnu zamazanega kozarca se je, mogoče zaradi bližine ognja v kaminu, zgostila in kmalu je bila videti kot nekakšna marmelada. Mitsuki se je razgledala naokoli, a bela glava gospe Kaoru je že izginila. Ostala sta samo še n1oški v srednjih letih in mlada ženska. Moški je, kot moški v takšnih okoliščinah brez izjeme počnejo, mlajšo žensko neverjetno zagnano o nečem poučeval. Tetsuo je bil dovolj pameten , da ni iskal pozornosti na tako cenen način.

Mitsuki je nezavedno strmela naravnost vanju in za trenutek grenko pomislila na vietnamsko nebo. Bila je ura, ko naj bi se počasi odpravila nazaj v sobo, a je bila tako lenobna, da ni mogla premakniti niti prsta. Od ognja v kaminu segreti zrak je zastajal in s svinčeno težo pritiskal na telo. Vsakič ko se je mlada ženska zasmejala, je smeh predrl avlo in jo popraskal po ušesih. Mitsuki si je mislila, da se je prelevila v tečno staro babo, ker je tako doživljala. Mama ji je izpila vse moči, vrh tega ima opravka s Tetsuovim varanJ em.

Vrnila se je v sobo, vtaknila magnetno kartico v režo na steni, da so se prižgale luči. Tik zatem je zazvonil telefon. Bilo je že čez polnoč.

»Že dvakrat sem te klicala. V drugo so mi ljudje na recepciji rekli, da te lahko poiščejo v avli, a sem jim rekla, da ni treba, ker da ni tako nujno.«

Domači Natsukijin glas jo je postopon1a pripeljal nazaj v resničnost.

»Zakaj me nisi nič poklicala? Že tretji večer si tam.«

»Mislila sem, da bo drago, če te pokličem direktno iz hotelske sobe, pa sem raje čakala, da me ti pokličeš.«

To je držalo samo napol. Klicala je ni, ker ji je bilo zaradi kolobocije s Tetsuom nerodno klicati. Od vsega mogočega je Natsuki zinila tole:

»Očitno si me postavila na stranski tir. Tetsuu pa gotovo telefonariš? «

»Ne, samo mejle si piševa.«

Kdaj bo do Natsuki lahko iskrena?

»Kako mu kaj gre? To je prvo sobotno leto, ko nisi šla z njim, ne?«

»Se bo že znašel, v redu je,« je hladno odgovorila Mitsuki.

»In kako si ti?« je Natsuki spremenila temo pogovora.

»Hotel je fin.«

»Si se že kaj spočila?«

Mitsuki je ob sestrinem vprašanju zavzdihnila.

»No, spominjam se samih zoprnih stvari. Počutim se slabše kot prej.«

Ko je zaslišala Natsukijin glas, ji je kakor pogojni refleks na vrh priplaval spomin na dan, ko je mama umirala in so ji izsušeni prsti drhteli v prazno.

»Na mamo mislim, čeprav nočem,« je rekla Mitsuki.

Tudi Natsuki je brž pristavila, da ne more spraviti mame iz glave:

»Veš, tudi jaz se počutim slabše kot prej. Sprašujem se:le kdaj je bova zares odrešeni? „.Si kaj pogledala mejle?«

»Ne, nisem.«

Potem ko je prebrala Tetsuovo dopisovanje s tisto žensko, računalnika ni več odpirala. V službi je vladalo zatišje in v kratkem ni pričakovala nobenega sporočila. Dodatne slabe volje zaradi kakega novega Tetsuovega pisma si tudi ni želela.

»Poglej, no.«

»Hmm, takoj zdaj?«

»Bom počakala.«

Mitsuki je prižgala računalnik, odprla nabiralnik in zagledala pismo z naslovom »Spomini družine Katsura«. Odprla ga je in na svoje presenečenje zagledala povezavo na spletne albume s fotografijami. Natsuki je od nekaj rada sestavljala albume fotografij, in ko sta praznili hišo v Chitose-Funabashiju, je domov odnesla pet škatel družinskih albumov, češ da jih bo pregledala in naredila izbor, a Mitsuki si ni predstavljala, da jih bo shranila na splet. Uredila jih je pod naslovi, kot so »Preden sta se mama in oče poročila« in »Ko sta bili sestrici še mali«.

»Nisem vedela, da se tako znajdeš z računalniki.«

Mitsuki je od znancev že kdaj dobila kako povezavo na spletne albume, od Natsuki pa je ni pričakovala. Sestri in mama so si bile podobne v tem, da s tehnologijo niso bile na ti.

»Jun me je naučila. Izbrala sem samo dobre. Zdaj vsi delajo takšne albume. Največ živcev mi je požrlo, da sem fotografije sploh odlepila s papirja.«

»Super si to naredila.«

Kliknila je na diapozitive z naslovom »Preden sta se mama in oče poročila« in z nekajsekundnim zamikom so se pred njenimi očmi vrstile fotografije v sepiji.

»Jun me je okregala, da si uničujem zdravje. Ne morem nehati, vsak večer delam do poznih ur.«

Tudi Natsuki se je soočala s preteklostjo in se skušala pomiriti s sabo.

Album se je pričel z očetovimi fotografijami, na prvi je bil debelušen, gol dojenček, nato pri petih letih v lepem suknjiču haori in hlačah hakama, iz katerih je bilo kar čutiti hlad težke svile, nato je sledila fotografija v šolski uniformi in čepici, posneta z njegovim očetom na slovesnosti ob vstopu v srednjo šolo. Album je vključeval fotografijo z njegove pogrebne slovesnosti in še fotografijo iz študentskih let, ki so jo uporabili na pogrebu. Mama ni odraščala v okolju, v katerem bi pogosto hodili k fotografu, zato so bile na voljo samo fotografije z začetka njene srednje šole, toda prav na vsaki je bila videti nadvse vesela.

»Samo pritoževala se je. A vsaj to lahko rečem, da so njo v otroštvu bolj nosili po rokah kot mene,« je iz Mitsuki nehote izbruhnila zamera, a ji je Natsuki v istem trenutku že pritegnila:

»Res je, kar praviš. Njo so nosili po rokah celo bolj kakor mene. Ona je samo vsiljevala svoje sanje meni. In kar spomni se, kako je babica razvajala tebe. Bila je res iz srca prijazna, ne tako kot ona.«

»Škoda, da nimava nobene babičine fotografije.«

Ko je babica pustila moža, je vse fotografije pustila za sabo. Ostala je samo tista, posneta po Mitsukijinem rojstvu, ko je bila babica že zelo stara. Ovratnik kimona je imela razrahljan, redke preostale bele lase je imela spete zadaj, in na tej izsušeni podobi ni bilo niti trohice nekdanjega šarma. Le kako je lahko ta starka nekoč mislila, da je »0-Miya«? Mitsuki kot otrok ni vedela, kako je babica nekoč živela, nobenih anekdot o »0-Miyi« ni poznala. Ker v svoji otroški osamljenosti ni bila deležna dovolj pozornosti ne od mame ne od očeta, se je oklenila babice. Babica jo je imela strašno rada: »Pridna, pridna, res si pridna punčka.«

Ne glede na karkoli je bila njena »pridna punčka«.

Bi si babica lahko predstavljala, da je njena ljubljena vnukinja vse življenje preživela, ne da bi jo moški ljubil? Še več, da se s tem ni spopadla, temveč je v svojo sramoto pustila, da se je vleklo globoko v njena petdeseta leta. Medtem ko je Mitsuki zrla v babičino fotografijo, se ji je zazdelo, kot da je njeno brezpogojno ljubezen izdala. Babica je k sreči umrla, preden je izvedela, kakšno hčer je vzgojila. Ljudje zapustijo ta svet, preden na lastne oči vidijo, kam sežejo valovi bovarizma, v katere so padli.

»Ko sem se ukvarjala s temi fotografijami, sem razmišljala, kakšen človek je bila mama.«

»Tudi jaz bi rada vedela.«

»Se spomniš tiste, na kateri obeša perilo? V lahni poletni obleki, brez nogavic, v coklah. Tudi tisto sem dala v album.«

Mitsuki je zavzdihnila:

»Ja, spomnim se je. Vedno mi je bila všeč.«

Na fotografiji na vrtu domače hiše kot vsakdanja mama svojega časa v predpasniku obeša perilo na sušilnik. Ker jo je oče fotografiral od strani, mama ni imela narejenega nasmeška, s kakršnim se je po navadi nastavljala aparatu. Fotografija je bila čisto naravna. Vrt se je kopal v poletnem soncu.

»Spomnim se je samo iz časov, ko je bila že stara. Sploh si ne morem več predstavljati, kakšna je bila, ko sva bili otroka.«

»Jaz tudi ne.«

»Ko pogledam to fotografijo, se mi zazdi, da je bila takrat veliko bolj naravna in prizemljena.«

»Res je bila.«

»Prav imaš. Če ne bi bila, bi to vplivalo tudi na naju. Le kakšni bi postali? «

Na ekranu so se druga za drugo prikazovale podobe mame v mladih letih. Vsaka od njih je izzvala nepotvorjeno nostalgijo, a žal niso imele nikakršne zveze z mamo, kakršna je postala z leti. Mitsuki se ni mogla več spomniti niti svoje otroške duše, gnetljive, brez ostrih robov, s kakršno je mamo gotovo po otroško oboževala.

»Res si jih vse oglej. V prihodnje jih bom naložila še več,« je na koncu rekla Natsuki in odložila.

Mitsuki si je albume še enkrat z mešanimi občutki ogledala, nato je spletno stran zaprla in se vrnila k oknu z elektronsko pošto. V

oko ji je skočilo novo Tetsuovo sporočilo. Zadržala je dih. Prišlo je pred nekaj minutami. Tetsua je skrbelo, ker jo je že večkrat klical v stanovanje in na mobilni telefon, a se ni odzivala.

»Se je kaj zgodilo z mamo?«

Umrla je - a Mitsuki ni bilo do tega, da bi to napisala, hkrati pa se ni mogla zlagati, da je vse v redu. Odgovorila je samo, da je popolnoma izčrpana, da je prejšnji teden prišla okrevat v Hakone in da piše od tam. Očitno je bil Tetsuo ravno takrat v internetni kavarni, saj je nemudoma odgovoril, da je vesel, da to sliši, inspet povprašal po mami:

»Se pravi, da je z njo vse v redu?«

Mitsuki je za hip pomislila in napisala:

»Zdaj je že čisto neprisebna.«

Četudi je morala na odgovor počakati nekaj sekund, je Tetsuovo navzočnost nenadoma začutila čisto blizu. Raztreseno je gledala v ekran.

»Žal mi je. No . . Si v istem hotelu kot takrat, ko si prišla z mamo?«

»Ja. Na obali Ashinoka.«

»V tistem, ki je povezan z 0-Miyo?«

»Ja. Čutiti je duhove marsikoga.«

»Kakorkoli, pazi nase, vedno si bila bolj krhka.«

To je bilo zadnje sporočilo, besede, sladke kot bombonjera za valentinovo, zavezana z veliko pentljo. Kako le naj načne pogovor o ločitvi, če je v sporočilu tako pozoren? Nehote je zmajala z glavo in zaprla računalnik.

52. Vsi so sumljivi

Naslednje jutro je bilo oblačno in kmalu je začelo rositi. Nikjer ni bilo videti znakov, da se bo enolično sivo nebo razjasnilo .Medtem ko je strmela skozi okno, je pomislila, da ustreza njenemu zdajšnjemu duševnemu stanju in da bo zaradi dežja ves dan ugnezdena notri. Ko je za zajtrk in kosilo odšla v japonsk o restavracijo, je obakrat tam videla starejša zakonca, skladna kot par skodel. Drugi gostje so prišli v hotel z avtom, zato so se lahko odpeljali jest kam drugam. Za večerjo se je odločila, da bo samo nekaj naročila v sobo.

Dan, ko je zaradi drobnega dežja tičala notri, se je prevesil v melanholičen konec. Toda ko se je bližala osma ura zvečer, jo je pritegnila misel, da bi šla v avlo, kakor so nekoč brleče luči cenenih bistrojev pritegovale uslužbence po koncu delovnika. Preoblekla se je v ustrezno obleko, se naličila, se spustila z dvigalom, in ko se je razgledala naokoli, je uzrla postavo v črni obleki. Melanholija se ji je v trenutku razpihala. Medtem ko je malo omahovala, jo je že opazil gospod Matsubara in ji pomahal, naj se mu pridruži.

Mitsuki je z neskritim veseljem prisedla in rekla:

»Včeraj vas nisem videla.«

Gospod Matsubara si je po svoji navadi z roko potisnil lase s čela nazaj, da se je razkril njegov bledi, upadli obraz:

»Ni se mi ljubilo ven in sem ves ljubi dan tičal notri. Tako ali tako sem moral prebrati neki članek.«

Ga je celodnevno tičanje v sobi še bolj povleklo v njegov zasebni svet? Okoli njega je velo vzdušje, kakor da ni čisto navzoč, kakor da je proti svoji volji prišel nazaj med ljudi. Mitsuki je skozi glavo šinila dobro znana statistika, da kadar ženska ovdovi, to na njeno

pričakovano življenjsko dobo ne vpliva, kadar pa ovdovi moški, se mu življenjska doba skrajša. Veliko vdovcev umre kmalu po ženini smrti, kakor da jo želijo dohiteti. Mitsuki je šla s pogledom čez njegova upadla lica in se ustavila na kozarcu viskija z vodo, isti pijači kot pred dvema večeroma. Je tiste vrste človek, ki se enkrat za nekaj odloči inse potem drži enakega? Je bil zato vedno enako oblečen?

»Opažam, da ste vedno oblečeni enako, v črno obleko,« je rekla rahlo porogljivo.

»Ja, no,« si je gospod Matsubara lase spet potisnil navzgor. »Moja žena je rekla, da tako povprečnemu človeku, kot sem jaz, najbolje pristaja povprečen videz. Tako da mi ni dovolila nositi ničesar drugega. Nimam niti spodobnih oblačil za prosti čas, kot se jim reče.«

Mitsuki je smeje se v duhu videla strogi Tetsuov pogled, kadar je izbiral, kaj bo oblekel. Za trohico je bila ljubosumna na pokojno gospo Wakako, da je imela moža, ki se je oblačil po njenih ukazih. Takole lahko vse življenje nosite žalno obleko, se je hotela malo pošaliti, a je pomislila, da bi bilo to neokusno, in je raje vprašala nekaj drugega:

»Se je vaša žena rada lepo oblačila?« V resnici je hotela vprašati, ali je bila lepa.

»Ja, res se je .«

»Kakšen pa je bil njen stil?«

Gospod Matsubara je razmišljujoče nagnil glavo, saj očitno ni našel besed:

»Meni je bila videti vedno enaka. No, kadar nisem opazil, da ima kaj novega, me je okregala.«

Kot prej se je plašno nasmehnil. Da bi se Mitsuki izognila govorjenju o sebi, je z vprašanji nadaljevala. Tako je na svoje presenečenje izvedela, da je gospa Wakako na konservatoriju študirala solopetje, gospod Matsubara pa da je precej zavzet ljubitelj resne glasbe.

Izvedela je, da je njegova najljubša jed pečena riba. Ima dva odrasla sinova.

Takrat pa sta pristopila gospa Kaoru in Takeru.

»Oh, vidva sta se pa že kar dobro spoznala.«

Mitsuki je začutila, kako zelo se je nadejala, da bi lahko večer preživela sama z gospodom Matsubaro, a gospa Kaoru se je povsem brezbrižno usedla, Takeru pa ji je malce bolj zadržano sledil.

»Kako ste?« je gospa Kaoru povrtala v gospoda Matsubaro.

»Nič posebnega, v redu sem.« Še preden je gospod Matsubara prišel do konca z odgovorom, se je gospa Kaoru že nagnila naprej:

»Tudi midva s Takerujem sva v redu,« je odgovorila in vmes izmenjaje pogledovala gospoda Matsubaro in Mitsuki. »Ampak nekaj čudnega je v zraku. Vsi večdnevni gostje smo sumljivi. zgleda, da so nas dali na seznam možnih samomorilcev.«

Predrznega veselja v glasu ni niti skrivala.

Na prvem mestu sta mama in hči.

Pred kosilom ju je slišala govoriti, da še nikoli nista bili v hotelu Fujiya. Gospa Kaoru jima je predlagala, da grejo tja vsi skupaj, in prosila Takeruja, naj jih odpelje z avtom. To je bil prvi hotel na Japonskem v zahodnjaškem slogu, zgrajen leta 1878, komaj deset let po restavraciji Meiji. Znamenit je bil zaradi nenavadne arhitekture, eklektične nlešanice japonskeg a in zahodnjaškega sloga s sijajno opečnato streho v slogu budističnega templja. Tam so prenočevale številne pomembne tuje glave, kot so princ Albert Yorški, poznejši Jurij VI., Charlie Chaplin, Nehru in drugi. Tudi Mitsuki je bila že tam. Potem ko je mama pustila očeta vnemar, sta se ga z Natsuki usmilili ter ga občasno odpeljali na kratek izlet. Na enem so prenočili v tem hotelu. Takrat so večerjali v hotelski francoski restavraciji z visokim stropom v japonsk em slogu, ki se je zelo dopadla tujcem.

Gospa Kaor u je ob sladici na koncu kosila, čeprav popolna neznanka, čestitala mami in hčeri za prihodnjo poroko in povedala, kaj je rekel jasnovidec . Pred njenimi očmi je mama vidno prebledela.

»Kar pretreslo me je. Mislila sem, da že potrebujem nitrorazpršilo .«

Vskočil je Takeru:

»Mogoče je samo mislila, da je slabo znamenje čestitati vnaprej. Ampak vseeno sta delovali precej čudno.«

Tudi na poti nazaj je mama v avtu le nepozorno sledila pogovoru.

»Kaj pa hči?« je Mitsuki vprašala Takeruja.

»Delovala je odsotno, kakor da je ne briga kaj dosti, kaj se dogaja. Na vprašanja o poroki je ves čas odgovarjala samo mama.«

Gospa Kaoru in Takeru sta prišla do sklepa, da je bilo med njima nekaj nenavadnega, čeprav nista mogla natančno reči, kaj.

Nato se je gospa Kaoru lotila starejšega para. Po vrnitvi iz hotela Fujiya je šla počivat, nato je popoldne šla v avlo, saj si je zaželela čaja. Ko je iskala prosto mizo ob oknu, sta tiho vstopila ostarela zakonca. Pomislila je, da bi mimogrede iz njiju izvabila še njuno zgodbo, in jima pomahala, naj se ji pridružita pri popoldanskem čaju.

»Jaz res nisem najenostavnejša sogovornica, a kot lahko vsi vidite, se ne pustim zlahka odgnati.«

Vsiljivo ju je spraševala marsikaj, mož je bil tiho, žena pa se je po kapljicah začela odpirati, dokler ni izbruhnila v nezaustavljivo govoranco, kakor da bi popustil jez. Celo robček si je pripravila. Zgodba je dobro znana: mož je bil sopodpisnik posojila, prvi podpisnik pa svojih obveznosti ni izpolnil. Tudi če odprodata vse, kar imata, posojilo še vedno ne bo odplačano.Žena je pripovedovala, mož jo je tu in tam dopolnil, in kar je gospa Kaoru mislila, da bo trajalo slabo uro, se je raztegnilo na debeli dve uri pitja čaja.

»Kar naprej smo naročali nove runde.«

Mož je bil v številni družini najstarejši sin. Pred upokojitvijo je dolga leta delal v tovarni jeklenih plošč, nato je še deset let skupaj z ženo delal kot hišnik v nekem bloku, dokler si pred dvema letoma z ženo nista končno zgradila svoje hiše. Pred nekaj meseci je prišla vest, da je njegov najmlajši brat, ki je kot poslovnež živel v Nagoyi, utrpel hudo možgansko kap, hospitalizirali so ga, nato je šel v stečaj. Ko je pred desetimi leti izgubil službo, se je lotil podjetništva, vendar mu nobena poslovna ideja ni stekla. Žena ga je z otroki zapustila in se ponovno poročila že veliko prej. Leta in leta nakopičenega stresa sta mu dokončno uničila zdravje. In mož tega ostarelega para je bil sopodpisnik bratovih naraščajočih dolgov.

Sopodpisnik ima pri vračilu posojila enake dolžnosti kot prvi dolžnik. V primeru, da bi mož razglasil osebni stečaj, bi izgubila hišo in vse prihranke, toda bila bi prosta preostalega posojila.

A po življenju trdega dela nista hotela končati v osebnem stečaju. Imela sta starejšo hčer in mlajšega sina, hišo sta zdaj dala na prodaj in se pred izterjevalci, ki so prihajali na vrata, zatekla k hčeri. Čeprav je hči veliko in rada delala, je bila od nekdaj šibke konstitucije.

Doslej so načrtovali, da se bo hči preselila k njima in skrbela zanju, nato pa bo ona prevzela hišo. Sin se je s tem dogovorom rade volje strinjal, saj bi bila sestra tako preskrbljena za prihodnost, poleg tega bi hiša po njeni smrti, če bi še stala, prišla v roke njegovim otrokom. Zdaj se je vse sfižilo. Sinu nista še nič povedala. Bala sta se, da bi iz uvidevnosti prevzel posojilo nase, čeprav ima svojo družino. Vendar bo resnica neizogibno prišla na dan, če ne prej, za novo leto, ko naj bi se po družinski navadi dobili v njuni hiši.

»Po kosilu z mamo in hčerjo nisem mogla še njima razodeti napovedi tistega jasnovidca s harleyjem davidsonom.«

Mitsuki je globoko prikimala.

»Ampak mož se je ves čas smehljal in navrgel, da če bi umrl, bi dobili iz življenjskega zavarovanja dovolj denarja za poplačilo vsega dolga. Ker naj bi bili po ženini strani dolgoživi, je vzel zavarovalno polico z dokaj visokim zneskom.«

Gospa Kaoru je povedala, da tega ni mogla poslušati z mirnim srcem.

Da sin ne bi ničesar posumil, sta dala v hčerino stanovanje napeljati staro telefonsko številko, toda nepošteni oderuhi so najeli neke barabe, ki so ju začeli nenehno nadlegovati. Zato sta z denarjem. z ženinega bančnega računa prišla v ta hotel, da se za začetek od vsega umakneta in v miru premislita, kako naprej.

»Stečaji malih in srednje velikih podjetij« - besedna zveza, ki se je med dolgoletno recesijo v časopisih in na televiziji že tako obrabila, da nihče več ni trznil nanjo, je segla tudi v ta od resničnega sveta oddaljeni hotel.

Tokrat se je oglasil gospod Matsubara, ki je bil doslej tiho.

»Ne vem, no, ampak meni vse to zveni malo čudno.«

Zagledali so se vanj.

»Če je ta gospod najstarejši sin, ima menda kar nekaj mlajših sorojencev. Tudi če pravno gledano niso odgovorni za posojilo, bi si lahko breme do neke mere porazdelili.«

»Tako je. Kot najstarejši brat je ves čas skrbel za druge, tako da mu je očitno prišlo v navado, da vse breme jemlje nase.«

»To ni prav,« se je namrščil gospod Matsubara.

Mitsuki se je vprašala, kaj je pomenila njuna zunanja skladnost, kot da sta v popolni spokojni harmoniji. Sta se brez besed tolažila?

Nesreča pride pogosto na tako stereotipen način, da je ta stereotipnost do nesrečnika in njegove stiske že kar žaljiva, zgolj nekaj, kar nazadnje lahko poenostavimo na statistično vrednost. A nesreča zaradi tega ni nič manjša. Tudi če je bila podobna zgodba že neštetokrat slišana, to v ničemer ne spremeni bridkosti tega skromnega para.

Med zbranimi, vsak je bil zatopljen v svoje misli, je za nekaj časa zavladala tišina.

Norčavo se je oglasila gospa Kaoru:

»No, iz tega lahko povzamemo, vam pravim, da med večdnevnimi gosti ni nikogar, ki bi bil čisto pri sebi.«

Mitsuki je nekoliko presenečeno rekla:

»Tudi jaz spadam mednje?«

»Vi? Vi ste sinoči s strašnim obrazom kot kak rdeči demon ves večer strmeli naravnost v ogenj.«

53. Papa airne rnarnan

»Nihče, ki tako mrko gleda, ne more biti čisto pri pameti.« Gospa Kaoru se je tako kot mama damsko zahihitala, kot so se ženske nekoč. »Najprej sem vas umaknila s seznama, a sem vas dala nazaj.«

Mitsuki se je prisilila v nasmešek, a ni imela kaj odgovoriti.

Prejšnji večer je res presedela v avli in pozabila na čas. Strmela je v plamene v kaminu, a misli so ji begale od Tetsua do nesmiselnosti neponovljivega življenja, dokler se ni spustila v preteklost, vse do časov, ko še ni bila rojena. Če jo je takrat kdo videl, jo je najbrž res uvrstil med možne samomorilce, a kaj je mogla proti temu. O sebi ni razmišljala kot o možni samomorilki, toda po nekaj dneh, odkar se je umaknila iz Tokia, je hočeš nočeš spoznala, da ne vidi kakega pozitivnega razloga, zakaj bi živela naprej.

Zakaj sploh živi?

Zakaj mora živeti naprej?

Ta misel je Mitsuki preganjala tudi, ko se je vrnila v sobo, in se je ves čas, kar se je pripravljala na spanje, držala kot lastna senca. »Ja, dobrodelnost je dobra stvar,« so se ji nenadoma v glavi oglasile besede gospoda Matsubare. Ni želela, da Tetsuo dobi njeno dediščino

- ko je to sprevidela, je sprevidela tudi, da se niti najmanj ne boji smrti. Vendar ta odkritja niso bila nič dramatique, kakor bi rekla gospa Kaoru.

Sledili so si trije podobni dnevi.

Kadar ni deževalo, se je sprehajala, v preostalem času pa je s slovarjem pri roki prebirala Gospo Bovary. Tu in tam je razmislila, kako bi kak stavek prevedla v japonščino . Nato je knjigo odložila, se ulegla in tuhtala o tem in onem, dokler ji ni v glavi postalo vroče.

Zvečer je šla v avlo. Gospa Kaoru je bila seveda tam. Vsak dan si je okoli vratu elegantno ovila drug dolg šal, večinoma pletla in poslušala iPod. Povedala ji je, da se njeno ime zapiše s pismenko za dišavo, Takeru pa s pismenko za bojevnika. Ime se ni skladalo z mladeničem lepih obraznih potez z rahlo nakodranimi lasmi, pobarvanimi na rjavo, ki je vedno naročal samo mineralno vodo. Kakor vsakič je mimogrede s pogledom iskala gospoda Matsubaro, a nemara se je z avtom odpeljal kam jest, nemara je naročil kaj v sobo, saj ga skoraj ni več videvala. V dvoje sta dotlej sedela samo enkrat. Več priložnosti ni bilo zato, ker si gospod Matsubara tega morebiti ni želel. Čeprav je pričakovala nekoliko več angažmaja z njegove strani, ji je bilo tako ljubše, saj je bilo bolj njemu podobno.

Dobila je priložnost govoriti z ostarelim parom.

Dan po tem, ko je od gospe Kaoru slišala njuno zgodbo, se je zbudila že zgodaj, prezgodaj za zajtrk, zato je šla na obhod po parku.

Takrat ju je srečala, nekaj časa so se sprehajali skupaj in se odločili, da se s sprehoda odpravijo naravnost na zajtrk v japonsko restavracijo. Pri mizi je Mitsuki načela pogovor o njunih sinu in s.nahi, ki ju je videla prvi dan, in pazila, da ni omenjala, kaj je slišala gospa Kaoru. Nato pa je mož, ki med sprehodom ni kaj dosti govoril, sam načel to temo:

»Videl sem, da ste se spoprijateljili s tisto gospo. Se pravi, da že veste. Da naju je kaj takšnega doletelo v teh letih!«

»In po tem, ko si vse življenje trdo delal,« je pristavila njegova žena.

»Tudi tebi ni lahko. Žal mi je, da zaradi mene to prestajaš.«

Mož se je pogladil po pleši.

Povedal je, da je po rodu iz province Niigata. Po srednji šoli je odšel v Tokio in najprej delal kot raznašalec časopisov za kiosk, ki je bil v lasti nekega sorodnika, nekoč vojnega zapornika v Sibiriji. V zimskih jutrih so bile ceste ledene, v poletnih večerih so puhtele od vročine, delal je v nalivih in močnem vetru, nekateri naročniki so se izogibali plačilu. Delo je bilo težko, toda k sreči sta bila sorodnik

in njegova žena do raznašalcev prijazna. Mitsuki ga je vprašala, kje v Tokiu živi, in odgovoril ji je, da v Machidi, na koncu proge Odakyu. Tam sta živela ženina starša in imela v lasti pralnico, on pa se je k njima preselil po dogovorjeni poroki. Mitsuki je povedala, da je tudi sama Živela ob progi Odakyu, v Chitose-Funabashiju.

»Ste bili že rojeni, ko se je Romantični vlak imenoval še Glasbena sk rinjica?«

Ob ženinem nepričakovanem vprašanju se je Mitsuki po dolgem času spet na glas zasmejala.

»0 ja. Bila sem, bila.«

Tudi zakonca sta se sramežljivo zasmejala, nato je mož rekel:

»Raznašanje vsak dan je bilo težko. A bilo mi je malo laže, ko sem zaslišal piskanje Romantičnega vlaka. Dal mi je sanjati.«

Mitsuki je večkrat zapored prikimala.

Povedala sta, da sta se želela za poročno potovanje z Romantič nim vlakom odpeljati v Hakone. Ker nista imela denarja, sta se morala temu odpovedati. Tudi po tem -pravijo, da za revnega ni počitka -je ostalo samo pri sanjarijah. V kasnejših letih, ko sta si opomogla, pa sta si raje privoščila oddih v oddaljenejših krajih. Tokrat, ko je grozilo, da bosta izgubila vse, sta se odločila, da bosta izživela vsaj še ta mladostni sen.

»Ob Romantičnem vlaku sem se počutil, kot da je raznašanje časopisov hudo pomembna stvar ... Ja, takšni časi so bili.«

Res je, da si življenja brez časopisov takrat ni dalo zamisliti. Hupanje prodajalca tofuja. Ropotanje šolskih torbic na hrbtih otrok, ki so tekli v šolo. Cingljanje steklenic za mleko, ki so udarjale druga ob drugo. Enako kot vsi ti zvoki je bil tudi drlesk lopute za pošto, ko si iz nje povlekel časopis, sestavni del neogibnega jutranjega hrupa.

Mitsukijin oče si je v nedeljo zjutraj v aluminijastem kavniku pripravil filter kavo in pozorno prebral časopis. Sestrici sta se veselili dnevnega stripa v štirih sličicah. Mama je preletela nadaljevanje feljtonskega romana in zamrmrala:

»Kako slabo. Bolje, da sploh ne bi objavili.«

Občasno je kaj pohvalila:

»Tokrat pa še nekako gre.«

Komentirala je tudi ilustracije:

»Zanič.«

»Brez domišljije.«

»Neokusno.«

Ilustracije je ocenjevala strogo, saj je odraščala v zlatih časih dekliških revij, ko so ilustratorji Jun Nakahara, Sho Takabatake, Koji Fukiya in drugi ustvarili vitek zahodnjaški slog, ki ji je oblikoval neomajen pogled na to, kaj je dobra ilustracija. V času njenega otroštva se je tradicija sloga lesorezov ukiyo-e še držala. Ilustratorji so to estetiko in tehniko nasledili ter pod vplivom realizma zahodnjaške umetnosti izdelovali resnično čudovite ilustracije.

Oče je kot nekdanji mladeniški občudovalec književnosti ponavljal oguljene modrosti:

»Človeka kar preseneča, da so včasih časopisi objavljali Natsumeja Sosekija.«

Nato je vedno načel, da se Sosekijev roman Svetloba in tema začne z razpravo o matematiku Poincareju, Sosekijevem sodobniku, in nadaljeval, da so se v tistih časih brez vsake težave v feljtonskih romanih pojavljala takšna imena. So takratne časopise večinoma kupovali izobraženci, čeprav so bili namenjeni širokemu bralstvu? Mama insestri, ki niso vedele, da je Poincare znamenit francoski matematik, so molčale. Ker sta bili Mitsuki in Natsuki otroka, sta se brezbrižno odločili, da jima tega ni treba vedeti. Daleč so bili časi, ko so bili feljtonski romani tako velika stvar.

Po babičini smrti je mama podala tole mnenje:

»Kar ne morem verjeti, da je babica lahko brala Demonsko zlato.«

Demonsko zlato je bilo napisano v visoko estetiziranem, patiniziranem slogu z dolgimi povedmi, polnimi malo rabljenih pismenk.

Tudi če sobile vse opremljene z znaki za izgovarjavo, besedila ni bilo tako lahko brati kot vsakdanjo japonščino .Časopisi so naslednjih sto let Japonsko do zadnjega kotička zalagali s članki, ki so uvajali nove koncepte iz zahodnega sveta, kot so »demokracija«,

»individualnost«, »svoboda«. Obenem so objavljali feljtonske romane po vzor u zahodnjaških, ki so opevali »ljubezen, ljubimce, ljubimke«. In tako so časopisi postopoma ustvarjali novo japonščino in Japonce.

Ostareli mož je povedal, da je v času, ko je raznašal časopise, hodil v srednjo šolo in živel pri sorodnikih, za katere je delal. Toda spopadanje z učenjem in delom hkrati je bilo težaško.Pomislil je, da bi bilo bolje, če skozi šolo raje spravi svoje mlajše brate spodeželja.

Zaposlil se je v tovarni jeklenih plošč, kjer so bili delavniki daljši, a plača boljša. Od takrat je delal brez predaha, toda njegov najmlajši brat, ki je od nekdaj povzročal težave, mu je v trenutku, ko bi lahko končno užil sadove trdega dela, naložil še to veliko težavo.

»Dotolklo me je,« je ponavljal mož, a izraz na njegovem obrazu je bil mirnejši kot tisti na ženinem. Je sam pri sebi razmišljal o nečem tako skrajne1n, da napravi samomor in z zavarovalnino poplača dolg? Mitsuki je preiskovala njegov n1irni obraz. Ta do žene tako dobri mož bi se nedvomno ubil tako, da ne bi bilo videti kot samomor. Ker so bili na jezerski obali, je Mitsuki na pamet najprej padla utopitev. Bi šel na primer sam lovit ribe in prekucnit čoln?

Mamo in hčer, ki sta bili prav tako na seznamu možnih samomorilcev, je občasno še srečala v bazenih, toda nikoli ji ni uspelo govoriti z njima. Zdelo se je, kot da se je nalašč ogibata, saj sta vedeli, da se je spoprijateljila z gospo Kaoru. Kakor da bi govorjenje gospe Kaoru postavljali na laž, sta bili ves čas nasmejani, tudi hči ji je vračala nepotvorjene nasmeške, kot da ni s tega sveta. Mitsuki ni dobila nobenega drugega vtisa, kot da se zelo dobro razumeta.

Pred spanjem si je ogledala fotografije, ki jih je poslala Natsuki. Med njimi so bile tudi fotografije hiše v Chitose-Funabashiju pred prezidavo.

Mamo je v mladih letih nenehno prevevala vedrina. V zagnanosti, da nič ni nemogoče, se je odločila na mali parceli z velikim pogumom uresničiti svoje sanje. Sanje, da zdaj, ko je drugič poročena, poustvari svet »Jokoham«, čeprav v pomanjšani obliki, po katerem je tako zelo hrepenela. Na vrtu je naredila okroglo gredico, jo obrobila z opekami in vanjo posadila vrtnice, dalije, tulipane in drugo cvetje. Negovala je trato. Imela je psa. Za hišo je kupila zahodnjaške postelje domače izdelave pri podjetju s šik imenom France Bed. Kupila je tudi bleščeče črn pianino, za koncertnega tako ali tako ni bilo prostora - in začela, skrbno oblečena v kimono, Natsuki voziti na učne ure k »Jokohamam«. Čeprav mama ni odraščala obkrožena z lepoto, po kateri je vedno hrepenela, se je, mogoče zato, da bi razpihala nekdanjo grenkobo, vedno rada lepo uredila in je zavzeto skrbela, da sta bili lepo urejeni tudi hčerki.Po modernih krojih jima je šivala poletne obleke in mrmraje si popevke potiskala pedal šivalnega stroja. Imela je nos, da je znala za zimo na razprodajah izbrskati izvrstne kose, neka gospa iz soseščine pa ji je šivala elegantne obleke z aplikacijami, prišitimi umetnimi biseri in čipkami. Hčerki je oskrbovala z novimi kapami in čevlji. »Joj, kako sta pridni, nikoli za nič ne prosita,« ju je pohvalila, toda na šoli, ki jo je obiskovalo veliko otrok iz delavskih in kmečkih družin, sta bili med najbolje oblečenimi innikoli si nista želeli česa več. Mama je kar sijala od zadovoljstva, da življenje lahko končno vodi v skladu z lastnimi željami.

Tudi z očetom se je dobro razumela.

Oče in psička Dela sta se ves čas bojevala za prostor na kavču. Neke nedelje pa mama ni dobro pogledala, kateri od njiju leži na kavču, Delino skledo za hrano je po pomoti odložila k očetovi glavi in jo mamila: »Dela, Dela! Zate je.« Oče je dvignil glavo nad časopis in rekel:»Noriko, jaz sem.« Mitsuki in Natsuki sta se valjali od smeha.

»Ojej, sprejmi moja globoka opravičila,« se je mama razposajeno nasmejala in pobrala skledo s pasjo hrano.

Nekoč so vrteli priljubljeno pesmico Papa aime maman, maman aime papa, ki jo je prepevala neka deklica, toda odtlej je Mitsuki prepevala svojo norčavo različico Papa aime maman, maman aime Dela . Smejal se je oče, smejali so se vsi. Če bi vedela, kaj jih čaka v prihodnje, si pesmice ne bi izmislila.

Med Mitsukijinim ogledovanjem fotografij je gore pogoltnila noč, in spomini na srečno obdobje, ko se še ni zavedala, da je srečno, so se ji prikazali, kakor da bi pogledala skozi obrnjen teleskop, oddaljeno, a jasno .

To pa jo je pahnilo v samo še večjo žalost.

54. Igra s pesniškimi kartami

Med ogledovanjem fotografij je nekaj opazila. Niti ena iz otroštva ni prikazovala praznovanja novega leta, ki se je pri Katsurovih odvijalo v precej drugačnem vzdušju kot pri drugih družinah.

Vsi prebivalci japonsk ega otočja, naj so novo leto pričakovali sami ali obkroženi z velikimi družinami, so v prvem novoletnem jutru v rahli napetosti pričakovali nov začetek. Mitsuki, takrat v osnovni šoli, je imela rada prosojen hlad, značilen za zimska jutra , v katerem je vznemirjenje še toliko bolj zbadalo. A vseeno je bila nekoliko žalostna. V tistem obdobju je bila ponosna, da je njena družina brez omahovanja sprejela zahodnjaški način življenja, toda na novoletni dan si je zaželela, da bi bili bolj podobni drugim Japoncem. Želela si je, da bi ta najveselejši praznik v letu proslavljala skupaj z drugimi. Pri Katsurovih pa se je zdelo, da temu molče in na skrivaj kljubujejo.

Kako drugače od božiča. Na ta dan so zamigotale drobne električne lučke na skromnem božičnem drevescu, ki so ga postavili v hiši.

Vsi skupaj so se v najboljših oblekah odpravili v Ginzo. Na božični večer so ob Natsukijini spremljavi peli Sveto noč, naslednji dan so laminatno mizo, ki je zdaj znak slabega okusa, takrat pa so bile silno moderne, pregrnili z damastnim prtom in prtički, ki so jih iz predala vzeli samo za goste. Na obisk je z ženo prišel tisti očetov sorodnik, ki je očeta klical »starejši brat«, sedli so za zahodnjaško obloženo mizo. Oče je bil ves nasmejan.

A novoletni dan je bil zaznamovan samo s prijetnim vonjem juhe ozoni, ki jo je zjutraj pripravila mama, in prazničnimi palčkami, osamljeno položenimi pred vsakega od njih. Na belo-rdeče ovojnice, v katere so bile vtaknjene in prevezane z okrasno vrvico, je oče kot glava družine napisal njihova imena: Noriko, Natsuki, Mitsuki. To je bilo vse. Pred vhod niso postavili okrasnih borovih vej, v hišo ne kupčka riževih kolačkov. Novoletnih jedi niso pripravili. Očitno je bil komplet novoletnega posodja in pladnja z okrasjem iz biserovine, Katsurova dediščina, nekam pospravljen, saj Mitsuki zanj v otroštvu sploh ni vedela. K nikomur niso šli na obisk voščit novega leta, nihče ni prihajal k njim. Mitsuki so bile belo-rdeče ovojnice za palčke zelo ljube, ker je bilo to edino, kar je pri njih doma simboliziralo novo leto.

Novoletni dan pri Katsurovih je bil tako drugačen zato, ker so samo tistega dne trpeli očetovo slabo voljo, sicer se je družina čez leto vrtela okoli dobrovoljne mame kot okoli sonca. Še posebej jutro je bilo neprijetno. Ko je srkal praznično juho , je gledal tako mrko, kakor da nad starodavni ljudski praznik kliče prekletstvo. Ni maral riževih kolačkov. Prav tako ni maral riževe kaše s sedmimi zelmi, ki jo pripravljajo na sedmi dan novega leta. Mitsuki bi jo rada kdaj poskusila, a ob očetovi slabi volji tega pridno ni omenjala.

Toda slaba volja ni trajala večno.

Ko se je sonce vzpenjalo in se je slovesnost novoletnega dne rahljala, se je nekoliko zrahljala tudi očetova slaba volja. Ko se je stemnilo, so prižgali luči in večerjali. Po večerji se je oče končno nehal mrgoditi, kajti na plano so privlekli tradicionalne pesniške igralne karte v rdeči kartonasti škatli. Igranje s temi kartami je bilo edino novoletno razvedrilo, ki ga je oče z vsem srcem sprejemal.

Na parket v dnevni sobi so v krog položili blazine in po tleh raztresli karte, na katerih je napisana polovica pesmi. Pri igri eden od igralcev s kart v roki prebere prvo polovico pesmi, drugi pa morajo med tistimi na tleh poiskati karto z nadaljevanjem. Pri tem je treba biti bliskovit.

Pesmi je pogosto bral oče. V nasprotju z dekletoma, ki sta bili skoz in skoz ljubiteljici proze, je imel oče rad poezijo, angleško in japonsko . Pripadal je generaciji, ki je znala brati celo nekaj malega klasične kitajske poezije. Oče je pesmi zelo lepo recitiral:

Kašče najesenskih poljih so krite z redko pletenimi ponjava mi, in zato mi rosa ves čas mokri rokave.

Mama je brala z intonacijo predvojne šolarke:

Pomlad je mimo, čutiti je že poletje ,

snežno bele halje se suše na nebeški gori Kagu.

Mitsuki je bila vesela, da razume starinsko branje, saj se je počutila korak bliže odraslosti.

Roman Demonsko zlato je znamenit po novoletnem prizoru s pesniškimi kartami, v katerem v pripoved vstopi moški z velikim diamantnim prstanom. Toda Mitsuki se ni spomnila, da bi se jim njena domača »0-Miya«, babica, kdaj pridružila pri igri. Nadela si je predpasnik in se po večerji odpravila v kuhinjo pomivat posodo. Prinašala jim je čaj ali mandarine ali pa je na kavču spodvila noge, se naslonila in malo zadremala. Ko je Mitsuki kasneje prebirala Demonsko zlato, si je skušala predstavljati, kaj je babici rojilo po glavi, ko jih je gledala pri igri.

Prizor v romanu se odvija tretjega januarja enkrat v obdobju Meiji. V prostornem salonu je vroče in zatohlo. Trideset gostov, mladeničev in mladenk, se je v dva kroga razdelilo in v igro s pesniškim i kvartarni zatopilo. Ženske so se kar najlepše uredile, a imajo že ličila razmazana, počeske razmršene, kimone razrahljane. Moški so si odparali rokave in odvrgli suknjiče. Med njimi je mladenk a

jasnih , široko odprtih oči, v spodobni zadržanosti , kot priliči dami, injih opazuje. To je 0-Miya. Nato vstopi gospod z brki. Gospod nosi zlati prstan s tako velikim demantom, da ni človeka, ki kdaj bi tacega vid el.

Nekdo ga opazi, in po salonu se kot valovi razširi veriga občudovanja.

»Demant?«

»Tako je , demant je.«

»Demant??«

»Primaruha, demanti«

»Kakšen demant.«

»Je li demant?

»Nu, poglej , demantje. «

»fojmene , demant?«

»Demant, da ni krasotnejšega.«

»Silno se sveti, tale demant. «

Besedo »demant« omenijo tolikokrat, da prizor že samo po enem branju ostane dolgo vtisnjen v spomin.

Je že več kot osemdesetletni babici ta prizor iz Demonskega zlata izpuhtel v dimu pozabe? Ali pa se je kratko in malo vzdržala igranja, ker ni več dobro slišala? Ko je bila Mitsuki še mala, je nekoč sama poskusila brati, ob čemer so drugi bruhnili v smeh. To je ranilo njen n1ali ponos, zatekla se je na kavč in se potolažila na kolenih babice, za katero ni vedela, o čem razmišlja, mogoče ni o n1•cv emer.

Približno takrat, ko je babica umrla, je Mitsuki že znala prebirati pesmi z enako dikcijo kot mama. Sestri sta imeli vsaka svoje najljubše pesmi in te karte sta na skrivaj namestili predse. Kadar je katera od njiju za drugo opazila, kaj je naredila, je zakričala:

»Goljufaš!« Pri pesmih, ki so bile všeč obema, sta tekmovali, katera bo bliskoviteje zgrabila karto. Radi sta in1eli tiste, ki jih je razumel vsak otrok.

Človekovo srce ne ve,

a v rodni vasi cvetje diši enako kot nekoč .

Na kartah so podobe pesnikov in pesnic. Pesnice so bile upodobljene kot klasične lepotice v dvanajsterih kimonih, in Mitsuki se je sama od sebe naučila, katero pesem je napisala katera. Malo nenavadno se ji je zdelo, da je bila Ono no Komachi, znamenita po svoji lepoti, v obraz popolnoma enaka kot preostale pesnice. line Ise no Osuke se ji je zdelo za žensko zelo hecno, a pritegoval jo je začetek njene pesmi Češnjevi cvetovi v starodavni Nari, od katere je ženstvena gracioznost kar puhtela.

Njihova hiša ni imela nobene preteklosti. Ali bolje rečeno: nobene zgodovine. Pravzaprav je simbolizirala Japonsko, ki je po porazu v drugi svetovni vojni želela izbrisati lastno preteklost. Babica ni mogla živeti drugače kot na rogoznicah, in po njeni smrti, a še preden so hišo prezidali, je izginilo vse, kar je še ohranjalo sledove nekdanjih časov: celopostavno ogledalo z izrezljanim okvirjem, keramična žerjavnica, grelnik za noge, blazine za sedenje, celo futoni. Ostala sta samo mamina predalnika iz njene dote. Namesto tega se je hiša začela polniti z drobnim, cenenim pohištvom, na prvem mestu seveda s »sveto trojico« povojne dobe, hladilnikom, pralnim strojem in televizorjem. V tej hiši z do kraja izbrisano zgodovino so samo na novoletni večer še vedno po tihem odmevale

starodavne besede in jo povezovale z Japonsko izpred tisoč let. Kitajski pesnik je zapisal: Narod uničen pokončan, le gore in reke so še vedno tam, toda za Katsurove je bolj veljalo: Narod uničen pokončan, le pesm i so še vedno tam. Še bolje: Narod uničen pokončan, le besede so še vedno tam.

Očetov odpor do novega leta je bil v veliki meri ideološke narave, saj je šintoistično obredje, ki je obdajalo praznovanje novega leta, še vedno obujalo spomine na zlovešči čas fašistične predvojne in vojne Japonske.

Ko je Mitsuki odraščala, je dojela, da očetova mržnja do novega leta korenini v njegovi osebni izkušnji ob tem prazniku. Medtem ko so bili mamini spomini podrobni in bogati kot brezdanji vrelec, sta se pri očetu spojili odsotnost spominov in nepripravljenost govoriti še o tistem malem, česar se je spomnil, tako da je samo ponavljal nekaj prigod. Še prav posebej je izstopala tista - za očeta prav neznačilno žgečkljiva -, kako so na novoletni dan v zibajoči se hoji s privzdignjenimi levimi krili črnih kimonov druga za drugo prihajale na obisk gejše z belo prepleskanin1i obrazi in pričeskami, urejenimi v visoko spletene fige. Menda so prihajali tudi mafijski botri. Družinska ordinacija je cvetela, saj je še iz obdobja Edo stala na istem mestu nasproti postojanke ob stari glavni cesti. Očetov oče, sopodpisnik marsikaterega posojila, je bil tudi član tokijskega mestnega sveta.

Seveda so se ob gejšah in mafijskih botrih na vratih menjavali tudi moški v formalnih oblačilih z družinskimi grbi. Po smrti očetovega očeta so se obiskovalci porazgubili, namesto njih pa so kot muhe na gnoj prileteli izterjevalci dolgov. Družinsko imetje je bilo prodano, ordinacija je prišla v druge roke in oče se je z mačeho preselil v majhno hišo, ki so jo prej dajali v najem in sta jo za las obdržala. Kako mrakoben je moral biti prvi novoletni dan, ki sta ga pričakala tam.

Je bil kdo dovolj svojeglav in pogumen, da bi obiskal to obubožano gospodinjstvo?

In ko si je zdaj v noči med gorami Hakoneja v žalobni tišini hotelske sobe ogledovala fotografije, se ji je puščobno novo leto pri Katsurovih, o katerem ni niti ene fotografije, zgrnilo na dušo kot sanje iz prejšnjega življenja.

Oče je imel štirinajst let, ko je nenadoma umrl njegov oče. Tudi mama je imela štirinajst let, ko se je njen oče preselil k drugi ženski.

Mogoče sta se našla inse zato ločila od nekoga drugega, ker sta oba v najstništvu utrpela hud udarec in sta tako drug v drugem iskala uteho. S poroko pa sta mnogo drugih življenj postavila na glavo, se nastavila prhi očitajočih puščic vsega sorodstva in pristala na položaju družbenih obstrancev. Mrakobni novoletni dnevi so kazali, da očetove stare rane še niso povsem zaceljene. Trije dnevi, ko nihče ni prišel na obisk in nikogar niso šli obiskat, so očeta in mamo opominjali na čas, ko sta se skupaj zoperstavljala neodobravanju okolice. Ti spomini na težko obdobje so zauzdali mamino sebičnost in ju kot zakonski par še tesneje povezali. Je bilo žalobno novoletno praznovanje Katsurovih, ki so mizo okrasili zgolj z osamljenimi ovojnicami za palčke, pravzaprav srečno?

Zakaj se takrat čas ni ustavil?

Če bi se življenje mame - »male Nonko, ki ne ve, kje ji je mesto« - na tem mestu ustavilo, bi bila to lepa, navdušujoča zgodba o sanjavem dekletcu, ki je svoje sanje z vsem srcem ponosno pripravilo k cvetenju.

Ko sta sestri odraščali in se je tudi očetov položaj finančno in družbeno izboljšal, je njun zakon postal za okolico sprejemljiv. Za novo leto so jih začeli obiskovati očetovi sorodniki. Uporabljati so začeli tudi starinski set lakiranih posodic in pladnjev. Toda vez med zakoncema se je počasi rahljala, ne da bi to opazila.

Potem ko so očeta preselili v oddaljeno negovalno bolnišnico in se je približevalo prvo novo leto brez njega, je Mitsuki mami predlagala:

»Kaj pa, če bi ga vsaj za novo leto pripeljali nazaj domov?«

»Nočem ga videti tukaj.«

In tako je Mitsuki, dokler oče ni bil dokončno prikovan na posteljo, za novoletni dan Tetsua pustila pri njegovih starših v Torideju, odšla po očeta in ga odpeljala v njuno stanovanje. Ker mamina avantura s tistim moškim ni bila javno znana, so na obisk prišli tudi očetovi sorodniki. Mama si je nadela izraz zveste ženičke in mirno vihtela svoje praznične palčke.

Toda škatle s pesniškimi kartami ob praznjenju hiše v Chitose-Funabashiju ni bilo najti. Nista vedeli, kdo in kdaj jo je odvrgel v smeti.

Fotografije, ki jih je poslala Natsuki, so spomnile na minule čase, a ni bilo videti, da bi imel tisti čas kakršnokoli zvezo s tem zdaj.

Čas je v celoti opral in olepšal daljno preteklost, medtem ko je bližnja ostajala skoz in skoz grda. Razlika je bila podobna kot med mamo v mladih in starih letih.

Med gorami v Hakoneju trden spanec ni in ni prišel.

55. Dve možnosti

Minili so trije enolični dnevi.

Zvečer gospoda Matsubare spet ni bilo videti v avli. Mitsuki se je za spremembo hitro vrnila v sobo, se kar oblečena zleknila in preštela dneve, odkar je prišla v Hakone. Bil je sedmi večer. Rezervirala je za devet nočitev in deset dni, tako da so ji vključno s tem večerom ostali samo še trije.

Zaprla je oči in se prisilila brez omahovanja spopasti z mislimi, ki so ji tudi v teh dneh vznikale v duhu, a jih je vsakič potisnila vstran.

Kar ji ni dalo miru, je bil Tetsuov odnos do nje.

Zakaj je Tetsuo omahoval z ločitvijo? Pred oči so ji spet prišle besede iz zadnjega prejetega sporočila: »Šibka si, pazi nase«. Kaj tiči za temi nežnimi besedami?

Je omahoval, ker jo je še vedno ljubil? Obstajala je možnost, da Tetsuo Mitsuki še vedno ljubi, čeravno na svoj način, ne tako, kakor bi si ona želela. Ne, to ni mogoče. Za noben denar, si je Mitsuki ponavljala v izsušenem srcu. Nemara ji je še vedno zaupal kot človek človeku, toda ljubil je ni. Ni si želel biti čim prej z njo, ni si želel slišati njenega smeha. Ko si je priznavala to dejstvo, jo je zaskelelo v srcu, čeprav ga že dolgo ni več ljubila in je složnost zdaj le igrala.

Če Tetsuo Mitsuki ni ljubil, sta za omahovanje obstajali samo dve možnosti.

Prva možnost je bila, da mu je bilo zanjo hudo. Tetsuo ni bil brezsrčnež, ki bi brez slabe vesti zapustil petdesetletno ženo, s katero si je delil mnoga leta. Med tokratnim bivanjem v Vietnamu sta bila bolj redko v stiku. Najbrž je zaslutil, da je Mitsuki nekaj posumila, gotovo pa si ni mislil, da ona ve, da on v tuji deželi načrtuje ločitev. Le kako bi načel temo ločitve? Še več, da bi bila mera polna, sta se nazadnje videla, ko je Mitsuki skrbela za svojo vse bolj dementno mamo in je bila šibkejšega zdravja kot po navadi. Iz tega bi se dalo sklepati, da Tetsuo omahuje prej iz obzirnosti do nje kot pa iz strahopetnosti.

Toda obstajala je še ena možnost.

Mitsuki je globoko vdihnila.

Zazdelo se ji je, da je razmišljanje o tej možnosti oskrunjenje ne le Tetsua, temveč tudi nje same. Toda čeravno se jo je trudila izgnati iz duha, se je trdovratno vračala.

Mamina zapuščina.

Natančneje, verjetnost, da bo do zapuščine lanalu prišla. Mogoče je Tetsuo do zadnjega možnega trenutka z ločitvijo odlašal le iz preračunljivosti. Ni vedel, da je mama že umrla. A ker je bil pronicljiv, je moral vedeti, da bo Mitsuki slej ko prej kljub plačanim stroškom za dom za starostnike dobila lepo dediščino.

Kako veliko je pomenilo Tetsuu, ali Mitsuki dobi dediščino po mami ali ne?

Mitsuki je kratek čas gledala v strop, nato je lenobno vstala. Ne da bi o čemerkoli mislila, se je privlekla k mizi, sedla, z obema rokama odprla prenosnik in ga prižgala. S šibkim brnenjem se je osvetlil ekran. Vstopila je v Tetsuovo elektronsko pošto, se počasi pomaknila navzdol, dokler ni prišla do tistega pisma,v katerem je ženska poslala priponko o delitvi premoženja. Mitsuki jo je ponovno odprla. Naj je bilo še tako neprijetno, se je n1orala spopasti s podrobnimi številkami, kijih je izračunala tista ženska, in razmisliti ne samo o Tetsuovi prihodnosti, temveč tudi o svoji.

Prvo na seznamu je bilo njuno stanovanje, veliko 72,3 kvadratnega metra. V skladu z izračuni je bilo po zdajšnjih tržnih cenah vredno najmanj trideset milijonov jenov. Zdaj sta ga še odplačevala, tako da jima je ostalo še približno deset milijonov jenov posojila.

Če bi ga prodala, bi jima ostalo približno dvajset milijonov. Sledili so prihranki in vrednostni papirji. Znašali so približno osemnajst milijonov. Ker nista imela otrok ali avtomobila niti nista hodila na golf, so se jima prihranki nabirali, ne da bi jima bilo treba zato živeti pretirano skromno. Skupaj sta nabrala za približno osemintrideset milijonov jenov premoženja. Ženska je menila, da bi bila najbolj primerna odškodnina za Mitsuki, če se imetje razdeli na pol, čeprav je Tetsuo zaslužil nekajkrat več kot ona. Za to je bilo več razlogov: predujem za prvo stanovanje je v veliki meri prišel iz žepa Katsurovih, po ločitvi mu Mitsuki ne bo treba podpirati, sploh pa Mitsuki odškodnina pripada, ker se bo ločil zaradi druge ženske.

Se pravi, da vsak dobi devetnajst milijonov.

Poleg tega mu je predlagala, naj zagotovi, da bo v prihodnje svojo pokojnino razdelil, in naj ji deset milijonov od nadomestila ob upokojitvi izplača takoj ob ločitvi. Tako bi vsega skupaj za Mitsuki naneslo devetindvajset milijonov. Ker Mitsuki kot ločenka ne bi bila upravičena do vdovske pokojnine, je bilo od tiste ženske zelo lepo, da je razmislila o Mitsukijini usodi, vendar tega ni počela iz uvidevnosti, temveč gotovo iz gole preračunljivosti, da bi Mitsuki čim laže pristala na ločitev. Če se o ločitvi ne bosta mogla sporazumno dogovoriti, bosta morala pristati na mediacijo ali se razvezati na sodišču. Ženske niso toliko skrbeli ločitveni stroški, temveč jo je predvsem to, da bi morala Tetsua ves čas postopka obdržati na svoji strani.

Na takšne pogoje bi pristal sam hudič, je napisala ženska, toda zdelo se je, da Tetsuo v te pogoje, čeprav bi nanje pristal hudič, ne bo tako hlastno privolil:

Se ti ne zdi, da je toprecej velikodušno ?

Resnica je bila, da bi Tetsuu po tem izračunu ostalo samo devet milijonov. Imetje, ki si ga je Tetsuo zlagoma nabral kljub zmernemu razkošju, ki si ga je privoščil, bi naneslo skromnih devet milijonov jenov. Devet milijonov, potem ko se je učil na hodniku, nagaral na

univerzi, delal kot univerzitetni profesor in bil že v poznih petdesetih letih. Koliko premoženja je imela tista ženska, ni bilo jasno, toda ker je živela pri starših, bi morala privarčevati že kar nekaj. A če bi sodili po njenem pisanju, ker najbrž ni ves čas delala, verjetno ni in1ela več kot deset milijonov. Tudi po grobi oceni njeno premoženje ni moglo presegati tega, kar bi ostalo Tetsuu. Skratka, njuno skupno premoženje ne bi bilo višje od približno osemnajstih milijonov jenov.

Kaj pa, če bi Mitsukijina mama nenadoma umrla? Tako bi ob zdajšnjem imetju osemintridesetih milijonov prišteli še dediščino po mami, ki bi si jo Mitsuki razdelila s sestro. Tetsuo natančne vsote ni poznal, toda na oko bi zlahka presegala trideset milijonov. Tako bi skupno imetje znašalo več kot sedemdeset milijonov. Če bi se še malo zadolžil, bi lahko prišel do stanovanja v središču mesta v višini sto milijonov jenov.

Tetsuo bi bil skupaj s tisto žensko vreden verjetno kakih osemnajst milijonov.

Če bi ostal poročen z Mitsuki in bi mama umrla, bi imel na voljo zagotovo več kot sedemdeset milijonov.

Kako velika skušnjava je bila to za Tetsua? Nič čudnega ne bi bilo, če bi odlašal z omenjanjem ločitve, kolikor se le da. Ženska je dodobra spoznala finančno potentnost zakoncev Hirayama, toda očitno ji Tetsuo ni povedal za zemljišče v Chitose-Funabashiju.

Če Tetsuo omahuje z ločitvijo, ker mu je hudo za Mitsuki, mu je to oproščeno. Toda če omahuje iz preračunljivosti, da bi dobil dediščino po njeni mami, ni nič drugega kot zahrbten, nizkoten, umazan. Tako se je Mitsuki hotela naščuvati proti Tetsuu, toda ni se mogla pripraviti do tega, da bi ga resnično dolžila. Z leti je dojela vrednost denarja in kako bedno je človeško srce. Kaj, če bi Tetsuo izvedel za mamino zapuščino? Bi nenadoma naredil preobrat in predlagal tisti ženski, da zvezo prekineta? Bi pri tem zardeval od sramu? Mogoče čisto malo. Nazadnje bi se s čisto resnim izrazom na obrazu prepričal, da je misel na ločitev opustil iz prijaznosti do Mitsuki. Vsaj tako bi s tem opravil on. Človeško srce je pač takšno, je Mitsuki pomislila popolnoma iskreno in brez cinizma.

Vstala je izza računalnika, stopila k oknu, ga odprla in nekaj časa opazovala jezero, medtem ko jo je po licih božal hlad zimske noči.

Potem ko so se ji oči privadile temi, so se zvezde svetlikale vse močneje.V noči brez oblakov so bile videti blizu in z vsakim trenutkom še bliže. Spontano se je naslonila na okenski okvir in proti vse svetlejšim zvezdam iztegnila obe roki, kakor da v njih išče odrešitve.

Zvezdnato nebo pa je le migotalo v svojem naravnem žaru.

Ker so se na nasprotni obali jezera širile samo gore, se je kljub zgodnji uri razmah nila tišina in zvezdno nebo se je razprostiralo kot sredi noči.

Ko je zaprla oči, so ji za vekami zadrhteli vtisi neštetih lučk.

Takrat je zazvonil telefon. Mitsuki se je v naglici odlepila od okna, ga zaprla, se vrnila k mizi in dvignila slušalko. Bila je Masako. Po svoji navadi ji je brez zadržkov očitala:

»Zveniš pobito.«

Mitsuki ji je odvrnila:

»Nimam razloga, da bi zvenela kako drugače.«

»Daj, spravi se k sebi.«

»Ja, mhm.«

»Lepo te prosim, no.«

»Saj gre. V redu sem.«

Po kratkem premolku je Masako rekla z nekoliko znižanim glasom:

»Tista Tetsuova punca piše blog. Reče se mu > Brezskrbno po Vietnamu<.«

»Kako pa to veš?«

»Nekaj me je pičilo, pa sem v iskalnik vnesla hkrati Hošiminh, sobotno leto, ločitev. In dobila. To mora biti ona, ni druge.«

»Glej no glej.«

»Pomislila sem, da bi bilo slabše, če bi ti to zamolčala. Zdi se mi, da misli punca Tetsua čisto resno pripraviti do tega, da se loči.«

»To že vem.«

Ni ji mogla povedati, da je prebrala njuna pisma.

»In kaj boš zdaj?«

»Jaz ga bom prosila za ločitev.«

Besede so ji ušle, preden je premislila, gotovo zato, ker se je že odločila. Masakin odziv je bil takojšen. Zvenela je veselo in olajšano:

»Mitsuki!Super!«

Že davno prej bi se morala ločiti od njega, pa je kar odlašala. Mitsuki je vedela, da si ne zasluži besed pohvale, in je rekla samo:

»Hvala.« Masako po telefonu ni ravno veliko govorila, zato tudi Mitsuki ni dala veliko od sebe. Pred koncem je Masako dodala:

»Tista punca ne zveni kot slab človek. Piše tudi o onesnaženju zraka v Vietnamu.«

Mitsuki je odložila in obstala pred telefonom.

56. Revščina ali mož?

Ločitev ...

Globoko v sebi se je že odločila, še preden je to dodobra uzavestila. Toda zdaj, ko jo je prvič naravnost omenila Masako, je ta možnost postala resnična. Mitsuki je strmela v slušalko, in medtem ko je premlevala besede, ki jih je izrekla, je počasi sedla k mizi.

Na žalost ni začutila nikakršne osvoboditve. Enako kot vsaka druga ženska, ki se sooči z ločitvijo,ji je na površje neolepšano priplavala ekonomska negotovost.

Kako bo odslej živela?

številke, ki jih je predstavila tista ženska, so nenadoma dobile konkreten pomen.

Mamina zapuščina je bila kot velik dar neba, ki ji je padel v naročje. V revščini kljub ločitvi ne bo pristala. Glede na to, iz kakšne družine je prihajala, še več, glede na to, da ni premogla takšne žilavosti kot Masako, si je lahko kar oddahnila, da bo ohranila vsaj minimum lagodnosti »srednjega razreda«.

Mitsuki je pomislila na prijateljice, ki so živele v nesrečnih zakonih. Na tiste, katerih družine so se nenadoma znašle v denarnih težavah, na tiste, ki zaradi takšnih ali drugačnih okoliščin niso dobile dediščine po umrlih starših, na tiste, ki niso imele stalne zaposlitve, na tiste, ki so morale zaradi vzgoje v določenem sloju in času pri izbiri med »revščino ali možem« izbrati moža.

»Revščina ali mož« - izbira žensk v srednjih letih. V primerjavi z izbiro »denar ali ljubezen« oziroma »denar ali tisto, česar se z denarjem ne da kupiti« je imela prizvok naveličanosti gospodinjskega življenja - prizvok, ki tako dobro opiše položaj žensk v srednjih letih.

Na primer, ena od Mitsukijinih srednješolskih sošolk, ki je bila bolj trdnega značaja, je takoj, ko so se njeni otroci osamosvojili, izpeljala tako imenovano »ločitev znotraj doma«. Ko je bil mož doma, je skuhala za oba, a se je potem umaknila jest v svojo sobo in po mili volji gledat televizijo. Neka druga kolegica s faksa, ki je bila bolj blage sorte, je s ponižnim izrazom na obrazu izjavila, da na možu preizkuša »metodo vlažnega robčka«. Tako je Mitsuki prvič slišala za urbani mit, ki kroži med ženskami, da moža lahko zadušiš, če mu med spanjem čez nos inusta položiš vlažen robček.Neki drugi kolegici s faksa, ki se ni nikoli pritoževala, je nekoč rekla: »Vama z možem gre kar dobro, ne?« Ta ji je stoično odgovorila: »Se hecaš? Družinsko nasilje, pa to.Veš, kolikokrat sem bila že polomljena?«

Če niso bile neodvisnega duha, kot je bila Mitsukijina mama, ženske prejšnje generacije na ločitev večinoma sploh niso pomislile in so pohlevno vse življenje prenašale nesrečen zakon, še preden je vprašanje gn1otne varnosti sploh prišlo na vrsto.

Potem ko se je mama preselila v Golden, se je Mitsuki nekoč udeležila dogodka, na katerem so se spoznavali svojci »oskrbovancev«.

Neka devetdesetletna »oskrbovanka« je svojo hčer v poznih šestdesetih ves čas spraševala: »Povej mi, kdaj se vrne tvoj oče?« In hči ji je vsakokrat odgovorila: »Mama, oče je že sedemnajst let mrtev.« Mitsuki je sedela zraven njiju in je slišala ta neskončnokrat ponovljeni dialog.

Nazadnje je rekla:

»Mogoče bi jo pomirilo, če ji rečete, da se bo kmalu vrnil?«

Hči se je kislo nasmehnila in odvrnila:

»Ne, ravno tega je mame groza.«

Mitsuki je bila lahko srečna, da je živela v času, ko ločitev ni bila nekaj nesprejemljivega. In še dediščino po mami bo dobila. Vsaj imela naj bi se za srečno.

Mitsuki je k mizi prinesla hotelsko beležko, ki je ležala zraven telefona, in napisala 29 - devetindvajset milijonov. Denar, ki bi ga dobila od Tetsua po ločitvi. Pod to številko je napisala 36,8, kolikor je znašala mamina zapuščina. Skupaj 65,8. Pri Natsukijini svakinji so bili samo v nepremičninah težki milijardo jenov, a so se vseeno pritoževali, da so »brez denarja«. Mitsuki je v soseščini videvala nekega strička, ki se je iz javne kopalnice s plastičnim lavorjem v naročju vračal domov v svojo garsonjero v prvem nadstropju zdelanega lesenega bloka, v katerem so večinoma živeli samo še kitajski študenti, a je bil vedno videti dobre volje. Mitsuki ga je sama pri sebi klicala »Dobrovoljček«. Nič ni tako raznoliko, kot je človeški občutek za denar. Za nekoga iz takšnega okolja, kot je ona, je 65,8 milijona jenov orjaška vsota.

65.800.000.

Z vsemi izpisanimi ničlami se ji je zazdelo tako veliko, da bi lahko kupila celo kak francoski grad.

A če je pomislila vsaj malo realistično, ji je bilo tudi brez računanja na roke jasno , da vsota ni dovolj za uživanje v razkošju, in čar ničel je po hipnem lesketanju takoj usahnil.

Mitsuki si je z zapuščino najprej mislila kupiti stanovanje. Želela bi nekaj podobnega, kot imata zdaj s Tetsuom, čeravno nekoliko manjšega. Blizu železniške postaje, ne preveč daleč od mestnega centra, ob cesti, ki ne bi prehudo žalila njenega estetskega čuta, in če se le da, v bloku ne preveč puščobne zunanjosti. Poleg tega bi želela razgled, ki bi jo nekoliko pomirjal.

Rada bi uživala približno v takšnem razkošju, kakršnega si je mama privoščila na stara leta.

V ta namen bi dala na stran devetindvajset milijonov, ki bi jih dobila od Tetsua.

Ko bi dopolnila petinšestdeset let, bi ji osebna pokojnina pri »poštni banki« prinašala vsak mesec petdeset tisoč. Tudi na državno pokojnino, ki bo znašala slabih sedemdeset tisoč na mesec, bo morala počakati do takrat, a zaradi nenehne recesije je kazalo, da bo morala počakati do oseminšestdesetega. Tako ali drugače bi skupaj dobivala slabih sto dvajset tisoč, kar je dokaj brezupno. Bo dovolj, če k temu doda še delež Tetsuove pokojnine? Tudi če si ne želi živeti dolgo, bi kot japonska ženska po statistični verjetnosti pričakovane življenjske dobe živela še več kot trideset let. Ta plat resničnosti, ki se je dotlej ni zavedala, jo je zamorila. Masako je po smrti svojega očeta z dediščino kupila rento. Tudi Mitsuki bi deset milijonov od Tetsuovih devetindvajsetih lahko namenila za nakup takšne rente.

To bi ji na mesec prinašalo še za kanec več in z vsem skupaj bi sizagotovila še kar znosen mesečni prihodek. Če preostalih devetnajst milijonov ohrani na varčevalnem računu, bi do pokojnine tako kot mama počasi počasi grizla prihranke in na stara leta užila nekoliko skromnega razkošja.

Največje vprašanje je bilo, kako preživeti do začetka prejemanja pokojnine. Po nakupu stanovanja bi morala preživeti brez črpanja prihrankov, kibi si jih dala na stran za starost. A le kako bi to storila?

Tetsuova bruto plača je znašala trinajst milijonov na leto.

Od zdaj naprej se bo morala zanašati samo na svoj prihodek, ki je na leto znašal bore tri milijone bruto.

Na univerzi je učila skoraj toliko ur na teden kot Tetsuo, toda kakšna razlika v plačilu samo zaradi razlike v nazivu »polni« ali

»polovični delovnik«. Temu je morala prišteti še prevajanje patentov.

Mitsuki je ponovno začela pisati številke.

Ker je prispevke za osebno pokojnino začela vplačevati pozno, mora do petinšestdesetega leta vplačevati po štirideset tisoč na mesec.

Za državno pokojnino mora do dvainšestdesetega leta vsak mesec vplačevati petnajst tisoč jenov. Prišteti mora še stanovanjski davek, državno zdravstveno zavarovanje, zavarovanje za nego, zavarovanje za zasebno zdravljenje, elektriko, plin, vzdrževanje stanovanja in druge stroške. Za nujne mesečne stroške bi bilo sto tisoč premalo. Pri zdajšnjih prihodkih ji za vse drugo ne bi ostalo niti sto tisoč.

Na bolj ali manj premožno življenje v prihodnje ne more več računati. Obiskovanju restavracij se bo morala popolnoma odpovedati, obiske pri frizerju omejiti na nekaj na leto, omejiti se bo morala tudi pri nakupovanju knjig, tradicionalnih zdravil in grelnih blazinic zoper zmrzljivost. Akupunkture in masaže si ne bo n1ogla privoščiti niti enkrat ne mesec. Tudi potovanja v tujino, kijih doslej ni imela za velik strošek, bodo brez smotrnega načrtovanja nemogoča. A tudi če bi živela še tako varčno, jo najprej čaka draga selitev.

Kupiti bo morala manjkajoče pohištvo in naprave. Tudi prenosnik se ji bo nekoč pokvaril in nastali bodo še drugi nepredvideni stroški. Če bo za vsako od teh stvari vzela iz prihrankov, ji bo plahnela rezerva za stara leta.

Temu se lahko izogne zgolj z več dela.

K sreči lahko učitelji za polovični delovni čas delajo do oseminšestdesetega leta. K sreči je naraščala tudi potreba po prevodih patentov.Mitsuki je imela dolgoletne izkušnje, zato bi lahko dobila dela, kolikor bi ga zmogla.

Mitsuki je strmela v številko 36,8.

Načrtovala je, da bo po tem, ko bo dobila zapuščino, manj delala. Tudi če Tetsuo ni bil videti preveč zadovoljen, je bil to pravi trenutek, da se čim prej loti stvari, ki jih želi delati. A usojeno ji je bilo, da bo tudi ob zapuščini delala dlje in več.

Do zdaj o Tetsuovih prihodkih, ki so redno prihajali na njegov bančni račun, ni veliko razmišljala, a ko je pomislila na celotno letno plačo - trinajst milijonov -, se ji je nenadoma zazdela velikanska. Zdelo se ji je, kot da je zdaj kaznovana, ker je njegovo plačo jemala za samoumevno.

Mitsuki je zmajala z glavo, za kratek čas zaprla oči in umirila dih, potem je začela računati znova in se skušala domisliti še česa drugega.

Zakaj bi sicer sploh živela, če ne bo vsega zastavila popolnoma na novo?

Najprej bo žrtvovala idejo o popolnem stanovanju. Sprejela je kompromis o stanovanju, za katerega bi odštela manj kot polovico zapuščine. Vseeno ji je bilo, tudi če bi bilo tesno, staro, oddaljeno, še tako obrabljeno. Z desetimi milijoni lahko kupi rento za stara

leta in opusti misel, da prihranke potroši za zmerna razkošja. Pa ne samo to. Potem je bilo tu še delo na univerzi, v katero jo je Tetsuo malodane silil.Kakšno olajšanje bi bilo, čeji tega ne bi bilo več treba. Preživotarila bi z nujnimi patentnimi prevodi, ki jih lahko opravi od doma, inpočasi do smrti porabljala podedovani in izplačani denar. Ko bi bila že čisto nepokretna, bi šla v državni negovalni dom za tiste brez denarja ali pa umrla kar doma, saj je vseeno. Odločno bi pomahala z belim robčkom in se poslovila od minimalnega

»srednjega razreda«.

Kljub nadvse skromnemu življenju bi počela, kar bi hotela, in

preživela kar se da poln preostanek življenja.

Kaj bi storila, če ne bi ničesar podedovala? Ob ločitvi bi morala sprejeti pogoje, na katere bi še hudič pristal, in vzeti devetindvajset milijonov. Preselila bi se v poceni stanovanje, do oseminšestdesetega leta bi delala za polovični čas, ki ji ne prinaša niti pokojnine, prevajala bi še več patentov kot zdaj, skratka, delati bi morala, dokler bi lahko. Se tista ženska sploh zaveda, v kaj postavlja žensko, precej starejšo od sebe, medtem ko sama predrzno prevzema mesto soproge univerzitetnega profesorja? „. Mitsuki je bila za trenutek nanjo hudo jezna, a pravzaprav bi se morala jeziti na Tetsua. Tetsuo je moral več kot dovolj dobro vedeti, da je Mitsuki že v osnovi šibke konstitucije, vrh tega se ji je zadnje čase zdravje poslabšalo. Vseeno je blagovolil reči, da je precej velikodušna.

Mitsuki je pustila s številkami počečkani papir na mizi in se vrgla v naslanjač. Prostorno hotelsko sobo je osvetljevala samo namizna lučka, kar je le še poudarilo temo v kotih. V mrakobni spokojnosti jo je zaradi Tetsua, do katerega je bila do zdaj bolj ali manj indiferentna, tokrat prvič od nog do glave preplavil jedek bes. Tetsuo, ki ga je sprva privlačila njena varljiva podoba »dekleta iz ugledne družine«, je v Parizu odgnal od nje vse druge fante, da se je prižel k njej. V svetlobi migljajočih sveč ji je prisegel, da je »ne bo nikoli omejeval, naj se zgodi karkoli«. In ta Testuo jo bo oropal brezskrbnega življenja, kakršnega je do zdaj uživala kot samoumevno, z

rojstvom dano pravico. Si je nemara domišljal, da ji bo po potrebi pomagala Natsuki, ki se je bogato poročila? Si je domišljal, da bo njena mama slej ko prej umrla in se bo zanjo vse dobro izteklo? Ali pa se s tem sploh ni ukvarjal, ker o tem raje ni razmišljal?

V gorečem spokoju je spet zazvonil telefon.

Po pričakovanju je bila Natsuki, toda zvenela je vsa iz sebe, njen glas je bil po občutku podoben tistemu vznemirjenemu glasu, ki ga je imela po prepirih z mamo.

»Kaj je narobe?« jo je vprašala Mitsuki. Še njo samo je presenetilo, kako vsakdanje zveni.

»Pravkar sem se skregala z Jun.«

Mitsuki si je predstavljala Natsukijino zariplo vpitje in spreletelo jo je, da se na otročjo sestro odslej v nobenem primeru ne more zanašati. Namizna lučka je osamljeno osvetljevala sobo.

»Jun je zdaj v svoji sobi in joče .«

Tudi Natsuki je zvenela, kot da bo zdaj zdaj zajokala.

57. Noč, ko so deževale zvezde

Natsuki je napol v solzah razložila.

Urejala je albume in na mizi razgrnila fotografije. Pri maminih si je zamrmrala: »Kakšna mama> niti enkrat naju ni pohvalila> da sva luštni.« Jun> ki je na kavču zraven nje nekaj pisala na prenosnik> je dvignila glavo in rekla: »Tudi ti me nikoli nisi.«

Natsuki se je sestri grenko potožila:

»Nisem vedela> kaj naj rečem. Pred Jun nalašč nisem hotela omenjati njenega videza in podobnih neumnosti.«

»Razumem> razumem.«

»Vsega tega govorjenja> kdo je lep in kdo ni> sva se že pri mami dovolj nažrli.«

»Ja> vem.«

»Jun me je čisto narobe razumela in zdaj mi do konca zameri.«

»Lepo ji razloži> bo že razumela.«

»Saj sem ji razložila> an1pak pravi> da je prepozno. Ker je nisem nikoli pohvalila> da je luštna> je zdaj čisto zakompleksana. Pravi> da se tega ne da popraviti> tudi če ji zdaj to rečem.«

»Ampak Jun je tako luštna,« je rekla Mitsuki iz srca. Bila je tudi prijetna. Ko se je Natsuki z mamo v neskončnost prepirala zaradi tistega arhitekta z lasmi, poševnimi čez čelo, je Jun z ljubkimi okroglimi očmi zvedavo gledala iz vozička, a je kljub Natsukijinim izpadom vseeno zrasla v povsem normalno dekle, odšla na univerzo in dobila službo.

»Poleg tega je jezna name, da ji nisem nasprotovala, ko je v petem razredu osnovne šole rekla, da bi rada pustila klavir. Prepričana je, da sem mislila, da nima talenta. Jaz pa sem samo hotela, da svojega otroka ne bi vzgojila tako, kot je mama mene.« Bila je vse glasnejša, dokler ni skoraj že kričala. »Kaj naj bi bilo po njenem sploh prav, da bi storila?!«

V takšnih trenutkih je Mitsuki raje kar molčala. Mogoče pa za hčere velja, da do svojih mater pač kuhajo zamero? Natsuki je vročično nadaljevala:

»Ken je fant, in če ne razume, pač ne razume, kaj morem. Ampak Jun je punca. Zato sem bila prepričana, da me bo razumela.«

»Bo Ken za božič prišel domov?« je Mitsuki spremenila temo pogovora, kot da bi mirila otroka.

»Ja.«

Za poletne počitnice se Ken ni vrnil iz Amerike, Natsuki je ves ljubi čas hodila na obiske k mami, Ken pa je imel veliko dela s pripravami za ustne izpite.

»Kaj pa njegova angleščina, zdaj mora biti že dobra?«

»Najbrž, nimam pojma.«

Natsuki ni več govorila o Kenu, ampak se je očitno malce pomirjena lotila priljubljene teme - mame.

»Veš, opazila sem, da ima na fotografijah, posnetih, ko je bila skupaj s tistim moškim, na obrazu nekaj res ostudnega. Zato jih ne mislim vključiti v albume.«

Še zlasti na fotografijah, posnetih na večerih šansonov, na katerih pozira v dolgih večernih oblekah, se izpod debele plasti ličila kaže izraz uročenosti, ki človeku požene srh po telesu.

»Ona - še vedno se je nisem osvobodila, Jun me ne mara, jaz tako ne morem več naprej. Pa še vedno slabše se počutim.«

»Ja, razumem.«

Mitsuki je mehanično ponavljala tolažilne besede. Malo zatem je odložila slušalko, ne da bi se izpovedala o ločitvi. Ta molk ji je pustil grenak priokus v ustih. Le kako naj z Natsuki, ki je še bolj kot ona oddaljena od tegob resničnega življenja, načne takšno temo?

In tudi če bi jo, v kolikšni meri bi dojela resnost situacije?

Pogledala je na uro, bilo je malo pred deseto zvečer.

Nenadoma se je spomnila bližine sijočih zvezd, ko je nagnjena skozi okno z obema rokama segla proti nebu. Ogrnila si je plašč. Na takšen večer je treba zvezdnato nebo gledati z nogami trdno zasidranimi v tla. Mitsuki se je ob izstopu iz dvigala izognila hotelskemu osebju, saj ni želela, da kdorkoli izve, da bo naredila nekaj prismuknjenega, skozi zadnji izhod stopila na verando in se s hitrimi koraki spustila v park.

Na misel ji je prišel izraz »zvezdni dež«. Mogoče ker je bil zrak suh in čudežno prosojen, so vrtoglavo oddaljene zvezde svetile močneje in močneje, kot skozi čarobna očala. Mitsuki se je oddaljila od hotela in se s hitrimi koraki usmerila v desno.Šla je do kapele, kjer je nihče iz hotela ne bi mogel videti. Cenenima, neznosno neokusnima kapeli in ploščadi se je čez dan raje izogibala, v temi pa se je kičasta arhitektura pretvorila v igro svetlobe in senc ter postala pravljično skrivnostna. Tudi voda, ki je brizgala iz vodometa, je bila čarobno lepa.

Koliko parov se je tukaj poročilo v enem letu? Koliko žensk je našlo »srečo do konca svojih dni«? Mitsuki je v odmevu lastnih korakov stopila v pokriti hodnik iz umetnega kamna in v tistem trenutku zagledala črno senco.Zdrznila se je. Bil je gospod Matsubara.

Tudi on je bil presenečen. Mitsuki ga je nazadnje videla prejšnji dan opoldne, zraslo n1u je strnišče in kot vedno je bil videti, kot da v duhu ni najbolj na tleh. Tudi bela srajca pod plaščem je bila nekako malomarno razpeta.

»Vsak večer pridem sem,« je rekel in nadaljeval:»Nisem si mislil, da bo prišel še kdo.«

»Ste se poročili tukaj?«

»Ne, takrat smo imeli še čisto navadne poroke.«

Gotovo je s tem mislil tradicionalno japonsk o poroko s posred nikom in šintoističnim obredom. Mitsuki si je pred očmi narisala podobo Wakako, odete v škrlatni kimono in z belim pokrivalom na glavi, ki naj bi zakrivalo rožičke ljubosumja, kako si z njim s poravnanimi belimi prsti ponižno izmenjuje kupice obrednega sakeja. Na sprejemu je gotovo sedela pred zlatim zastorom in sramežljivo upirala pogled v tla. Najbrž je bil gospod Matsubara tudi tisti dan kot vselej v svečani opravi, od glave do peta v črnem.

Rekel je:

»Nihče iz hotela ne ve, da sem tukaj. Začel sem prihajati, ko zvečer nisem več zdržal v sobi.«

Mitsuki je molčala, gospod Matsubara je nadaljeval:

»Ko sva z ženo obiskala ta hotel, se mi je zdelo, da je najbrž že obupala. Skozi okno je gledala jezero in na prste štela, koliko srečnega je doživela. Prsti na obeh rokah niso bili dovolj. Ampak meni je bilo zaradi tega samo še bolj težko „.«

Mitsuki ni vedela, kaj naj odgovori. V čarobnosti svetlobe in teme je za nekaj časa zavladal molk. Opazovala sta vodomet. Mitsuki se je nenadoma oglasila:

»Odločila sem se, da bom zapustila moža.«

Gospod Matsubara jo je pogledal in brez besed čakal, da nadaljuje.

»Našel si je mlajšo.«

Gospod Matsubara se je namrščil. Njegov odziv je bil instinktiven, kot da je slišal kaj nespodobnega. Tudi Mitsuki ni mogla verjeti, da so iz njenih ust prišle takšne besede. Da bi se distancirala od te nizkotnosti in da ne bi izpadla niti za kanec skrušeno, je dvignila brado in gospoda Matusbaro pogledala naravnost v oči. Ujel je njen pogled in že s prvim vprašanjem zadel naravnost v črno:

»Mitsuki . . imate svojega moža „.še vedno radi? «

»Ne.«

Odgovorila je presenetljivo hladno. Gospod Matsubara je tudi z drugim vprašanjem povrtal v živo:

»Za preživetje zaslužite dovolj?«

»Ja. Ravnokar mi je umrla mama. K sreči bom podedovala dovolj, da bom nekako zmogla,« je odgovorila in nezavedno pogledala v zvezdnato nebo.

»Hvala bogu,« je z olajšanjem v glasu dodal gospod Matsubara.

»Ampak nekako se mi zdi, kakor da sem si zapravila življenje.«

Ob Mitsukijinem obračunu s sabo ni gospod Matsubara rekel nič.

»Ko bi preostanek življenja vsaj lahko podarila vaši ženi.«

Gospod Matsubara je pogledal v tla: »Hvala.« Dvignil je glavo, kakor bi govoril samen1u sebi:

»Ampak živi moramo živeti naprej.«

Mitsuki se je zasmejala:

»Ravno vi to rečete, ki delujete napol mrtvi.«

Tudi gospod Matsubara se je zasmejal. Ob tem sta krenila nazaj proti hotelu. številne zvezde so se zganile hkrati z njima, in Mitsuki se je počutila, kakor da jo vabijo k petju.

»Kakšne pesmi je imela rada vaša žena?«

»Mario Callas. Bolj kot vse druge. Poslušala je marsikoga, ampak nazadnje se je vedno vrnila k njej.«

»Nisem n1islila tega. Hotela sem vprašati, kaj je rada pela.«

Gospod Matsubara si je potisnil lase nazaj:

»Pred mano ni nikoli pela.«

Mitsuki ga je presenečeno pogledala:

»Kaj ni študirala petja?«

»Že že, ampak zase je pravila, da je preveč zanič, da bi pela zame. Polega tega je bila mezzosopran.«

»Saj tudi za mezzosopran ne manjka literature ... Na primer Handlova Ombra maiJu.«

Nekoč so to arijo vrteli v reklami za viski Nikka. Tudi sicer je bilo vse polno lažjih arij za mezzosopran. Kakor zvezde, ki so utripale nad njima, ko sta šla po parku, so ji skozi misli šinile številne ljube ji pesmi.

»Ne, nikoli ni pela pred mano.«

»Je niste nikoli prosili?«

»Večkrat sem jo, ampak jo je bilo preveč sram. Rekla je, da ji je res zoprno.«

Mitsuki je brez odgovora hodila naprej. Pon1islila je, kako zadržana oseba je n1orala biti njegova žena, in kar zardela. Hkrati jo je prijelo, da bi zapela in nadoknadila za gospo Wakako, ki do smrti pred možem ni hotela peti. Pogledala je zvezde in si zaželela, da bi se z iztegnjenimi rokami zavrtela in zapela ter se med petjem v spirali dvigovala v zvezdnato nebo.

Ko sta drug ob drugem čakala na dvigalo, je gospod Matsubara ponovil nekam v prazno:

»Kakorkoli, treba je živeti naprej.«

V sobo se je vrnila malo pred enajsto.

Mitsuki je odločno slekla plašč, s škornji na nogah stopila k telefonu in dvignila slušalko. Nato je odtipkala sestrino številko. Čeprav je bila ura pozna in bo zmotila večerni mir Shimazakijevih, je s tem hotela opraviti še ta večer.

»Zdravo, jaz sem,« je sede na robu postelje začela Mitsuki.

»Joj, zveniš točno tako kot mama!« se je oglasila Natsuki, nedolžno, ne da bi vedela, kaj prihaja.

58 Plaža v Atamiju

V pogovoru z Natsuki je izpovedala več podrobnosti, kot ko je govorila z Masako.Povedala je tudi za dve Tetsuovi aferi v preteklosti.

Navrgla je, da sumi, da je bila še kakšna, za katero ne ve. Natsukijin prvi odziv je bil šokiran »Aa!«, potem je zadržala dih in pridno poslušala. Dlje ko je govorila, bolj je bila Mitsuki pobita, a je na koncu, kakor da bi končala uradno poročilo, z nalašč vedrim glasom rekla:

»Tako je bilo!«

»Ne morem verjeti.«

Natsuki je zvenela nepričakovano prizadeto. Mlajša sestra, ki jo je poznala iz otroštva, se je v trenutku razblinila kot prikazen, na drugi strani telefonske zveze je bila neznanka. Zvenela je, kot da je prešuštvo začutila kot oskrunjenje nje same. Mitsuki se je upirala, da ne bi podlegla sestrini pretresenosti.

»Če je res, je res, kaj morem.«

Po kratkem premolku je Natsuki rekla:

»Ko sva že pri tem, ne deluješ več tako veselo, kot si v mladih letih.«

»Mogoče res ne, a ne samo zaradi njega,« je Mitsuki med vrsticami namignila na mamo.

»Ja, vem.«

Sledil je še en premolk, nato je Natsuki v enako potrtem tonu kot prej nekoliko zadržano začela:

»Veš, mama je imela Tetsua vedno bolj v zobeh.«

Čeprav se Natsuki in mama nista dobro razumeli, se je mama za Mitsukijinim hrbton1začela obregati ob Testua in se tu in tam spotikati ob njegovo lahkomiselnost.

»Natsuki, tudi ti misliš, da je Tetsuo plitek?«

Natsuki je odgovorila previdno, iščoč vsako besedo posebej:

»Ne vem. Pred mamo sem ga seveda branila. Tu in tam je bilo kaj, kar mi je dalo misliti, a to je moški, ki si ga izbrala, pa sem mu zaupala. Ne bi si mishla, da se bo tako obrnilo.«

Mitsuki si je predstavljala njen pretreseni obraz:

»Saj je v redu. Ne sekiraj se še ti. Ni mi več do tega, da bi bila poročena z njim.«

»Boš san1a finančno zmogla?«

Za Natsuki že kar preveč prizemljeno vprašanje.

»Z mamino zapuščino bo v redu. V bistvu razmišljam, da bi pustila delo na faksu.«

»Na faksu? Resno?«

Natsuki je zvenela res nemirno.

»Ne skrbi, ne skrbi. Več bom prevajala, v najslabšem primeru se bom oprla na vas, Shimazakijeve.«

»Ampak ti si bila vedno tako močnega in neodvisnega duha. Vedno si hotela delati stvari po svoje.«

Ja, in zato sem se znašla, kjer sem. Ni se ji zdelo, da jo Natsuki ravno hvali.

V primerjavi z mamo in Mitsuki je Natsuki potrebovala več časa, da je predelala določena čustva. Prav gotovo je bila še vedno osupla zaradi nepričakovanih novic. Mislila je, da bi jo spet poklicala kasneje, ko bi od šoka prišla k sebi. Ko je naznanila, da bo za danes končala, je Natsuki odsotno dodala še zadnjo besedo, kakor da se pogovarja sama s sabo:

»Ampak kaj bo zdaj s tabo? Kakšno življenje ti je preostalo? Mislim, glede na to, da nimaš otrok.«

Mitsuki je za trenutek ostala brez besed, potem pa z zaigranim pogumom veselo odgovorila:

»Takšnih, kot sem jaz, je cel kup. Vse prav dobro živijo.«

Po telefonskem pogovoru se je Mitsuki z ostanki narejene hrabrosti urno začela pripravljati za spanje. Toda kaj hitro so njeni gibi postali upočasnjeni . Dohitele so jo Natsukijine preveč iskrene besede. Kakšno življenje ji je res preostalo? V nasprotju z ženskami, ki so bile ves čas samske, mora Mitsuki zdaj začeti znova. A nekaj je neizpodbitno, v tej starosti pravih možnosti za nov začetek pravzaprav nima, četudi je nov začetek še takšna nujnost.

Kar je bilo doslej samo megleno zavedanje, jo je zdaj v izrečenih besedah zadelo naravnost v prsi. Umrla bom, ne da bi v življenju kaj dosegla - to bi držalo tudi, če njen zakon ne bi razpadel. Toda zdaj, ko bo morala začeti znova, je to dejstvo postalo jasno kot beli dan. Zakaj naj bi jo prav zdaj spreletaval srh, ker bo zapustila ta svet, ne da bi pustila sledi za sabo, razen besed, shranjenih v elektronskih arhivih? Je kdaj stremela k temu, da bi v zgodovini človeštva pustila svoj odtis? Otroških sanj ni izpolnila. Nič pametnega ni prispevala svetu.

Poleg tega, kot je rekla Natsuki, ni imela otrok.

Mitsuki je smuknila pod odejo in premlevala. Na današnjem Japonskem, kjer prebivalstvo tako hitro upada, najbrž niti ni tako slabo, da si brez otrok, a je bolje tega ne izreči na glas. Nihče se ne postara, ne da bi mu šlo na slabše. Tudi njej je usojeno, da oslabi in postane komaj prepoznavna različica same sebe. Bolje ne imeti otrok, ki bi to morali gledati. Tudi tisto noč ni mogla dobro spati.

»Bi se šli z mano malo vozit?« jo je naslednji dan po kosilu pred dvigalom ogovoril Takeru. Mitsuki, ki se je prejšnji večer sama samcata predajala samopomilovanju, ga je debelo pogledala. V takšni govorni situaciji bi veljalo v japonščini odgovoriti:»A s takšno staro gospo?« toda tokrat se ji ni zdelo nujno, da bi pred tem fantom ustregla nenapisanim pravilom etikete. Tudi fant ni deloval, kot da bi to od nje pričakoval.

»Kam pa?«

»Kamorkoli želite. Lahko se odpeljeva še kam na večerjo. Kaj pravite? «

»Kaj pa gospa Kaoru? «

»Ona ne gre.« Po kratkem premoru je dodal:»Pravzaprav se ji zdi prav, da greva sama.«

Bolj verjetno je Takeruju kar zaukazala, ko je videla, kako pobita je zadnje dni Mitsuki.

Dogovorila sta se, da se čez pol ure dobita v avli. Mitsuki se je po trenutku omahovanja, ne da bi razmislila, zakaj kaj takšnega počne, na hitro oprhala in si nadela čisto nov črn komplet spodnjega perila.

V dokaj zdelani stari toyoti corolla si je zapela varnostni pas in rekla:

»Kaj, ko bi šla v Atami? Ti je to predaleč?«

»Atami? «

»Znamenit je po prizoru na plaži med Kanichijem in 0-Miyo. Sicer ni nič posebnega.«

Prej je bila tam z mamo. Po dveh nočitvah v Hakoneju sta se na poti domov s taksijem še prej odpeljali v Atami. V spominu se ji je ohranila samo osupljivo nepremišljeno pozidana obala, in zdaj bi se rada o tem prepričala.

»Za Kanichija in 0-Miyo sem sicer že slišal.«

Mitsuki je na hitro razložila. Z univerze je bila vajena nevednosti mlajših generacij, a uspeh je bil že to, da je za ti dve imeni vsaj slišal. Po razlagi je Takeru skorajda brez besed vozil po vijugasti cesti, ki se je spuščala proti Atamiju. Z vsem telesom je nakazoval, da se raje drži zase, in popolnoma udobno jima je bilo, da se nista pogovarjala.

Po hriboviti cesti sta se spustila v Atami, mesto, natlačeno med pobočja ob obali. V spominu ji je ostal le kot puščoben kraj. Kljub eksploziji nabora stavb in napisov vseh mogočih oblik in barv presenetljivo samoumevne raznolikosti mesto vseeno ni bilo preveč živahno. Še posebej so v oko bodle opuščene betonske stavbe, umazane in plesnive, mogoče zaradi slanega morskega vetra. Celo glavna ulica je bila videti nekoliko opustela.

Pripeljala sta se na obalo in Mitsuki ga je prosila, naj parkira pri »0-Miyinem boru«.

Ko sta z mamo v Atamiju izstopili iz taksija, sta bili od začudenja skorajda ob sapo.Je to res znameniti »0-Miyin bor«, zdaj ukleščen med preširoko cesto na eni in prevelikim parkiriščem na drugi strani? Ubogi prvotni bor se je zaradi izpušnih plinov posušil. Zajetni štor, ki so ga ohranili za spomin, in njegov naslednik, ki je med gostim prometom in čredami turistov širil slabotne veje levo in desno, sta delovala popolnoma neumestno. Zraven je stal bizaren bronasti kip 0-Miye in Kanichija, ki ni bil v ničemer podoben prefinjenim ilustracijam v slogu lesorezov, ki so pripoved spremljale v časopisih. Prikazoval je, se razume, znameniti prizor na plaži, v katerem Kanichi brcne 0-Miyo ob tla.

Prizor je iz začetnih poglavij. 0-Miyo, zaslepljeno od velikega diamanta, strahotno trpinči nezvestoba do Kanichija. Da bi ubežala njegovim očitkom, z mamo odide v Atami, češ da gre okrevat. Vendar Kanichi posumi, da je nekaj narobe, in ji sledi. Fant, ki se je odpravil na lov, in ulovljeno dekle se drug ob drugem sprehajata med borovci po obali. Končno jo Kanichi izpraša. Njene besede potrdijo njegove sume, 0-Miya ga prosi odpuščanja in se ga oklene, a jo Kanichi brce od sebe.

Vlačuga!

Bronasti kip je skušal ujeti trenutek, ko Kanichi dviguje nogo v brco, 0-Miya pa se zgrudi. Vendar na tem mestu, med hrumenjem avtomobilov in mladimi, ki se z nasmeški na obrazih in prsti v obliki črke V nastavljajo v pozi upodobljenih in fotografirajo s telefoni, žal deluje samo smešno.

Vtem je eden od njih rekel:»Nekdo poje!«

Iz zvočnikov se je razlegala nekoč popularna popevka Pesem Demonskega zlata.

Po obali Ata mija se sprehajata ,

Kanichi in 0-Miya.

Danes in nikoli več

je ubran še njun korak .

Danes in nikoli več

so besede še med njima.

Takrat je mama prosto roko, s katero se ni opirala na palico, zibala v ritmu pesmi in si pomrmravala refren. Dajala je vtis, kakor da bo v poplavi vulgarnosti še sama naredila kaj norčavega.

Čeprav je bila zgodba Demonskega zlata po okusu takratnih bralcev, je bil roman napisan v bogatem poetičnem jeziku predmoderne književnosti, ki je kar puhtela od romantične vznesenosti. Je to vse, kar po stotih letih ponuja prizorišče slovitega romana? Tudi če se strinjamo, da je resničnost v primerjavi s fiktivnim svetom puščobna, je pogled na ta kip človeka res spravil v nerazložljiv obup.

Mitsuki je obšla žalost.

59. Česar niti v romanih ni

Trajalo je neverjetno dolgo, da sta z mamo, ki se je opirala na palico, prišli do obale. Danes je obala, razširjena s širokim nanosom skoraj preveč belega umetnega peska, od »0-Miyinega bora« še kar daleč. Na poti do tja seje treba najprej povzpeti na streho prostrane parkirne hiše, ki naj bi služila kot »razgledna ploščad«. Mišljena je za lahkotne sprehode s pogledom na morje, a ne gre za čisto navadno ploščad. Sodeč po razlagalni tabli naj bi pričarala vzdušje elegantnega sredozemskega letovišča nekje na francoski rivieri ali Azurni obali, kar so želeli poustvariti z ograjo iz belih betonskih stebričkov, ki so kačasto obdajali ploščad. Bilo je precej bolj velikopotezno kot pri hotelski kapeli, a zato še toliko bolj ceneno in nepristno.

So se ljudje res z užitkom sprehajali tu?

»Kaj pa je tole?«

Celo mama, ki je padala na zahodnjaške reči, je pred vijugami belih stebričkov ostala brez besed.

Še več, beli umetni pesek pod ploščadjo, ki naj bi posnemala sredozemsko vilo, je bil označen z angleškima imenoma, ki imata s Sredozemljem kdo ve kakšno zvezo: čez dan »Sun beach« in v nočni razsvetljavi »Moonlight beach«. Kot bi človeka nenadoma brez vsakršnega smisla prestavili v Kalifornijo. Ker je bila zima, ni bilo kopalcev, na plaži se je zabavalo nekaj mladih, nekaj moških v

srednjih letih je vadilo golfske udarce, neki par je podpiral malčka, ki se je komaj postavil na noge. Mitsuki ni bilo do tega, da bi se spustila s ploščadi, toda mama je rekla, da hoče ta izlet izkoristiti, ker se ne bo več vrnila, tako da sta se druga ob drugi vseeno sprehodili po belem umetnem pesku, zatopljeni v kdo ve kakšne misli.

Takrat je mama izbruhnila:

»V njenem življenju nikoli ni bilo nobenega Kanichija. In da je samo sebe imela za 0-Miyo? Kako neumno od nje.«

Kako leto prej je neki časopis na prvi strani objavil članek z debelim naslovom, da so določili vir, po katerem je nastalo Demonsko zlato. To je bil neki lahkoten ameriški roman, dime novel, kot se jim je reklo. Tistega dne je mama že zjutraj telefonirala Mitsuki, saj ni mogla potrpeti do pogovora ob osmih zvečer.

»Našli so izvirno zgodbo.To naj bi bil neki šund, ki ga je napisala neka Angležinja ali pa Američanka. Kako je to mogoče !«

Po pogovoru je tudi Mitsuki odprla časopis. Naslov romana je bil Šibkejša od ženske, napisala ga je Bertha M. Clay.

Pisatelji obdobja Meiji niso le prevajali zahodnjaških romanov, ki so opevali »ljubezen, ljubin1ce, ljubimke«, temveč so jih tudi rutinsko prirejali in izdajali kot izvirna dela. Ozaki Koyo niti ni skrival, da je Demonsko zlato priredba. Japoncem so iz kolektivnega spomina zlahka ušla zgodovinska dejstva izpred stotih let, ki so govorila o nastanku modernega japonskega romana, in tako je bilo zanje veliko presenečenje, ko so o tem izvedeli iz časopisov.

»Kako neumno od nje,« je ponavljala mama in opirajoč se na palico stopicljala po plaži. V njej ni bilo jeze. Prej pomilovanje nespameti svoje mame ter nostalgija in sentimentalnost do minulih časov. Mitsuki maminemu čustvovanju ni kljubovala in je molče hodila zraven.

Zdaj je Mitsuki s Takerujem hodila po isti plaži. V daljavi so se videli betonski valobrani, v njihovem zavetju nanizani jadrnice in motorni čolni. Med njimi so bili tudi trajekti, izletniške in ribiške ladje. Na plaži je mladina uživala v igri odbojke na pesku.

»Ko vidim te mlade, jim prav nič ne zavidam,« je rekel Takeru, Mitsuki pa se je v odgovor zasmejala:

»Zame si ti enako mlad.«

V zahvalo za izlet ga je Mitsuki povabila na večerjo v hotel Hyatt Regency v bližini njunega Hotel du Lac. Takeru je enako molčeče kot na poti na obalo po isti hriboviti cesti odpeljal nazaj gor. Medtem ko se je začelo mračiti, so se zgrinjali temni oblaki. Brž ko je popršilo, so začele v značilno nestanovitnem gorskem vremenu vetrobransko steklo v trenutku bičati silovite kaplje dežja. Ko sta pripeljala na parkirišče, kjer so se bohotili zloščeni mercedesi, beemveji in druga uvožena vozila, je že lilo kot iz škafa.

Notranjost hotela je bila diskretno razsvetljena z ambientalnimi svetilkami, značilnimi za luksuzne hotele mednarodnih verig.Skozi avlo, v kateri je nestvaren mrak še okrepil občutek razkošja, sta se odpravila v prostorno restavracijo. Tam so v svetlobi sveč gostje obedovali kar v neformalnih yuk atah, ki so sicer namenjene obisku kopališča. Yukate so pripadale nekim minulim časom, časom tradicionalnih gostišč, v katerem so se gostje, ogreti od namakanja v topli kopeli, raje ogrnili vanje, kot da bi se tlačili v večerna oblačila, naročili večerjo v svojo sobo inse nato okajeni od pijače kratko malo zvalili na rogoznice. V pogledu na goste v yukatah, ki v restavraciji ob francoski hrani srkajo vino, je bilo nekaj neskladnega. Zdelo se je, kot da želi mednarodna hotelska veriga vpeljati nekoliko lokalnega kolorita. Do nedavnega so po hotelih zahodnjaškega tipa visela opozorila: »Prosimo, da v yukatah ne zapuščate sob.« Mitsuki si je predstavljala, da dandanes najbrž še vedno veliko hotelov tako opozarja goste, in obkrožena s tem nenavadnim prizorom stopala do njune mize.

Ko sta že sedla, je Mitsuki nenadoma dvignila pogled nad jedilni list in vprašala:

»Je v tebi kaj zahodnjaške krvi?«

Takeru jo je lenobno pogledal:

»Se vidi?«

»Nekako se.«

Mogoče zaradi sveče na mizi, mogoče ker si ga je zdaj prvič naravnost ogledala, je opazila, da se obrvi, nos in rjavkaste oči ne sestavljajo povsem enako, kot bi se sicer pri Vzhodnoazijcih.

»Četrt Francoza sem.«

»So te kot otroka zaradi tega v šoli zafrkavali?«

»Se tudi to vidi?«

Zdaj je pogledal malo bolj presenečeno.

»Ja, nekako se.« Mitsuki ga je pogledala nazaj v oči:»Je bilo hudo?«

»Niti ne.«

Takeru je pogledal stran.

Starejši brat gospe Kaoru, tisti, ki je šel kot boursier v Pariz, se je poročil s Francozinjo, Takerujevo babico. Najbrž je imel Takeru v otroških letih lase še bolj rjavkaste in svetleče. Čeprav je bilo Mitsuki nerodno, ker je tako zlahka podlegla Takerujevi lepoti, je brez zadržkov z vprašanji povrtala vanj.

Takeru ni prav rad odgovarjal. Njegova mama mešanega porekla je odraščala v Franciji in na Japonskem ter obtičala nekje vmes, ne da bi bila čista Francozinja ali Japonka. Ker s tem polovičarstvom ni bila zadovoljna, se je poročila z Japoncem in naredila načrt, da bo otroke vzgojila v Japonce. Toda mož je podlegel alkoholu, ona pa se je dokončno naveličala Japonske, zapustila moža in se vrnila v Francijo. Takerujeva mlajša sestra je bila še v osnovni šoli, tako da je odšla z mamo, medtem ko je Takeru, ki je bil že v srednji šoli, ostal na Japonskem.

»Besen sem bil nanjo. V redu, pač, zapustila je moža alkoholika. Kaj pa midva s sestro? Najprej me je vzgojila kot Japonca, nazadnje pa zavrgla Japonsko samo.«

Mama mu je dala ime po junaškem princu po imenu Yamato Takeru no Mikoto. Mitsuki se je ob tem nehote nasmehnila.

Takeruju se je o teti Kaoru malo bolj razvezal jezik . S tistim ostarelim ruskim prebežnikom je imela hčerko. Ko je odrasla, sta se sprli, in to tako silovito, kot si za prepir med japonsk o mamo in hčerko ne moremo zamisliti - mogoče zaradi francoske kulture ali jezika -, in se razšli, ne da bi še kdaj spregovorili. Pred desetimi leti, ko se je Takerujeva mama vrnila v Pariz, jo je Kaoru prosila, naj poizve o njeni hčerki, a je nikakor ni mogla najti. Nato je pred tremi meseci Takerujeva mama na desnem bregu Sene v kitajski četrti po naključju spoznala nekega priseljenca iz Rusije, ki naj bi menda imel zveze s potomci onega ruskega prebežnika. Prosila ga je, naj povpraša naokoli, in izvedela, da je pred četrt stoletja umrla osamljena v majhnem appartementu na levem bregu Sene. Vzrok smrti je bil neznan. Ko je gospa Kaoru to izvedela, je začela razmišljati, da bi posvojila Takeruja. In tako je v Mitsukijinih očeh prej elegantno ponosna gospa Kaoru nazadnje izpadla kot zgolj stara ženska, ki s.e je spopadala z novico, da je njena edina hči že dolgo pokojna - še več, da je verjetno umrla v globoki zameri do nje.

Mitsuki se tako ni več zdelo čudno, da je jasnovidec med večdnevnimi gosti zavohal smrt. So večdnevni gosti v današnji mrzlični Japonski prišli v ta hotel zunaj prave turistične sezone, ker s temo v srcu, četudi je še tako vsakdanja, nilnajo kam drugan1? S tega vidika je bilo razumljivo, zakaj sta tudi tesno navezani mama in hčerka okoli sebe postavili nevidno zaveso, kakor da si ne želita, da kdorkoli vidi vanju.

Mitsuki je izvedela še, da je Takeru registriran pri zaposlitveni agenciji in da občasno dela kot spletni inženir. Da ga na ulici ogovarjajo, ali bi delal kot maneken, ob čemer se mu kar obrne. In izvedela je, da mu je gospa Kaoru naročila, naj jo pripravi do tega, da pove kaj o sebi.

»Moja zgodba je tako oguljena, da se mi niti ne da,« je odgovorila naravnost in pošteno.

Luksuzni hotel je bil kot vesoljska ladja, v popolnosti zaščitena pred zunanjim svetom. Ko se je ozrla skozi okno, je bil naliv še hujši kot prej. Dežne kaplje so poševno zadevale šipe in se v debelih pramenih stekale proti tlom, kakor da bi se na hotel zlival slap.

Medtem ko sta čakala na sladico, se je Takeru opravičil, vstal od mize, se vrnil čez pet minut in sedel.

»Povprašal sem na recepciji, in pravijo, da imajo na voljo še eno prosto sobo.« Čez mizo jo je gledal od spodaj navzgor. »Jo vzamem?«

Mitsuki je globoko vdihnila in skušala prebrati, kaj se skriva v teh rjavih očeh. Rahel sram. V njih pa ni bilo tistega, kar je kot mlada ženska nagonsko občutila ob mladem moškem, tistega, kar bi zganilo nekaj globokega v njej.

Spomnila se je na čisto novo črno spodnje perilo, si nadela prisiljen nasmešek in vprašala:

»Bi bilo nevarno, če se odpeljeva nazaj?«

»Odvisno od voznika.«

»Potem se pa vrniva.«

Zazrla se mu je v rjave oči. Če bi se zdaj zadeve kam razvile, bi se samo zato, da bi se opomnila, da je še vedno spolno bitje. In če bi šlo samo za to, je bolje, da se temu izogne, tudi če je to njena zadnja priložnost. Mitsuki je z roko segla čez mizo in jo položila na hrbtišče Takerujeve dlani. Nato je Takeru dlan obrnil in z njo objel Mitsukijino. Njegov prijem je bil presenetljivo možat.

»Tako prijeten si.Prav gotovo boš našel kakšno dobro punco.«

»Jo bom res?«

Pa še čed en, je hotela nadaljevati, a se je vzdržala nadaljnjih nepremišljenih besed.

Zunaj je lilo še huje, kot se je bala. Kakor da bi bili pod slapom, kakor da bi prečkali razburkano jezero , se skozi vetrobransko steklo ni videlo ničesar razen vode, ki je bičala šipo. Takeru je kazaje svoj izklesani profil brez besed vozil. Vsak trenutek bi lahko imela nesrečo. Dvojni samomor s takšnim mladeničem niti ne bi bil slaba smrt. Tudi Takeru, čeprav ni bil otročje nagnjen k divjanju na cesti, je držal volan tako, kakor da mu je vseeno, če zdrsneta s ceste in umreta. Zazdelo se ji je kot nekakšen pobeg ljubimcev, a brez ljubezni.

Mitsuki se je gledala v šipi, skozi katero se itak ni nič videlo, in razmišljala. Če bi zdaj umrla, to nikogar ne bi zanimalo. V očeh družbe je ženska njenih let komaj obstajala. Takšna ženska ne bi bila niti glavna junakinja romana. Tudi njej sami se je zdelo njeno razmišljanje prismuknjeno, a prav to je bilo najbolj neodpustljivo. Ženski san1omor nikogar ne zanima, televizija, časopisi, revije se zmenijo samo za mlade smrti. Enako je v romanih.

Ko Emma Bovary popije strup in izdihne v krčevitih mukah, ko se Ana Karenina vrže pod vlak, sta še vedno v cvetu mladosti, da se za njima ozirajo mimoidoči. Tudi 0-Miya je v cvetu mladosti, ko se v Kanichijevi nočni mori najprej zabode, nato pa še utopi v reki.

V spominu je imela ilustracije, na katerih razmršeni bogati črni lasje lebdijo na vodi in uokvirjajo snežno beli obraz. 0-Miyina mlahava zapestja in gležnji so imeli na sebi nekaj erotičnega. Kdo bi v podoben prizor postavil žensko, kot je Mitsuki?

Če bi se ji zdaj kaj zgodilo, to ne bi bilo ne pesniško ne romantično. A v tem strašnem nalivu prometna nesreča vseeno ni bila izključena. Dež je padal vedno močneje, da je bilo čudno, da ni začel pronicati v avto. Mitsuki se je otrplo sprijaznila, da bo življenje prepustila podivjanen1u nalivu, če usoda tako veli, pa naj bo to še tako nepesniško in nero1nantično.A hip zatem jo je spreletelo neko drugo dejstvo: če zdaj umre, bo mamina zapuščina prešla na Tetsua.

Od nekod se je zaslišalo zvonjenje Takerujevega telefona, a Takeru se zanj ni zmenil. Dolgo je vztrajalo, nato je začelo zvoniti v presledkih. Vedno glasnejši mehanični zvok je zvonil in zvonil, kakor da priganja avto.

60. Nevihtna noč

V trenutku, ko je avto zapeljal pred hotel, sta z dežnikoma v rokah prihitela pomočnik direktorja in še en človek.

»Joj, hvala bogu, da sta se varno vrnila. Vsi smo bili že v skrbeh,« sta rekla vsa iz sebe.

Odpeljala staju naravnost v avlo, tam sta bila že gospa Kaoru in gospod Matsubara, ki je v tistem trenutku vstal. Se Takeru ni odzival na telefonske klice samo zato, da je lahko varno vozil? Ali pa je iz nekega sadističnega vzgiba spravljal v skrb svojo staro teto, ki je bila z njim tako oblastna? Gospod Matsubara je bil kot vedno prijazno nasmejan, medtem ko se gospa Kaoru ni prav nič smejala in je Takeruju očitala, da ga je večkrat skušala priklicati na telefon. Ko je zagledala Takeruja, je napetost nemara popustila, v vsej očitnosti svojih let je obsedela na stolu in skorajda že v solzah potožila, da je starejši par na varnem v svoji sobi, a da je šel maloprej pomočnik direktorja za vsak primer trkat na vrata matere in hčere. Njun avto je na parkirišču, onidve pa sta očitno izginili. Hotelsko osebje se je razpršilo in ju iskalo v okolici jezera , a če ju do polnoči ne bodo našli, bodo poklicali policijo.

»Konec koncev je noč popolna,« je rekla gospa Kaoru pridušeno. »Se vam ne zdi? Popolna noč je. « Pogledovala je zdaj Mitsuki, zdaj Takeruja. »Joj, ne bi smela omenjati, kaj je rekel tisti jasnovidec . Onidve sta bili videti tako srečni.«

Ob tem je vstala, se obrnila na petah in z negotovimi koraki vzpela po stopnišču. Ko je prišla na vrh, se je odpravila proti dvigalu in med pritiskanjem na gumb čez ramo poklicala Takeruja. Pomočnik direktorja, nato pa ostalo hotelsko osebje so se ob tem klicu zdrznili in spogledali. Mitsuki so misli zatavale k zgodbi o Kaorujini hčeri, ki je umrla osamljena.

»Ker sta se vidva vrnila živa in zdrava, predlagam, da gremo spat,« je gospod Matsubara razumno sklenil in se skupaj z Mitsuki in Takerujem odpravil k dvigalu.

Drugače kot v Hyattu, ki je bil popolnoma zaščiten pred zunanjim svetom, je Mitsuki v svoji sobi v zgornjem nadstropju slišala, kako po strehi in oknih tolče razbesnjeni naliv. Res je bila »popolna noč«. Na posteljo je odložila premočene kapo, plašč in rokavice, si na hitro umila roke in se takoj usedla za mizo. Odprla je prenosnik, nekaj pobrskala po internetu, in medtem ko je tu in tam pogledala na zaslon, si je v beležnico, ki jo je hotel pripravil za goste, zabeležila nekaj kratkih stavkov. Kuli je bil njen.

Ura je kazala šele pol enajstih, Masako je bila gotovo še pokonci.

»Je tudi pri vas nevihta?« je po telefonu začela Mitsuki.

»Nevihta? Samo dežuje. Kaj bo novega?«

Mitsuki ni vedela, kako naj nadaljuje.

»Oprosti, ker te kličem tako pozno. Nekaj bi te prosila v zvezi z ločitvijo.«

Masako se je ob ločitvi z možem grdo sprla o delitvi premoženja, skrbništvu in alimentih, mediacija na družinskem sodišču ni bila uspešna, nato sta se spravdala. Masako je od stresa dobila alopecio areato - izpadanje las v lisah -, samo zato ker mož zavoljo ohranjanja zunanje podobe ni želel pristati na ločitev. V tem času je pravne zadeve dodobra naštudirala, tako da si je ob koncu ločitvenega postopka nabrala že toliko znanja kot strokovnjak za ločitve. Ker je bila študiozna oseba, je tudi pozneje sledila spremembam v zakonodaji.

Mitsuki je razložila predlog tiste ženske o delitvi premoženja.

»lzgleda, da se ji res mudi.«

»Ja, mudi se ji.«

»Lahko si super srečna, veš, Mitsuki. Da boš dobila ves ta denar, ne da bi ti bilo treba sploh kaj reči. Bitka za delitev premoženja je lahko zelo umazana reč.«

»Bi rekla, ja,« je odgovorila Mitsuki in nato priznala, da razmišlja o tem, da bi pustila učenje na univerzi. Po kratkem premolku je Masako tiho odgovorila:

»Lahko si samo srečna, da lahko sploh omeniš takšno ekstravagantno možnost. Ženske v najinih letih po navadi nimajo izbire, kaj bi delale. Bolj ali manj lahko računajo največ na miminalca v kakem supermarketu, kjer v skladišču trebijo ribe.«

»Vem.«

»Ne, ne veš, ker si prevelika buržujka. Ne veš, kakšen blagoslov je imeti stalno službo do oseminšestdesetega.«

Masakoji je v zvezi s tem svetovala, naj na univerzi za zdaj še nič ne reče, in Mitsuki seje strinjala, da je to modro mnenje. Poučevanje je pomenilo vožnjo s Centralno progo mestne železnice do končne postaje, nato od tam s taksijem ali avtobusom. V obe smeri.

Razlaganje snovi, dokler ji glas ne ohripi. Neskončno sestavljanje in ocenjevanje testov. Po tisten1, ko je začela trpeti zaradi n1razenja, ji je vse postalo toliko bolj naporno. Hkrati je želela učenje pustiti, če ne zaradi drugega, iz čistega ponosa. Če bi hotela s polovico zapuščina kupiti stanovanje, pustiti učenje in živeti od prihrankov, bi morala, dokler ji ne bi začela pritekati pokojnina, tako ali drugače podvojiti prevajanje patentov.

Mitsuki je prosila Masako, ali bi lahko odtlej ločitveni postopek s Tetsuom urejala ona. Papirje o delitvi premoženja bi na podlagi izračunov tiste ženske pripravila sama, bi jo pa prosila, ali jih lahko pregleda odvetnica, s katero se je spoprijateljila ob svoji ločitvi.

Masako ji je rade volje ugodila.

»Še nekaj je,« je Mitsuki mimogrede načela osrednjo temo. »Pravkar sem napisala oporoko.«

»Kaj si? Zakaj pa?«

Mitsuki ji je razložila, kakšen strah jo je obšel med vožnjo nazaj v hotel. Na spletu se je pozanimala in ugotovila, da gredo, če se ji kaj zgodi, tri četrtine mamine zapuščine, ki je že na njenem računu, naravnost Tetsuu. To bi rada na vsak način preprečila. Njena sestra je bogata in denarja ne potrebuje.Na spletu je našla poseben oporočni obrazec, s katerim je določila, da gre zapuščina v donacijo agenciji JICA. Izpolnila jo je, pripisala datum, se podpisala in določila Masako za izvršiteljico oporoke. Ker s sabo ni imela svojega žiga, je z rdečo šminko naredila prstni odtis in na kuverto pripisala »oporoka«.

»Jutri jo bom oddala na pošto, če se karkoli zgodi, bi rada, da si ti izvršiteljica.«

Masako je na drugi strani molčala.

»Vem, da bo trajalo še kar nekaj časa, da bo postopek ločitve formalno končan. Če bi se pred tem kaj zgodilo, nikakor nočem, da bi tisti denar prišel v njegove roke.«

Medtem ko je to govorila, se ji je zazdelo, kakor da je mamina zapuščina mamina lastna duša.

Masako je še vedno molčala. Skozi ta molk je nenadoma zanihala črna senca. S stropa visi debela vrv, vrat je zlomljen, pod njim binglja truplo. Podoba profesorjeve žene, ki se je obesila, ko jo je pustil, tiste, ki ji jo je omenila Masako v Parizu. Takrat sta obe besneli, kaj je storil profesor, pomilovali sta obešeno ženo, vendar se ne eni ne drugi ni zdelo nič čudnega, da si je vzela življenje. Ob pomanjkanju domišljije, značilnem za mladino, se jima je zdelo samoumevno, da zapuščena ženska v srednjih letih naredi samomor.

Se je tudi Masako na drugi strani linije spomnila tega incidenta? Mitsuki se niti najmanj ni počutila, da stopa po stopinjah tiste žene.

Ni bila tako mehkužna niti ni imela želje, da bi tako očrnila Tetsua. Samo neprijetno je bilo, da se ji je v duhu prikazala črna senca.

Po dolgi tišini je Masako odgovorila namenoma odrezavo: »Prav. Razumem.« Nadaljevala je: »Prosim, da me jutri zjutraj še enkrat pokličeš. Da se prepričam, da si še živa. D'accord?«

»Okej. D'accord.«

S temi besedami je končala pogovor.

Ko je zlezla v posteljo, se je nemudoma zavedela napetosti v hrbtu, mogoče zaradi slabe prekrvljenosti, in obšel jo je neprijeten občutek, da jo vleče na dno brezna. Odkar je oslabela, so na njeno počutje vplivale vremenske spremembe. Položila si je roko na trebuh, bil je še bolj mrzel kot po navadi, kakor da bi bila potopljena v hladno vodo.

Le kam sta mama in hči zatavali v tej nevihti? Najbrž se vodno rastje na dnu jezera že ovija okoli njiju. Mitsuki si je predstavljala, kako mlado telo hčerke, ki se je v vročini toplega bazena obarvalo rožnato, v mrzlem jezeru naglo izgublja telesno toploto in spreminja barvo iz sive v belo. Če je ne bodo hitro našli, bo pomodrelo in se napihnilo, nazadnje ga bodo obgrizle ribe, v jezeru bo razpadlo in ostale bodo samo kosti. V kakšnem stanju so našli mamino prvo hčerko, ki se je utopila pri dvanajstih? »Tako luštna je bila,« je sarkastično navrgla mama in Mitsuki je pred očmi videla strahotno lepo deklico, ki mirno lebdi v jezeru. Ni verjela v pregovorno nedolžnost otrok, toda tista podoba je bila v svoji nedolžnosti neizpodbitno lepa.

Pote1n se ji je kakor s pogojnim refleksom prikazala podoba umirajoče mame s široko odprtimi očmi. V tej podobi ni bilo niti kančka nedolžnosti. Iz njenega telesa, ki je bilo tako sploščeno, da sploh ni več spominjalo na človeško bitje, je kakor strupen plin izpuhtevala grešnost - grešnost, ki je povozila vse pred sabo. Mitsuki je vedela, da bo mama še tisti dan umrla, toda ker je na mamino smrt čakala tako dolgo, se ji je njena smrt zdela kot čudež, ki se na tem svetu ne more zgoditi. Ni se zdelo resnično, da bo ta dan končno prišel.

Tudi pred dvanajstimi leti, ko je sama sedela ob očetovi smrtni postelji, se ji zaradi dolgega čakanja ni zdelo resnično, da bo v nekem trenutku umrl. Tudi ko je pozneje pri sebi doma pripravila spominsko srečanje - rekel je, da si ne želi pogreba -, še vedno ni imela občutka, da je zares umrl. Ko je pomislila na očetove žalostne zadnje dni, ji ni bilo do tega, da bi za spominsko srečanje najela hotelsko sobo ali zasebno sobo v restavraciji. Najprej je omarico, na kateri je sicer stal televizor, pregrnila z belim svilenin1blagom, prešitim z zlato nitjo - kupila ga je na potovanju v Indijo -, da je pripravila nekaj podobnega oltarju. Tja je položila očetovo žaro in fotografijo,

na obe strani še sveče. Nato je prostor okrasila z različno velikimi košarami belih lilij, po tleh in okoli fotografije. Številni veliki beli cvetovi, ki so izstopali iz ozadja temno zelenih listov, so delovali kot rekviem za očeta.

Bilo je na večer pred spominskim srečanjem. Poten1ko je Natsuki, ki je prišla pomagat, odšla domov, je Mitsuki še dolgo sama urejala cvetje. Končno jo je počasi obšla resničnost, da je oče umrl. Tako je njegova žalost končno izginila s tega sveta, in predstavljala si je, da bo prišel dan, ko bo tudi njena žalost manj trpka. Medtem ko je s tal pobirala odpadle zelene liste, je molila, naj ta dan čim prej pride.

Mama se ni prišla v bolnišnico poslovit od očeta niti se ni prikazala v krematoriju, vendar je vztrajala, da se bo s taksijem in opirajoč se na palico pripeljala na spominsko srečanje.

»Mama, res prideš?«

»Seveda pridem.«

Ob njenem strogem obrazu in neuklonljivem glasu se Mitsuki ni hotela pregovarjati, sploh ker tistega moškega ni bilo več na prizorišču. Oblečena v črno je s palico ob strani sedela v osrednjem naslanjaču, kakor da je glavna žalujoča, in z nasmeškom na obrazu kramljala z gosti. Nekateri med njimi so vedeli za njeno afero, a so vljudno hlinili nevednost. Mitsuki je gostom ponujala prigrizke in pijačo, slišala pa je samo mamin takrat še prodorni glas. Še zlasti njen smeh je neprijetno praskal po ušesih. Takrat se je vprašala „. le koliko let bo mama še živela?

Strupeni plini, ki so puhteli iz maminega smeha, so napolnili dnevno sobo, a velike bele lilije so bile nedotaknjene in čiste kot lotosovi cvetovi, ki lebdijo v nirvani, odrešeni tuzemskih bridkosti.

61. Luči na dnu morja

Njeni živci so bili čudno vznemirjeni. Prav gotovo so bili tudi večdnevni gostje vsak v svoji sobi budni in na koncu z živci. Gospa Kaoru se je morala še vedno počutiti krivo> da je mami in hčerki omenila> kar je slišala o jasnovidcu. So tudi drugi gostje razmišljali o njiju> ki sta izginili v nevihti> ali pa so tako kot Mitsuki tiho premlevali o svojih življenjih?

»Danes je umrla mama.« Želja> da bi prišel dan> ko bi to lahko izrekla> je postala del Mitsukijinega življenja> vse odkar je sredi očetovega ležanja v bolnišnici zaradi pljučnice prejela tisti grozni mamin telefonski klic> v katerem je predlagala> da bi očetovo življenjsko zavarovanje potrošili za potovanje v Pariz. Toda po očetovi smrti> ko je skrbela za obnemoglo mamo> ki je opirajoča se na palico živela sama> je na svojo željo postopoma pozabila. Še zlasti ko je videla> da si mama samo prizadeva živeti neko hvalevredno življenje.

»Danes sem si zaželela sašimi ... pa raje nisem zapravljala in sem nazadnje kupila že pripravljene rezance.« Ko je Mitsuki to slišala> se je omehčala in se potrudila prijazno odgovoriti: »Saj lahko je .š> kar ti tekne> mama.« Ko je mamo zelenjadar v povišanem tonu opomnil: »Gospa> dajte no n1alo počakat!« in je ta že sredi dneva telefonirala strahotno užaljena> jo je Mitsuki iz usmiljenja> saj je vedela> kako hudo je to ranilo njen visoki ponos> nemudoma hitela tolažiti. Kadar se je Mitsuki med svojimi opravki mimogrede nenapovedano oglasila> se je mamin zgubani obraz veselo razjasnil, in ob tem je Mitsuki zganilo bridko spoznanje> da sta ona in Natsuki edino> kar mama še ima. V namizni koledarček je mama vpisovala »Mitsuki> Mitsuki«> včasih »Mitsuki> Natsuki« ali pa samo

»Natsuki«. Njunih imen ni zapisovala samo ob dneh, ko je vnaprej vedela, da prideta, temveč tudi takrat, kadar sta se oglasili nenapovedano .Vsakič koje Mitsuki zagledala ime, zapisano z maminimi zaobljenimi pismenkami, je pomislila, da bi morala pogosteje prihajati.

»Danes sem se dobro počutila. In sem si na poti domov kupila rože. Gerbere.« Ko je Mitsuki zvečer slišala veseli opis njenega dneva, je takoj pomislila, da spet meče denar skozi okno, a se je vseeno veselila, da si je mama privoščila kakšno malo veselje.

A po drugi strani je bilo na mami, ki jo je nenehno podžigala želja - na odpovedovanje ni pristala, kot sokol na miš je prežala na vsako najmanjšo priložnost za dokazovanje, da je še vedno živa -, nekaj strašljivega. Starost je kruta, naj si še tako želimo, da naš duh leta v visokih sferah, da nam kri kipeče kroži po žilah, kelih z vodo življenja je z vsakim letom plitvejši. Mama, ki je od življenja pričakovala nenehnih doživljajev, je nazadnje privzela videz mrtveca, ki je padel v pekel večno lačnih in žejnih. Podobna je bila nekomu, ki ni bil več zmožen spolnega užitka in je v iskanju še poslednje naslade zadovoljitev iskal še toliko siloviteje. Ko je Mitsuki uzrla to mamino plat, ji je zastala kri v žilah.

Mitsuki je zaradi očeta grizla slaba vest, ne da bi natanko vedela, kako in zakaj, in tako si je mamine smrti želela, obenem pa jo je nekaj gnalo, da bi mami prihranila tegobe starosti. Vsakič kadar je kam šla,je spontano iskala drobnih stvari, skaterimi bijo razvedrila.

V časopisih je iskala naslove knjig, ki bi jo vsaj malo razveselile. A hkrati s tem, ko je zadovoljevanje maminih želja postajalo vedno težje, se je tudi misel na mamino smrt okrepila, vendar na ločenem mestu od zamere do preteklosti. Kajti njene smrti si je zaželela predvsem zato, da bi jo osvobodila njenih frustracij, ki so postajale le še hujše, in da bi osvobodila sebe.

Kaj pa - Mitsuki se je zagledala v strop in z vsem telesom začutila gorsko nevihto -, kaj pa, če mama ne bi bila takšna, kakršna je bila?

Srečna je lahko tista hči, ki premore toliko moči, da si ne želi mamine smrti, ko ta na stara leta postane breme. Gotovo mora biti kar veliko hčera, ki jih vsaj za trenutek obide želja po mamini smrti, četudi je bila ta še tako dobra. In starejša ko je mama, pogosteje

doživlja hči takšne trenutke. Poleg tega ženske na Japonskem z vsakim letom, kot kakšna pošastna bitja, živijo dlje. Nič čudnega, da je bilo vedno več žensk, ki so želele, da jim umre mama, in ne - kot doslej - le tašča, za katero so bile dolžne skrbeti. Mitsuki si je predstavljala sodobne japonske ženske, v mestih in na podeželju, ki si s pomračenimi, izčrpanimi obrazi na tihem želijo mamine smrti. Še več, te hčere ne hrepenijo samo po osvoboditvi od svojih mam, temveč se želijo osvoboditi tudi od bolečine, ko od blizu opazujejo grdost starosti - od duševne bolečine, da jim je pod nos porinjena podoba, ki kaže, kaj čaka njih same.

»Starost«, ki nam je v mladih letih znana le kot abstrakcija, ni samo napad na umske in telesne zmožnosti, temveč zelo vidno napade tudi vse čute:vonj, vid, sluh, okus, dotik. Je to res vse, kar nas čaka na koncu življenja?

Dež je še naprej trkal po strehi.

Preteklost seji je obudila brez repa in glave. Mitsuki ni mogla tako kot gospa Wakako na prste prešteti, kaj jo je v življenju razveselilo.

Spominov, zavitih v zaslepljujočo luč, bi imela dovolj za nekaj zvezkov, vseeno pa je bila preteklost, ki se ji je obudila v nevihtni noči, bolj ali n1anj n1račna - tresenje podzemnega vlaka na poti v bolnišnico, ko je od očetovega sodelavca dobila telefonski klic. Podoba strahovito zdolgočasenega očeta na postelji v skupinski sobi. Velik napis »Katsura« na žepu pižame.Egocentrične mamine besede, ko se je opirala na palico: »Dobila sem, kar sem si zaslužila.« Njen predirni smeh na spominskem srečanju za pokojnega očeta. Njeno otroško hlipanje, ko je bilo odločeno, da se bo preselila v dom. Njene suhe roke, s katerimi se je na invalidskem vozičku krčevito oklepala devedejev. Njen vse bolj ukrivljeni hrbet, ko ni več dojemala niti lastne žalosti in frustracije. Njene široko odprte črne oči.

Nato je zagledala Tetsua v calaijskem pristanišču, kako se v slanem pršcu oddaljuje proti pomolu in vse bolj manjša. Njegovo nesramno dihanje v spanju tistega večera, ko mu je povedala za »kar dobro ponudbo«. Trenutek, ko ga je prvič zalotila na telefonu z drugo žensko. Vrstice številk .„

številke so grozeče plesale v praznem.

Mitsuki se je lenobno skobacala iz postelje, si ogrnila plašč in stopila k oknu.

Odprla je okno, in čeprav ga je pričakovala, jo je sunek silovitega dežja, ki je hušknil vanjo, presenetil. Dežne kaplje so odsevale svetlobo iz sobe, in ko je pomolila glavo skozi okno, so jo bičale po čelu, očeh inlicih. Prisilila se je, da je odprla oči, pogled so ji pritegnile bledikave luči spodaj. To so bile svetilke v hotelskem parku, a učinek je bil, kot da se nekaj zabrisano sveti na dnu morja.

Videti je bilo, kot da s svojo zamegljeno svetlobo kličejo ljudi k sebi. Sinoči je iztegovala roke proti zvezdam na nebu, nocoj je gledala navzdol. Nehote se je nagnila kot uročena, tako da jo je dež neusmiljeno zmočil po laseh in vratu. Bolj ko se je nagibala, bolj jo je vase vlekel vodni svet, kakor da bi jo zibalo po jezerskem dnu, kot je mamo in hčer.

Ni vedela, koliko časa je preteklo.

V sobi je odmevalo zvonjenje telefona. Spomnila se je, da jo je večer prej od okna prav tako odtegnil telefon, pogledala je na uro, bila je že polnoč. Je spet Masako? Počutila se je, kakor bi jo nekaj potegnilo z jezerskega dna.

»Sem te zbudila?«

Bila je Natsuki.

»Ne, ne, pokonci sem.«

»Nekaj me grize, ne morem spati.«

»Kaj te grize?«

»Ti.«

»Prav nič ti ni treba skrbeti zame. V redu sem.«

Natsuki je bila bolj izgubljene vrste človek, a je k sreči imela Yujija, Jun in Kena. Tudi če bi Mitsuki izginila s tega sveta, bi bilo z njo vse v redu. Ko se je zalotila, kaj ji roji po glavi, se je Mitsuki rahlo zdrznila. Z obraza in las ji je na tla kapljala voda.

»Zdaj si ravno umivam obraz, malo počakaj, prosim,« je rekla Mitsuki, šla v kopalnico in se vrnila z brisačo.

Ko je poprijela slušalko, je Natsuki nadaljevala:

»Razmišljala sem. O tvojem življenju. Kako boš v prihodnje živela, kaj bo s tabo?«

Mitsuki ni mogla odgovoriti.

»Boš obdržala stanovanje v Suginamiju?«

»Vse kaže, da ga bova prodala. Dobila bom še denar od Tetsua.«

»Koliko približno vsega skupaj?«

»Mmm . . slabih trideset milijonov. Mislim, da devetindvajset, če točno preračunam. Dokler ne bova prodala, ne morem točno vedeti.«

Ker je v duhu ravno blodila po nekem drugem svetu, se ji je številka devetindvajset milijonov zdela nestvarna. Vseeno bi ji bilo, tudi če bi šlo za dvesto devetdeset milijonov ali pa dva milijona devetsto tisoč.

»In on ti bo dal toliko?«

Kar naenkrat je Tetsuo postal samo on.

»Najbrž. Bo že dal, saj nima kaj dosti izbire. Tista ženska ga hoče čim prej pripraviti k ločitvi. Dobila bom tudi delež njegove pokojnine.«

»Aja? Tudi to se lahko dobi?« je Natsuki rekla z rahlim občudovanjem, nato pa po kratki pavzi nadaljevala: »V redu, ampak ali bo to skupaj z mamino zapuščino dovolj, da bi od tega lahko živela?« Že po naravi se ni pretirano zanimala za preračunavanje denarja in so ji bile številke še bolj tuje kot Mitsuki.

Medtem ko si je Mitsuki z eno roko brisala obraz in lase, se je postopoma spomnila številk in jih v preprostih obrisih pojasnila. S

polovico zapuščina bo kupila majhno stanovanje. Za deset milijonov, ki jih bo dobila od Tetsua, bo vplačala rentno zavarovanje.

Računa, da ji bo tako od zapuščine ostalo osemnajst milijonov in od Tetsuovega denarja devetnajst milijonov. Skupaj torej

sedemintrideset milijonov.Ja, to je bila številka, ki jo je naračunala. Ni vedela, ali se bo vse izteklo, kot si je zamislila, ampak če bo na mesec porabila sto tisoč, bo na leto potrebovala milijon dvesto. Dvanajst milijonov v desetih letih. Tako bo lahko živela še nadaljnjih trideset let.

»Sto tisoč na mesec? Midva z Yujijem toliko porabiva samo za parkirišče in tekoče stroške!S tem ne boš mogla nikoli preživeti, tudi če še tako šparaš!«

»Enkrat bo denar od rent in pokojnine že začel pritekati. Če bom pustila učenje, bom do takrat pač več prevajala patente. Mislim, da se bom s tem malo ukvarjala, tudi ko začnem dobivati pokojnino. Tako dobro plačanih del za žensko mojih let ni veliko.«

»Saj tega sploh ne počneš rada.«

»Delo po navadi ni užitek.«

Natsuki je ni poslušala:

»Ja, ampak s polovico maminega denarja si ne moreš kupiti spodobnega stanovanja. Pa še daleč od mene bi bila.«

To je bilo res. Za svoj denar bi zelo težko našla kaj v sestrini bližini.

»Poiskala bom nekaj starega in majhnega.«

»Preselila sem boš v neko luknjo in še naprej delala, česar nočeš? Ob svojem zdravju? « Nenadoma je zakričala: »Kako je to žalostno!«

Izbruhnila je v jok in kriče ponavljala: »Žalostno, žalostno, žalostno! Da se boš preselila v neko staro, majhno, umazano luknjo in bila še naprej prisiljena delati, in to pri teh letih, saj to je grozno. Nisi več mlada!«

Mitsuki je ob silovitosti sestrinega odziva za trenutek obmolknila. Njen izbruh je bil druge vrste kot tistega dne, ko jo je poklicala po prepiru z Jun. Kakor da bi se povrnila v otroštvo, je bilo v tem izpadu čutiti premočrtno dominacijo nad okolico, do katere imajo pravico samo otroci.

»Tako zelo ža-lost-no !«

Natsuki jo je zasula z vsem, kar se je doslej na vsak način trudila odmisliti. Mitsuki je na silo skušala spraviti v pogon meglene misli in sestaviti kar se da zdravorazumski protiargument. Bilo je enako, kot bi prepričevala samo sebe.

»Ne glede na to, kar praviš, se moraš zavedati, da sem lahko zelo srečna za žensko, ki se ločuje pri teh letih. Poleg podedovanega in izplačanega denarja lahko še vedno služim svojega. Vse bo v redu, če bom le pazila.«

Natsuki jo je prekinila:

»Saj veš, da naju mama ni tako vzgojila. Za naju je želela, da si v življenju kaj privoščiva. Že zase ni želela, da bi bila kot kakšna dobra duša iz žajfnice, skromna in varčna. Tudi jaz mislim, da je treba živeti tako, kot si je zamislila mama.«

62. Prečkanje Rubikona

Mitsuki je bila še vedno malo omotična.

Njen duh, ki se je še pred trenutkom pozibaval po jezerskem dnu, se nikakor ni mogel vrniti v materialni svet. Od razmišljanja o novem življenju je bila samo še bolj potrta. Poleg tega se je tem mislim izogibala, ker si zadovoljivega samskega življenja ni znala narisati. In ker si ga ni znala narisati, si je predstavljala, da jo najbrž čakajo same nevšečnosti.

Mitsuki je malo počakala, in da bi pridobila čas, zlagoma rekla:

»No, odvisno, kako pogledamo na zadevo. Na svoj način je ločeno življenje razkošje.«

»Le kakšno razkošje bi to lahko bilo!«

Res, le kakšno razkošje bi lahko bilo? Ko bo prestopila prag svojega stanovanja v kakšni ceneni stavbi, vredni svojega denarja, se bo tik za oknom tesne sobe širil grd razgled brez trohice zelenja. Mitsuki ga je pregnala iz glave. Dobro je vedela, da je razkošje, v katerem je mama vzgojila hčerki, večinoma slonelo na očetovih prihodkih, toda vseeno je odgovorila:

»No, razkošje je stvar interpretacije. Že zdaj mi ne manjka lepih stvari.«

Mitsuki je iskala besede in si risala prihodnje življenje, kakor bi si risala gradove v oblakih. Če bi iskala kakšno staro enosobno stanovanje, bi mogoče našla dobro kupčijo v bloku kje nedaleč stran od sestre. Vhodno vežo bi okrasila z vinsko rdečo vazo iz brušenega stekla »dedka Jokohame«, ki si jo je izborila pri delitvi zapuščine, in tako bi navdihnila prostor z devetnajstim stoletjem. V

sobo bi tako kot pri mami v domu namestila poličko za okraske in nanjo postavila skrbno izbrane predmete: spominke s potovanj, turško posodo iz filigranskega srebra, šatuljo s slonokoščenimi intarzijami iz Toleda, krožnik korejske ljudske umetne obrti. Potem mami ljube starine, stekleničko za parfum iz muranskega stekla in dediščino družine Katsura: komplet posodic in pladnjev ter podstavek za kadilo. Ker je bilo porcelana tudi po delitvi z Natsuki za celo goro, bo kupila zanj še omarico in se znebila odvečnih navadnih krožnikov in posodic. Plaščev, rut in oblek, vključno z maminimi kosi, bo imela do konca življenja dovolj. Sami svileni, laneni in kašmirski kosi. V svojem gnezdu se bo obdala s samimi lepimi stvarmi, to bo njeno razkošje.

In tkanine. Že doslej jih je veliko zbrala na potovanjih, a zdaj, ko se je osvobodila mame, zdaj, ko se ji ni bilo več treba ozirati na Tetsua, in ker so zadnje čase letalske vozovnice tako poceni, bo, če se ji bo zdravje vsaj malo povrnilo, sama hodila na potovanja, vse do daljnega Butana nemara, in brskala za nenavadnimi tkaninami, da bi z njimi krasila novo domovanje. Bila bi kot Sara iz Male princese, ki jo je v mladih letih rada prebirala. Potem ko Sara izgubi starša in jo izženejo spat na podstrešje internata, neke noči gospod z druge strani ceste po stenah in stropu njene sobice prijazno obesi čudovite kose tkanin. Ko se Sara zbudi, se znajde v sobi za princeso.

Se bo tudi Mitsukijino pusto stanovanje v trenutku, ko ga bo od stropa do tal ovesila z blagom, pretvorilo v palačo? Mitsuki je Malo princeso neumorno prebirala samo zato, ker se je veselila tega prizora.

Razpoloženje bi spreminjala z različnimi zavesami, ki bi jih menjala poleti in pozimi. Te bi bile čipkaste, iz francoskega organdija, tanjšega od lesketavih žuželčjih kril, da bi prepuščale svetlobo vse leto. Francoske zavese so finejše od japonskih in na voljo v pretanjenih barvnih kombinacijah. To nepotrebno razkošje bi si že privoščila. Ko bi skoznje zapihal veter in bi jih zibale sapice, bi bilo njihovo mehko plahutanje nadvse elegantno. Na steno bi obesila indijski sari, pretkan z zlato nitjo in s prišitimi drobnimi koščki stekla, ki odsevajo svetlobo kot bleščice. Na tla bi položila preprogo ikat z Balija. Posteljo bi pregrnila s kakim blagom neznanega

mističnega imena, na primer iz Butana. Nanjo bi potresla blazine, izvezene v stilu dinastije Ming. Ker pa je seveda Japonka, bi tu in tam razpostavila starinske tkanine za kimono: jofu , chijimi, habutae, tsumugi, rinzu, sha, ro, bashofu - že iz samega zvena teh nenavadnih imen zaveje duh po starih časih.

Palača z banketom tkanin z vsega sveta. Tkanine raznolikih tekstur, kakor so raznolike kulture, iz katerih prihajajo. S premišljenim kombiniranjem bo ustvarila občutek enotnosti. To je njena priložnost, da pokaže vse svoje spretnosti.

Med pogovorom se je Mitsuki v srcu prižgal majhen plamen, ki se je nato postopoma večal. Skozi telefonsko zvezo je bilo čutiti, da jo Natsuki posluša z zadržanim dihanjem in svetlikajočimi se očmi, kot kaka majhna deklica. Ob takšni zavzeti poslušalki so Mitsuki lastne besede še bolj podžgale.

»Imela bom prostor, ki bo res samo moj.«

Iz 01nare v spalnici bodo izginila zajetna moška oblačila, ki ponazarjajo zajetno moško navzočnost. V veži ne bo več velikih moških čevljev in težkih plaščev. Niti ne dolgih moških dežnikov. S knjižnih polic bodo izginile knjige nekoga drugega. Imela bo knjižne police, ki jih bo od vrha do tal napolnila izključno s svojimi knjigami! Brez zadržkov bo ponosno nanizala svoje najljubše otroške knjige, ki jih je zdaj raje hranila po škatlah. Odrešena bo nakupovanja in kuhanja za dva, rednega čiščenja in pospravljanja, pranja, sušenja in zlaganja moških spodnjic čudnih oblik. V polni meri bo uživala življenje v svojem stanovanju, obkrožena samo s svojimi v

•

recm1.

K oknu bo postavila tako vitko mizico in stol, da bi se pod Tetsuom kar zlomila. Ob sončnem zahodu se bo tjakaj usedla in si v skodelico iz najčistejšega stekla nalila rumenkast verbenin čaj. Spokojno bo opazovala, kako se skozi vijoličasto prosojne oblake sveti večerno sonce, medtem ko se postopoma nagiba proti zahodu, in pretresala svoje življenje.

»Če to ni razkošje !«

»Mhm, zdaj, ko takole praviš, si bolj razkošno življenje najbrž res težko zamislimo,« so bile zadnje Natsukijine besede, ki jih je izrekla, kakor da že napol sanja.

Potem ko je odložila, je Mitsuki še kratek čas uživala v sanjah, ki si jih je narisala z besedami. V don1išljiji je majhno enosobno stanovanje, gotovo ne večje od tridesetih kvadratnih metrov, tako napihnila, da bi vanj lahko pripeljali enega, dva, celo tri slone. Bolj ko se je palača tkanin širila, bolj dišeča in bleščeča je bila. Iz nje ni izginila samo navzočnost enega moškega. Izginil je tudi njegov duh. Duh, ki je omejeval Mitsukijinega. Njen duh, ki je bil od tistega dogodka v calaijskem pristanišču kanec za kancem bolj zaprt v škatlo, bo zdaj svobodno razširil krila in poletel.

Tako je. Še več, ob tej priložnosti bo z vsem srcem odvrgla vso kramo, ki se ji je nabirala zadnjih petdeset let. Enako kot bo svojega duha očistila umazanije, bo svoje življenje obrezala vsega nepotrebnega in skušala dognati, kaj je zanjo zares pomembno.

Svojega duha bo osvobodila svojega starega jaza.

Mitsuki je zdaj že pozabila na naliv.

Vročičnih misli je prižgala prenosnik in odprla Tetsuov elektronski račun. Občutila je, da se je odločitev, da preostali čas - ni še imela toliko poguma, da bi temu rekla prihodnost - kar najbolje porabi, škripaje zganila in ji po vsem telesu pognala korenine.

Mehanično, ne da bi kaj mislila, je vsa pisma, najprej Tetsuova in nato pisma tiste ženske, drugo za drugim preposlala na svoj elektronski naslov.

Klik. Klik. Klik.

Se v takšnih trenutkih uporablja izraz »prečkati Rubikon«? Poti nazaj več ni. Kdaj bo Tetsuo naslednjič odprl svoj elektronski naslov, ni vedela, toda v trenutku, ko ga bo, bo na ekranu videl, da so bila vsa pisma, ki sta si jih izmenjala z žensko, preposlana na Mitsukijin naslov. Videl bo, da je Mitsuki vstopila v njegov račun, da je vse prebrala in dopisovanje zavarovala kot dokaz.

Med klikanjem pa je bilo Mitsuki zaradi tega, kar je storila Tetsuu, vedno bolj žal. Tetsuo samega sebe ni cenil zelo visoko, še zdaleč ne, temveč je bil do sebe celo ciničen in menil je, da je Mitsuki finejšega duha kot on. To je bila ena od njegovih hvalevrednih vrlin, notranji zaklad, kise ga ni zavedal. Nenadoma je začutila, da mu je blizu, kot mu ni bila že leta. Prav gotovo si ni mislil, da je Mitsuki vstopila v njegov račun. Ekran se je zameglil, na njeno presenečenje so se ji orosile oči. Ko je končala prepošiljanje, je zamrmrala:

»Oprosti.«

Potrkala se je po prsih, da si je v trenutku, ko je postala samska, zamislila nekaj tako zvitega. Vendarle se je po njenih žilah pretakala mamina kri. Za trenutek se je porogljivo nasmehnila, nato pa se spet zresnila in začela Tetsuu pisati pismo.

»Spoštovani Testuo!«

Zbrisala je in popravila v »Dragi Tetsuo!«, saj je želela, da bilo slovo prijazno. Pismo je bilo tako enostavno, da bi ga lahko napisala

• v

mize:

»Prebrala sem tvoje stare 1nejle in si jih preposlala, da sem jih shranila kot dokaz. Oprosti. V najinen1zakonu se je zgodilo veliko prijetnega. Hvala, ker se nisi niti z eno besedo pritožil, ko sem tekala naokoli in skrbela za očeta in mamo. Res sem ti hvaležna.

Povedati ti moram, da je mama triindvajsetega novembra umrla za aspiracijsko pljučnico. K sreči sem zapuščino že dobila, tako da lahko preživim sama v skladu z izračunom razdelitve premoženja, ki je v priponki k mejlu z devetega septembra. Odšla bom v Toride in se poslovila od tvojih staršev, brata in svakinje. Ker si ne smem dovoliti, da bi si premislila, po mojem nima smisla, da še naprej komunicirava direktno. Zato od zdaj naprej prosim piši Masako Aoki. Njen elektronski naslov je spodaj. Njena odvetnica bo pripravila dokumente v zvezi z delitvijo premoženja in ti jih poslala. Prosim, ne počuti se krivega. Zdaj se mi zdi, da sem pravzaprav jaz tebi naredila marsikatero krivico. Želim si, da bi bil srečen. Mogoče se bova kdaj še srečala, do takrat, prosim, bodi kar se da dobro. Lepo pozdravljen.«

Mitsuki je pismo še trikrat prebrala in sklenila, da ni potrebe, da ga prespi. V vrstico z naslovnikom je vtipkala Tetsuov elektronski naslov. V vrstico za kopijo je vpisala naslov tiste ženske.

Kaj, če piše samo Tetsuu? Če Tetsuo ni želel načeti odkritih pogovorov o ločitvi, ker mu je bilo žal zanjo, bi njene besede sprejel z olajšanjem. Vse bi se uredilo, ne da bi mu bilo treba prestopiti najbolj bolečo oviro - neposredno soočenje. Kaj pa, če se je izogibal omenjanju ločitve iz preračunljivega čakanja, da se bo natekla mamina zapuščina? Mogoče bi priletel nazaj in se, ne da bi vedel, da je vse zaman, vrgel Mitsuki k nogam, se z obema rokama v solzah oklenil njenih meč, stokrat ponovil »Oprosti, oprosti« in jo skušal odvrniti od njene odločitve. V njegovo in svoje dobro Mitsuki ni želela vedeti, ali je Tetsuo takšne vrste človek oziroma ali bi lahko bil. Če pa kopijo pošlje tudi tisti ženski, Tetsuo ne more več stran od nje. Tudi če je tista ženska, ki ji je mladost že venela, imela svoje račune, je Tetsua resnično ljubila in spoštovala. Edino prav, da zaživi z njo.

Mitsuki bi s tem, da pismo pošlje obema, Tetsuu odvzela možnost za napačno odločitev. Kako bo sprejel, da je isto pismo poslala tudi tisti ženski? Se mu bo v primeru, da je pričakoval zapuščino, to zdelo zlobno od nje? Ali pa bo videl, da mu res želi dobro? Upala je, da slednje, saj ni bil človek, ki ne bi prepoznal dobronamernosti .

Ko je pritisnila »pošlji«, ji je srce zabilo veliko hitreje. Ni vedela, kdaj bo Testuo pismo prebral, a ni bilo pomembno, tudi če ga jutri, čez en teden ali pa precej pozneje.

Mitsuki je globoko vdihnila, izdihnila in odprla zemljevid sveta. Približala je azijsko celino, nato polotok na desni, dolgi in ozki Vietnam in nazadnje povečala Hošiminh. V tem mestu bosta nekoč v prihodnosti Tetsuo in tista ženska prebrala njeno pismo.

63. Naslednje jutro

»Si še živa? Zmenili sva se, da me pokličeš !«

Ko jo je prebudil Masakin telefonski klic, je skozi zavese pritekala zaslepljujoča jutranja svetloba. Bilo je že čez deset.

»Ja, še sem živa.«

Mitsuki je pomislila, da je pogovor malo čuden, in nadaljevala:

»Zdaj sem se šele zbudila.«

»Aha, v redu. Hvala bogu, da si še živa. Se slišiva.«

V občudovanju Masakine odrezavosti je stopila k oknu in sunkovito odgrnila zavese. Pred njo se je širilo belo zimsko nebo, svetlejše kot kdajkoli, tako da se je nočna nevihta zdela kot utvara. A ena od visokih cipres v daljavi je bila žalostno prelomljena, nekaj vrtnarjev je hitelo naokoli in ocenjevalo škodo. Med njimi je moral biti tudi »vrtni vodja«.

Prejšnjo noč, osmo, odkar je prišla v hotel, je prvič zares dobro spala. Med premišljevanjem, kaj se je zgodilo s pogrešanima mamo in hčerko, si je un1ivala zobe, si na čelo namestila trak za lase, umila obraz, takrat pa je potrkalo na njena vrata. »Jaz sem,« je zaslišala.

V naglici se je obrisala in odškrnila vrata. Pred njo je stala gospa Kaoru, že popolnoma naličena, s šalom okoli vratu. Na njenem

obrazu so še ostale sledi izčrpanosti prejšnjega večera, toda njen izraz je bil veder. Povedala je, da so se po zajtrku vsi zbrali v avli in nekoliko počakali, da bi prišla še Mitsuki, toda ker niti po deseti uri o njej ni bilo ne duha ne sluha, je gospod Matsubara predlagal gospe Kaoru, naj gre potrkat na njena vrata.

»Skrbelo ga je in mi je rekel, naj grem pogledat, kako je z vami.«

Mitsuki je nekoliko v zadregi pojasnila, da je prejšnjo noč ostala pozno pokonci, nato pa zaspala z uspavalno tableto, tako da je do zdaj spala. Vprašala je:

»So tisto mamo in hčer našli?«

»Ja, so. Poslušajte! Takeru ju je našel.«

Delovala je sramežljivo, a hkrati ni skrivala zadovoljstva.

Ko je Takeru prejšnjega večera slišal hotelskega direktorja, da bodo peš in z avtomobili prečesavali okolico jezera, se je tudi sam javil za iskanje, a se je odločil drugače in se z avtom odpeljal naravnost proti šintoističnemu svetišču. Z baterijo v roki je stopil skozi špalir živo rdečih svetiščnih duri torii in pod napuščem ene od svetiščnih stavb našel dve v dežju do kože premočeni osebi. Hči je bila videti odsotna še bolj kot po navadi, mama pa napol blazna. Takeru je mamo pregovoril, da je vse v redu, ju spravil v avto in poklical v hotel, ravno ko so že mislili poklicati policijo. V hotelu so si resnično želeli, da bi ju pripeljal naravnost nazaj, toda on je vztrajal, da mora poskrbeti, da bo z njima vse v redu, saj sta bili čisto premraženi od dolgotrajnega čepenja na dežju, tako da se je odločil po svoje in ju nemudoma odpeljal na urgenco najbližje bolnišnice. V bolnišnici so ju za vsak primer obdržali čez noč na opazovanju, ne le zato, ker sta bili podhlajeni, temveč tudi zato, ker je hči očitno vzela neko drogo. Prihitela sta hotelski direktor in pomočnik, prikimala zdravnikom in pustila mamo in hčer tam.

Je bila na delu božja previd nost, da nista prenočila v hotelu Hyatt? je Mitsuki premišljevala med poslušanjem te zgodbe, takrat pa sta se na koncu hodnika pojavili dve temni postavi. Ker se gospa Kaoru še vedno ni vrnila, sta se že malo nervozna gospod Matsubara in Takeru odločila, da prideta pogledat, kaj se dogaja. Da Mitsuki ne bi spravila v zadrego, ker je bila še vedno v pižami, sta se diskretno ustavila nekoliko stran. Mitsuki jih je vprašala, kakšni so njihovi načrti. Ostareli par bo ostal še dva dni, preostali pa odhajajo naslednji dan. Zato so se dogovorili, da bodo večerjali skupaj, preden se raztepejo vsak po svoje.

Mitsuki je tisti dan prebirala Gospo Bovary in vmes enkrat popoldne zadremala. Ko se je zbudila, jo je prešinilo, da zadnje leto, odkar se je mama drugič polomila, niti eno popoldne ni zadremala. Ne samo ker ni imela časa, temveč ker je bila preveč živčna.

Popoldanski dremež je bil kot božji nektar, ki se je zlil vanjo.

Za večerjo jim je hotel pripravil polzasebno sobo v francoski restavraciji. V zahvalo za Takerujevo požrtvovalnost je šla večerja na njihov račun. Ko sta prišla gospod Matsubara in Mitsuki, sta Takeru in gospa Kaoru že sedela.

»Tudi danes se je Takeru izkazal za koristnega, kot se zna le on,« je spet z odkritim zadovoljstvom rekla gospa Kaoru.

Mama in hči sta bili globoko ganjeni nad Takerujevo prijaznostjo. Ko ju je našel, sta si pošteno oddahnili. Medicinska sestra mu je telefonirala, da si želita, da ju pride, če je le mogoče, iskat on, in tako se je dopoldne Takeru odpeljal ponju. Še več, nazaj v hotelu ga je mama porotila, naj počaka z njima v sobi, dokler pozno popoldne ne bo prišel njen starejši brat z ženo.

Nato je besedo prevzel Takeru:

»Žalostno zgodbo imata za sabo.«

Ker je hči celo popoldne k sreči prespala, je mama, četudi po ovinkih, do bratovega prihoda s tihim in suhim glasom ves čas pripovedovala. Ko je bila hči edinka v srednji šoli, je v prometni nesreči umrl oče. Smrt je bila neverjetna , saj se je zaletel samo v varovalno ograjo. Preselili sta se k dedku po njeni strani, ki je imel k sreči dovolj visoko pokojnino, da so lahko shajali. Toda po

hčerinem dvajsetem letu so se ji pokazali simptomi čudnih duševnih stanj. Zdravniki so diagnosticirali, da trpi za težko možgansko boleznijo, mogoče dedno po očetu. Takeruju ni jasno povedala, za katero. Hči je pustila študij in se začela zdraviti. Takrat je umrl dedek, pri katerem sta živeli. Nenadoma sta pristali na precej nižji vdovski pokojnini, za nameček pa je še babici začela napredovati alzheimerjeva bolezen. V že tako siromašnem življenju je ob hčerini nevrološki bolezni in skrbi za babico z alzheimerjem mama doživela živčni zlom, vedno manj je jedla in spala. Koordinatorka oskrbe, ki je bila temu priča, je predlagala, da babico za dva tedna preselijo v dom, da se bo lahko malo spočila. Medtem ko je mama izpolnjevala obrazce za kratkotrajno selitev babice v dom, se je domislila, da bi v tem času s hčerjo odšla na počitnice in z njo naredila dvojni samomor, da tej mizeriji naredi konec. Ko je pomislila, kaj bo po njeni smrti, je presodila, da bi bilo v dobro hčerke najbolje, da umreta obe. Ostarelo mamo bi lahko zaupala bratu in ženi.

Izbrala je ta kraj, saj je s pokojnim možem sem prišla na poročno potovanje. Ko je videla nedolžni izraz na obrazu svoje hčere, ki je zaradi zdravil ves čas delovala odsotno, je že začela kolebati, toda ko je slišala zgodbo o jasnovidcu, je še enkrat pretuhtala in se zatrdno odločila. Njena odločitev je dosegla vrhunec prejšnjo, nevihtno noč.

Seveda je najprej načrtovala utopitev v jezeru.

»Ampak če dobro pomisliš, je na jezeru nekaj, kar od tega odvrača,« je rekel Takeru. Mitsuki je nadaljevala:

»Ja, na primer vse to grmičevje na obali. Sploh ne prideš zraven.«

»Res je, to zelo drži,« se je takoj strinjal gospod Matsubara. Mitsuki je pomislila, da je najbrž tudi on, enako kot ona, večkrat s potrtostjo v očeh pogledoval na jezero.

Takeru je nadaljeval s takšnim izrazom na obrazu, kakor da si ogleduje jezersko gladino:

»Edino mesto, s katerega lahko skočiš, je tam, kjer se začne špalir toriijev.«

Samo tam je na jezero segal pomol.

»Ampak tudi na koncu pomola te nekako ne prime, da bi skočil.«

Pomol je bil prenizek, voda preplitva. Slovita mesta za samomor imajo že v svoji topografiji nekaj, kar vabi v smrt. Že če stojimo tam, nas premamljajo, naj se zdaj, v tem trenutku, osvobodimo bridkosti tega strahotnega sveta . . Takeru je zagnal avto in pomislil, da sta mama in hči stali na tistem mestu, a da sta od tam že pobegnili. Če sta se obrnili nazaj proti cesti, sta se morali vzpeti po strmih stopnicah, ki od pomola po bregu vodijo naravnost k svetišču, in velika verjetnost je bila, da sta se zatekli tja. Odpeljal se je naravnost tja, z baterijo posvetil naokoli, saj zunanjih luči ni bilo, in ju kmalu našel.

»Ne morem verjeti, da ju je prav on rešil,« je resno rekla gospa Kaoru. Takeru je bil obrnjen proti njej in z ustnicami, cinično potegnjenimi vstran, odgovoril:

»Nisem ju rešil njune nesreče.«

Gospa Kaoru je za trenutek pomislila in odgovorila: »Ampak rešil si mene.«

Kakor da želi preusmeriti pogovor, da ne bi bil preveč sentimentalen, je gospod Matsubara nekoliko porogljivo dodal:

»Takeru je rešil ves hotel.«

Vsi so se zasmejali in gospod Matsubara je nadaljeval:

»Kakorkoli, ko se v človeku nabere utrujenost, ne razmišlja več razsodno.«

»Ja, to res drži,« se je Mitsuki strinjala, medtem so se ji ob prikimavanju zibali dolgi srebrni uhani.

Danes je nosila dolg šal, enako kot gospa Kaoru. Črni svileni šal, po katerem so se stekale številne srebrne niti, je bil njen najljubši.

Ko se je pred ogledalom naličila in se nazadnje olepšala s srebrnimi uhani, je bila po dolgem času spet dobre volje. Ko se je še zadnjič pogledala v ogledalo, si je prikimala, da vseeno še ni za odpis.

Takrat sta od nekod prišla starejša zakonca in se vsem štirim globoko priklonila:

»Jutri odhajava in sva se hotela san10 zahvaliti.«

Razen gospe Kaoru so vsi trije odložili prtičke in vstali, zakonca sta se še enkrat globoko priklonila, nato seje mož še enkrat priklonil samo gospodu Matsubari.

»Res najlepša hvala za nasvet. Tega človeka bom zagotovo poklical,« je rekel inz dlanjo potrkal po notranjem prsnem žepu.

»Res ga pokličite,« je odvrnil gospod Matsubara.

Vprašujoči pogledi so se zapičili v gospoda Matsubaro, on pa je namesto odgovora raje umolknil. Potem ko sta med neskončnim priklanjanjem zakonca odšla, so sedli nazaj in se še enkrat zagledali v gospoda Matsubaro.

Gospod Matsubara je bil videti v zadregi, a mu je gospa Kaoru zaukazala:

»No, z besedo na dan!«

»Samo en droben nasvet sem mu dal.«

Tisto popoldne ju je videl, kako v avli jesta sendvič, in ker so se že prej na videz poznali in sem ter tja pozdravili, je pristopil k njima, da bi se predstavil. Prisedel je in moža prepričeval, da mu ni treba prevzeti vsega dolga, ter mu povedal za svojega prijatelja odvetnika.

Če gre v pravnem smislu za oderuštvo, se lahko temu tudi pravno upre. Poleg tega je med njim kot najstarejšim od sorojencev in zadolženim najmlajšim bratom še kar nekaj bratov in sestra. Najmlajši brat ima tudi nekaj odraslih otrok, na katere se lahko opre, tudi če po ločitvi od žene ni več v stiku z njimi. Preostali dolg pravzaprav ni bil tako visok. Bratje in sestre mu pravzaprav veliko dolgujejo, ker je v življenju toliko naredil zanje, in če bi si vsi, tudi otroci, dolg porazdelili, bi ga zlahka odplačali.

»K sreči je privolil.«

»To ste pa dobro storili,« je prva od vseh rekla Mitsuki.

To so bile besede iz srca. Gotovo je že kdaj pomagal ljudem v stiski, ki so mu prišli na pot, in gotovo bo še naprej. Gospa Wakako je morala biti zelo ponosna nanj.

»Bravo! Vous avez bienfait !« Gospa Kaoru je privzdignila kozarec rdečega vina v čast gospoda Matsubare, preostali so ji sledili. A kaj jim je rojilo po glavi? Napitnica med večdnevnimi gosti sredi gora, kiso tonile v noč, je bila napitnica, ki so jo vsi štirje namenili drug drugen1u.

64. Z oblakov nazaj v resnični svet

»Ker smo ravno Japonci, si izmenjajmo vizitke,« je po avli zvonko odmeval Kaorujin glas, ko so se naslednje jutro dobili na recepciji ob uri odjave. Mitsuki se je sumničavo vprašala, zakaj bi gospa Kaor u sploh imela vizitke, a šlo je za to, da bi si jih izmenjala s Takerujem. Mitsuki pri sebi ni imela veliko vizitk, tako da je iz zadnjega predelka v denarnici izvlekla eno pomečkano, ki si jo je dala narediti že dolgo tega. Na njej so bili domači in službeni naslov na univerzi ter obe telefonski številki, elektronskega naslova pa še ne.

Naslova in telefonski kmalu ne bodo več veljali, a je vizitko brez razlage vseeno izročila. Na Takerujevi, ki si jo je očitno izdelal in natisnil sam, je pisalo »brezposeln«. Ko je videl, da se je Mitsuki ob njegovi vizitki zasmejala, se je tudi sam do ušes zasmejal.

Gospa Kaoru in Takeru sta pomahala iz svojega avta, ne da bi ponudila prevoz, saj sta si mislila, da bo Mitsuki do železniške postaje Hakone-Yumoto odpeljal gospod Matsubara. V trenutku, ko je njun avto izginil izpred oči, se je gospod Matsubara obrnil k njej in jo vprašal, ali bi šla skupaj na kosilo, čeprav malce zgodnejše. Povabilo je sprejela, odpravila sta se v restavracijo hotelske depandanse na jezerski obali. Mitsuki je srce zaplesalo, da jo je postalo že sram, a je na poti do tja kazala zrelo zbranost.

Restavracija je imela na jedilniku zelo majhno izbiro, zato jo je doslej obiskala san10 enkrat. Mitsuki se je usedla k oknu in prešinilo jo je, da si bo zdaj prvič naravnost ogledala gospoda Matsubaro. Obenem bo to prvič, da si jo bo naravnost ogledal tudi on. Le kdaj

seje začela izogibati mest, kjer je sonce neposredno svetilo na njen obraz? Namenilo se je, da je tistega dne sedela na sedežu, obsijanem z zoprno nizkimi in dolgimi žarki zimskega sonca. Je bila gospa Wakako mlajša od nje, enako stara ali starejša? V upanju, da je bila vsaj eno leto starejša, si je Mitsuki ogledala jedilni list.

Pomenkovanje je bilo razdrobljeno. Ni se bilo smiselno zapletati v poglobljen pogovor z nekom, za katerega ni vedela, ali ga bo še kdaj videla. Oba je zaposlovalo neizogibno vprašanje, ali naj se še kdaj srečata. Kljub temu je Mitsuki njegova mirnost prevzela, in čas, ki sta ga preživela drug nasproti drugega, se je ogrel kot zaplata pomladanskega sonca. Mitsuki se mu je izpovedala, kako jo je presenetila bližina zvezd na jasnem nočnem nebu nad gorami, on ji je povedal, kako ga je presenetila bližina zahajajočega sonca v neskončno ploščati egiptovski puščavi. Ko sta dobila račun, je gospod Matsubara avtomatično segel po svoji kreditni kartici in tako preprečil, da bi vsak plačal zase, in Mitsuki je pospravila denarnico nazaj v torbico.

Tik preden sta vstala, je Mitsuki mimogrede rekla:

»Nekaj bi rada rekla o svojem možu. Postopek se še ni začel, a ločitveno pismo sem mu že poslala.«

»Pravilno ste se odločili.« Gospod Matsubara se je vedro zasmejal in potem iz denarnice, ki jo je že imel v roki, izvlekel vizitko.

»Če boste imeli kakšne težave, me pokličite.«

Mitsuki je z obema rokama vzela mali beli kartonček, nato pa mu izročila svojo. Odmislila je, da bi pripisala elektronski naslov, saj se ji je to zdelo preveč vsiljivo, tako da bo njena vizitka kmalu neuporabna, a saj lahko ona kontaktira njega. Mali beli kartonček med njenimi prsti je bil lahek, a hkrati poln neke teže.

To je zdaj začetek njenega samskega življenja.

Mitsuki je zavrnila ponudbo gospoda Matsubare, da jo odpelje do železniške postaje, in potem ko ga je pospremila do avta in pomahala v slovo, je zakorakala po tlakovani poti, ki vodi okoli Jezera. Že večkrat je preučila turistični zemljevid in vedela je, da jo

pot pripelje naravnost do avtobusnega postajališča Moto Hakone - Pristanišče. Vožnja do hotela s kombijem ni trajala prav dolgo, tako da tudi peš ni moglo biti prav daleč. In res, potem ko je šla mimo velikega živo rdečega betonskega svetiščnega toriija, je kmalu zagledala prodajalno ribiške opreme, gostilnico z ajdovimi rezanci, nato gostilnico z rezanci ramen, slaščičarno in še naprej prodajalno lesenih izdelkov z intarzijami, stojnico s parjenimi kruhki in spominki. Vmes je visel tudi napis »Sašimi riževa skleda in druge jedi, vse po 1000 jenov«. Čeprav je bilo ljudi še vedno samo za vzorec, so znaki človeške prisotnost začeli polniti ozračje, in zdelo se ji je, kot da se z oblakov postopoma spušča nazaj na zemljo.

Nazadnje je prispela v pravi tuzemski svet.

Koje pred desetimi dnevi hotelski kombi prišel ponjo, sobili privezi za turistične ladjice oviti vnočne meglice. Delovali so onstransko kot pristajališče za ladje duhov, v dnevni svetlobi pa so bili pričakovano popolnoma živahni. Naokoli je bilo parkiranih nekaj velikih turističnih avtobusov. V bližnjo trgovino je vstopalo in izstopalo mnogo kupcev. Fantastični nočni prizor izpred desetih dni se je razblinil kot čarovnija. Mitsuki, ki je bila nenadon1a vržena v vonjave težke vsakdanjosti, si je bleščeče se avtobuse in gomazeče množice ljudi ogledovala kot prebujena iz sanj.

Po voznem redu sodeč je avtobus za Hakone-Yumoto pravkar odpeljal.Taksije, ki so čakali na stranke, je samo oplazila s pogledom.

Nekaj časa je postopala naokoli, nato pa se nenadoma domislila, da si pretegne noge po stari cesti. Domov se ji tako ali tako ni mudilo.

Stara šogunska cesta Tokaido, utrjena pred štiristo leti in obrobljena s cipresovim drevoredom, je bila kot kulturna dediščina v majhnem obsegu še vedno ohranjena. Razgrnila je zemljevid in videla, da se začne v bližini.

Če pet minut je Mitsuki stala v drevoredu velikanskih cipres, ki so zastirale zimsko sonce.

Nikogar ni bilo. Drevesa obakraj poti so bila višja in debelejša, kot si je predstavljala , in so skupaj z zelenim mahom, ki je preraščal debla, izpuhtevala štiristo let preteklosti. Prevzela jo je samotnost poti, ki je nenadoma prišla iz rabe s pojavom železnice. Ko je stopala po poti, po kateri je nekoč hodilo kdo ve koliko moških in žensk vseh starosti, je bila harmonija med toploto popoldanskega sonca in

zimskim hladom tako prijetna, da se ji je zazdelo, da bi lahko po tej poti odšla kamorkoli. Občutek je imela, da lahko nadaljuje v čas brez preteklosti, sedanjosti, prihodnosti - čas, v katerem bi tudi sama izginila. Toda sredi teh misli se je drevored nenadoma končal in se nadaljeval v navadno cesto. Mitsuki ni imela druge izbire, kot da je prišla k sebi in se vrnila v resnično življenje.

Naproti ji je prihajala ženska. Hodila je v živahnem tempu, roke, upognjene v komolcih v pravem kotu, je silovito zibala naprej in nazaj. Ko se je približala, je videla, da je približno njenih let, tip ženske, ki seveda ne bi prišel v roman. Na sebi je imela ponošeno trenirko in umazane športne copate. Prav gotovo je živela kje v bližini in hoja je bila njena dnevna rekreacija. Izraz na njenem obrazu in njeno gibanje sta bila odločna in obvladana. Videti je bilo, da kondicije ne vzdržuje, ker bi skrbela za ostarelo osebo, temveč da gre za samsko žensko, ki želi preostanek življenja čim bolje preživeti. S postavo te odločne ženske, ki jo je spremljalo nekaj patetičnega, vžgano v očeh, je Mitsuki sedla na avtobus, se vkrcala na Romantični vlak, presedla na podzemno železnico in se vrnila v svoje stanovanje v Suginamiju.

Že naslednji dan je začela iskati novo stanovanje.

Le koliko mesta je obredla v naslednjih petih dneh? Zjutraj je iskala po internetu, od poldneva naprej je obiskovala nepremičninske agencije.Kot stranko, ki je iskala poceni nepremičnino, sojo obravnavali bolj z levo roko, tako da soji pokazali samo po eno stanovanje v stavbi. Kmalu se je odrekla ideji, da bi živela v Natsukijini bližini, tako da je začela iskati v četrtih, ki so ji bile poznane, in se pomikala vedno bolj proti zahodu. Na začetku si je postavila omejitev petnajstih milijonov, da bi kar največ prihranila, med iskanjem pa je mejo zvišala na osemnajst milijonov, polovico dediščine. Če bi bilo stanovanje novo, na dobri lokaciji, bi znesek zadoščal samo za majhno enosobno stanovanje z drobcenima kuhinjo in kopalnico ter komaj kaj vhodne veže, vsega skupaj ne več kot 20 kvadratov.

Če bi bilo staro in na slabši lokaciji, bi za ta denar dobila precej večjega. Če bi bil pogled skozi okna obupen, bi lahko dobila več kot

40 kvadratov, celo dvosobnega. Leto gradnje ji ni bilo tako pomembno, bolj je iskala praktičnost in velikost. Objektivno gledano je našla nekaj sprejemljivih stanovanj, a se vseeno ni mogla odločiti, da bi jih izbrala za kraj, kjer bi ostala do konca življenja.

Ob vsakem ogledu stanovanja se ji je najprej zakrčil obraz pred grdostjo ulice pred železniško postajo, na kateri je izstopila. Mogoče se je preveč navadila na zelenje »Sviloprejkinega parka«, skozi katerega je vedno hodila. Ko je od daleč zagledala stavbo, ki jo je pokazal nepremičninar, se je še bolj zakrčila. Ko je prestopila vhod v blok, se povzpela po stopnišču in prišla pred vrata stanovanja, ji je občutek za resničnost uplahnil in zazdelo se ji je, kot da živi življenje nekoga drugega. V stanovanju se je ta občutek še okrepil.

Rumenkasta talna obloga, smolnate tapete, ki se jih raje ni dotikala, bele stropne neonke, kuhinja in kopalnica, edino tam je bila iz neznanega razloga poplava barv. Tesen prostor, ki ne bi mogel bolje povzeti vse grdote zadnjih sto petdeset let Japonske, odkar se je začela modernizacija. Not ranjost bi sicer lahko obnovila, in kot je takrat zamaknjeno razlagala Natsuki, bi vsepovsod, kjer bi lahko, namestila svoje tkanine. Toda ni premogla zanosa, da bi si sploh zamislila, kako naj takšno stanovanje naredi primerno za bivanje.

Sploh pa, ko bo enkrat postavila knjižne police, kredenco in pisalno mizo, kje bo na koncu ostal prostor za tkanine?

»Kako žalostno!« ji je na ušesa spet prišlo Natsukijino jadikovanje.

In seveda so imela vsa stanovanja razgled, da bi najraje kar mižala. Odpovedati se bo morala čipkam iz organdija, obesiti bo morala težje zavese in raje sploh ne gledati skozi okno. Druge možnosti ni bilo.

Petega večera se je utrujena vrgla na kavč in pomislila, da je ogledovanje nepremičnin samo ponovno potrdilo zavedanje treh stvari, ki so bile očitne od začetka. Prva je bila, da je doslej živela privilegirano življenje.Druga, da ni več mlada. Tretja, da vseeno še ni stara.

Pomislila je na »Dobrovoljčka«, ki se je s plastičnim lavorčkom za umivanje vračal v svoje leseno stanovanje. Njegove preteklosti ni poznala, a zdaj bi, če bi mu ponudili, da se preseli v enosobno stanovanje v bloku iz armiranega betona, gotovo skakal od sreče.

Mitsuki se ni mogla otresti občutka, da je obubožala. Ko bi bila vsaj mlada, bi bila blagoslovljena s hrepenenjem ne glede na to, kje bi

živela. Kljub temu ji je preostalo več kot dovolj let, ki jih mora preživeti kot navadna meščanka. Lepe reči, ki jih hoče imeti pri roki, in reči, polne spominov, se bodo morale prerivati za prostor z banalnimi elektronskimi napravami in vsem, kar je potrebno za vsakdanje življenje.

Svoje utrujeno telo je postavila pokonci, da bi razmislila, česa se lahko znebi. Ko je vstopila v sobo, ki je bila hkrati knjižnica in shramba, ji je za knjižnimi policami v oko padel mamin elegantni predalnik. Stopila je zraven, položila dlan na ploščate ročaje, odprla predal, in iz kimona Demonsko zlato, ki ga je spomladi prinesla sem, je zavel rahel vonj po dišečem lesu. Popolnoma je pozabila na ta predalnik. Omahovala je. Ali naj prepriča Natsuki, da ga vzame, čeprav se ni zanimala za kimono, a bo tako imela vsaj kompleten par predalnikov? Ali pa naj ga uporabi za mamin porcelan in ji tako ne bo treba kupiti nove kredence? Knjižnim policam se ne bo odpovedala. Mitsuki, ki se v oblačkih dišave ni mogla odločiti, kateri kos pohištva naj žrtvuje, je prešinilo, da je osemindvajseti december, dan, ko je pred enim letom v Tetsuovem predalu našla cvetlični etui za robčke in ko se je mama drugič polomila.

Čez dva dni naj bi se srečala z Natsuki v Ginzi, stopila je k telefonu in jo poklicala.

65. Sestri Makiokovi v Ginzi

»Poslušaj, kaj, ko bi se pojutrišnjem šli Makiokove?«

»Resno misliš?« se je na drugi strani presenečeno odzvala Natsuki.

»Ja, čisto resno.«

Eden od družinskih izrazov pri Katsurovih je bil »gremo se Makiokove«, po znamenitem Tanizakijevem romanu, in uporabljale so ga že dolgo. To je pomenilo, da so mama in sestri šle ven lepo urejene in oblečene v kimone. Potem ko se je razvedelo, da se je mama zapletla s tistim moškim, sestrama ni bilo do tega, da bi še obnavljali to navado. Še pozneje, potem ko je tisti moški izginil iz igre in po očetovi smrti, pa je bila mama že tako strahovito zgrbljena v hrbtu, da na oblačenje v kimone niso več pomislile. Na predlog, da bi se čez dva dni dobili v Ginzi in po dolgem času obhajali Makiokove, je Natsuki odvrnila nepričakovano premišljeno:

»Ja, ampak če bova pri teh letih oblekli kimono, bo že na kilometer videti, da imava okus za oblačenje kot dve tetki v srednjih letih, ne?«

»Natanko tako,« je odvrnila Mitsuki in nadaljevala: »Imaš kaj proti? Saj tudi že na kilometer izgledava kot tetki v srednjih letih. Lepo se uredi, v kak pražnji kimono.«

»Aja? Zakaj pa takšna eleganca? Saj veš, kako zamudno je obleči kimono.«

»Zakaj pa ne? Za dobre stare čase.«

Kadar je Mitsuki mamo ob palici spremljala v Ginzo, se je vedno počutila le kot negovalka. Da bi zdaj zaznamovala dejstvo, da je mame odrešena,je namenoma želela narediti nekaj zamudnega in pretiranega. Poleg tega je zaradi težav pri iskanju novega stanovanja želela razpihati malodušje, v katerega je zapadla.

Ker je bila čajnica v imenitni blagovnici Wako vedno prepolna gostov, sta se dobili v modernejši kavarni nekoliko stran. Skodelica čaja je tam stala tisoč jenov, a Mitsuki je bila odločena, da se kljub vsakodnevnemu varčevanju ne bo odrekla občasnim razvajanjem na Natsukijini ravni, da ne bi Natsuki mislila, da je siromašna. Ko je Mitsuki končno slekla plašč, je Natsuki osuplo vzkliknila:

»Tega s petimi grbi si oblekla? Je to mogoče „.«

Natsuki je oblekla mamin pražnji kimono iz modrega svilenega krepa, pri rokavu ji je bingljala majhna pahljača.

»Ja. To je kimono Demonsko zlato.«

»Super. Ampak saj ti je bil premajhen? Kdaj si ga dala popraviti? «

»Nisem ga, nisem imela časa. Niti ni tako zelo umazan, oblekla sem ga kar takšnega, kot je, v slogu tsuitake, tako, da sem si obi zavezala nizko.«

» Tsuitake? «

Mitsuki je razložila, da je to način oblačenja kimona, kot ga oblačijo moški. Pri tem kimona pod obijem ne spodvihaš. Ženske so to redko počele, sploh s kimoni s petimi grbi.

»Zato so tudi rokavi kratki.«

Mitsuki je razprla roke kot papirnati zmaj. Ker je bil kimono sešit za babičino drobno postavo, je Mitsuki dala skrajšati rokave podkimona, da ne bi kukali ven. V skladu z eleganco kimona si je zavezala težak obi, bogato pretkan z zlato insrebrno nitjo, ki si ga je mama nekoč izposodila od »tetke«, a je nazadnje kdo ve zakaj ostal pri njej.

»Ker sem brez denarja, nimam v načrtu, da bi ga dala popraviti. Tako ali tako dandanes ni več priložnosti, da bi nosila kaj takšnega.«

»Mhm. Zdaj ko si se odločila za ločitev, se ti zdi, da moraš poskusiti vse, ne?« je rekla Natsuki, zavzdihnila in nadaljevala s svojim običajnim zavistnim tonon1:»Kako ti zavidam.«

»Zakaj pa?«

»Zato ker sem po tistem najinem telefonskem pogovoru tako zahrepenela po svobodi. Že sliši se dobro, da imaš svoj prostor. Lastno sobo.«

Mitsuki se je nehote zasmejala in v hipu pozabila, kako je v zadnjih dneh postajala vse bolj malodušna.

»Zavidala si mi tudi, ko sem se poročila s Tetsuom, zdaj mi pa zavidaš, ko se ločujem od njega.«

Tudi Natsuki se je zasmejala:

»Kaj naj rečem. Sem pač večno nezadovoljna.«

Rokave je potisnila vstran in v visokem kozarcu za koktajle s palčko premešala campari s sodavico.

»Če ti povem po pravici - ko sem te slišala, kaj boš storila, sem tudi jaz razmišljala o tem, da bi se ločila od Yujija.«

To, kar počnem, ni štos, si je mislila Mitsuki in pogledala vanjo, toda Natsuki je še naprej popolnoma ravnodušno mešala svoj campari. Navrgla je, da bi si s polovico mamine zapuščine lahko zagotovila svoje stanovanje. Če bi vzela več učencev, bi lahko živela na minimumu. V teh časih ločitev nima več škodljivega vpliva na poroke otrok.

Mitsuki je molčala. Natsuki se po naravi ni kaj veliko menila za denarne zadeve, kot so prihodki ali pokojnina, trpela je za kronično očesno boleznijo, ki se do konca življenja ne bo pozdravila, in še sama ni vedela, kako vajena je razkošja. Sama se ne bi mogla ali znala preživljati.

»Ampak ko sem pomislila, kaj bi naredila, če se ne bi mogla preživljati, sem prišla do spoznanja, da bi šla nazaj k Yujiju.«

»To nima ne repa ne glave.«

»Ja, res je. Sama sebi sem se morala bridko smejati.« In res se je.

Pri tem odkritju jo je spreletelo, da se Yuji nikoli ni zmrdoval nad njo in ji je še vedno govoril, da je »Šarmantna«, tudi potem ko je prepojena s steroidi dobila trojni podbradek, se napihnila kot balon, da so ostali vitki samo njeni prsti. Na novo je ocenila, da je lahko vesela, da ima takšnega moža.

Natsuki je nehala vrteti palčko in je pogledala Mitsuki:

»Ni samo to . .«

Mitsuki je čakala, kaj še pride, ko je Natsuki nenadoma nadaljevala:

»Kako kaj kaže z iskanjem stanovanja? « je lahkotno vprašala, a jo hkrati prečesavala s pogledom.

»Hmmm.«

Tisti grad v oblakih, ki ga je narisala po telefonu, se je že po desetih dneh sesul v kup ruševin, a tega sestri ni omenjala. Na poti ji ni stal ponos, temveč želja, da ne razočara sestre, ki jo je takrat najbrž poslušala z zadržanin1dihom in leskom v očeh. Mitsuki se je potrudila mirno odgovoriti:

»Še nič dobrega nisem našla.«

Natsuki je molčala in čakala na nadaljevanje.

»V tako vmesnih letih sem. Tudi če se obkrožim s še tako lepimi rečmi in spominki, bom morala še vedno živeti čisto navadno življenje.«

Natsuki je pogledala dol in spet premešala pijačo. Nekoč bi se poskušala ponašati s kajenjem, globoko bi potegnila cigareto in izpihnila dim vstran, a danes za kadilce ni dobrih mest v restavracijah, na letalu se ne sme več kaditi, tako da je kajenje že opustila.

Mitsuki je gledala sestro, kako vrti palčko v kozarcu, in nadaljevala:

»Razmišljala sem. Glej, obdržala bom mamin predalnik in vanj shranila svoje tkanine. Odpovedala sem se novi kredenci za posodo.

Dovolj bo omarica nad koritom.« Povedala je še, da bo Natsuki vrnila skoraj ves mamin porcelan, Natsuki pa je, s pogledom, še vedno uprtim v mizo, mešala pijačo in počasi spregovorila:

»Pravzaprav sem hotela še nekaj reči,« in spet je utihnila. Nekaj jo je zadrževalo, med prsti je vrtela palčko. Po kratkem premolku je nadaljevala:

»Odločila sem se, da svoj delež dediščine delim s tabo.«

Mitsuki je nehote tiho vzkliknila:

»Tega pa res ne rabim.«

»Saj ti ne bi dala vsega. Znesek je smešen, dvaindvajset milijonov.«

»Saj ti pravim, da ga ne rabim.«

»Ampak ga, bolj kot jaz.« Ko je odmislila ločitev od Yujija, je prišla na idejo, da si dediščino razdeli z njo. Zdaj se ji je to zazdelo nekaj povsem normalnega. »In potem sem se pogovorila z Yujijem, in veš, kaj je rekel?«

Natsuki je zravnala vrat in se zazrla Mitsuki v oči. Izraz na njenem obrazu se je postopoma preobrazil v odkrito podobo čiste radosti.

Mitsuki je z glavo, nagnjeno vstran, čakala.

»Popolnoma mirno je rekel: > Zakaj ji pa ne daš kar vsega?< Po trideset letih zakona nisem vedela, da sem poročena s tako dobrim človekom.«

Pri zadnjih besedah je njen nasmešek izginil in zresnila se je. Tudi Mitsuki se je zresnila. Sestri sta se kratek čas resno gledali.

Natsuki je ob teh Yujijevih besedah dojela, da se je trideset let po nepotrebnem počutila manjvredno. Za Yujija je bil njegov denar tudi njen. Natsuki je rekla, da si želi z dediščino kupiti samo Steinwayev koncertni klavir, ki ji je toliko ležal na duši. Potem bi ji še

malo ostalo za žepnino. Koncertni klavir stane približno deset milijonov. Za žepnino bi ji ostalo pet milijonov. Če oboje odšteje od maminih šestintrideset milijonov osemsto tisoč, ostane približno enaindvajset milijonov osemsto. Zato je približno ocenila, da ji lahko da dvaindvajset milijonov.

»Ampak to ne bi bilo fer.«

»Ne sekiraj se.«

Kljub temu da ju je mama v otroštvu obravnavala neenako, je Mitsuki v odraslosti za starša skrbela veliko bolj kot Natsuki, zato se ji je hotela Natsuki malo oddolžiti.

»Saj ti ni treba.«

Ob tem pogovoru so Mitsuki rojile po glavi različne misli, od tega, da ima Natsuki prav glede skrbi za starša, do tega, kako zelo pozorne stvari se je domislila ta sestra, ki je bila vselej bolj frfotave narave, in kako ogorčena bi bila Natsuki, če bi izvedela, kaj si Mitsuki misli o njej. Njeno darilo je bilo seveda nepričakovano in dobrodošlo. Obenem se je Mitsuki spomnila Tetsua. Na prilner, če bi bil on rojen v bogato družino in bi bile okoliščine obrnjene, ji najbrž ne bi predlagal, naj svoji sestri izroči ves denar. Ob tem je postala žalostna zanj in ga je pomilovala, hkrati pa se je sramovala svoje vzvišenosti, ker se je norčevala iz sestre, da se je bogato poročila. Sram jo je bilo, da se je z Natsuki in mamo posmehovala Yujijevi praktičnosti in zdravemu razumu.

Yuji najbrž Natsuki ni ljubil na način, kot bi si Natsuki želela biti ljubljena. Enako kot mnogo moških najbrž sploh ni razumel, na kakšen način si ženske želijo biti ljubljene. Toda nedvomno je Natsuki prišla do spoznanja, da ji je zdaj za to že vseeno.

Mitsuki je slabotno ponovila:

»Tega ti ni treba.«

»Ne n1orem pristati na to, da bi živela v neki luknji in ob kruhu in vodi. Prosim, da dediščino porabiš za spodobno stanovanje. In dvajsetih milijonov viška se tudi ne boš branila, ne?«

Mitsuki je prikimala. Po njenih licih so tekle solze. Odkar je odrasla, pred sestro še nikoli ni zajokala. Natsuki se je delala, da tega ni opazila, se obrnila k natakarju, dvignila kozarec in naročila novo rundo.

Za večerjo sta odšli v bližnjo restavracijo s tradicionalnimi jedmi kaiseki. Odkar mama ni več n1ogla sedeti na visokih stolih, semkaj niso več prihajale. Po smrti lastnika je sin upravljal restavracijo v enakem duhu kot nekoč, in v trenutku, ko sta vstopili, se jima je prikupilo ozračje, v katerem sta se počutili kot osebi iz kakšnega Ozujevega filma. Med jedjo ju je prežemalo zadovoljstvo, da sta se tako skrbno uredili in odšli v restavracijo na vrhunsko hrano, postreženo na čudovitih krožnikih. Potem ko sta zvrnili nekaj kupic sakeja, ki sta jih zbrano držali s konicami prstov, kot se spodobi za dami v kimonu, sta prijetno okajeni ustavili taksi. Prva je izstopila Natsuki, in ko je videla taksimeter, je Mitsuki pomolila denar za večino vožnje. Mitsuki je zavrnila, inko ji je Natsuki očitala, naj ne bo tako trmasta, ji je v dlan gladko porinila denar za polovico predvidenega zneska.

Mitsuki si je iz taksija med vožnjo po avenijah ogledovala nočni razgled, ki si ga je neštetokrat ogledovala iz avtobusa. Sčasoma se je obris nanizanih stavb zameglil in bela, run1ena in oranžna svetloba se je razn1azala na avtomobilskih šipah. Še preden seje zavedela, se je cmeravo skremžila, kot bi bila spet otrok.

66. Dan, ko so zacvetele češnje

Naslednji dan, na silvestrovo, je Mitsuki poklicala Masako in ji poročala, kaj ji je ponudila sestra.

»Blazno si lahko srečna,« ji je rekla Masako, Mitsuki pa je zdaj omahovala, ali naj ji prizna, da se po sestrini zaslugi lahko šteje med prave bogataše. Masako je bila mama samohranilka, ki je preživljala hčer z motnjo hranjenja. Mitsuki se je slednjič le odločila, da ji pove, saj bi sicer prekršila njuno prijateljsko zvestobo, obenem pa je bila Masako dovolj svobodnega duha, da se ni primerjala z drugimi. Njena mama je bila še vedno čila in zdrava, a ko bo preminula, bo tudi Masako dobila manjšo dediščino.

Masako je poslušala Mitsuki do konca in nato tiho rekla:

»Saj to je enkratno.«

»Res je, ne?« je odvrnila Mitsuki.

»To so sanje vsake ženske. Si prava Pepelka iz naših časov.«

»Pepelka iz pravljice? «

»Ja.«

»In brez princa na belem konju? «

»Ravno v tem je kleč. Si v petdesetih letih, nimaš več mame, moža, imaš pa denarja ko pečka. Bolje, da drugim ženskam ne poveš.«

Ker je šla skozi izkušnjo zakona, najbrž zato ni obžalovala, da je ne čakajo stara leta z možem, s katerim bi bila zlita kot obrabljen par skodel.

Mitsuki je rekla:

»Da proslaviva, te za novo leto povabim na večerjo.«

»Prav. Zmenjeno.« Masako je znižala glas in poročala: »Tetsuo je pisal in se opravičil. Pravi, da mu je žal. Menda ti je poslal mejl, a najbrž nisi odprla. Prosil me je, naj ti povem.«

»Odprla sem ga. Samo odgovorila nisem.«

»Aha.« Po kratkem molku je Masako rekla: »To leto bo gotovo dobro.«

Malo pred polnočjo je odprla okno in iz bližnjega templja zaslišala zvon, ki oznanja zadnji večer v letu. Spet je pomislila, kako daleč je prišla to leto. Naslednje leto se bo preselila iz te četrti in tako ne bo več slišala tega tempeljskega zvona, zaradi katerega se je zdelo, da je nočni zin1ski tokijski zrak, zdaj toplejši kot v njenih otroških letih, nekoliko bolj napet.

Stanovanje, ki ji je bilo všeč, je našla sredi januarja. Blok je bil že zelo star, toda stanovanje je gledalo na prostran park, enega najlepših v mestu, in tudi pozimi se je videlo daleč čez zimzeleno rastje. Zajetni javorji so iztegovali veje vse do njenega balkona. Skozi veje seje smukal pogled na velika češnjeva drevesa, ki so obkrožala ribnik. Nepremičninar je starost bloka olepšal z izrazom »vintage«, a srce ji je poskočilo v trenutku, ko je videla razgled. Že zdaj je imela pred očmi svetlobo kot vodo življenja, ko se bo spomladi razbohotilo zelenje in se okopalo v soncu. Stanovanje je bilo dvoinpolsobno,veliko 62,5 kvadratnega metra. Še več, kupcu seje mudilo prodati in postavil je ceno, ki jo je lahko plačala s podedovanim denarjem, ob čemer ji je ostalo še za popolno prenovo. Ker ločitveni postopek pred Tetsuovo marčno vrnitvijo na Japonsko formalno še ni bil končan, je pogodbo podpisala še z in1enon1 Matsuki Hirayama. Vendar je na poštni nabiralnik in vhodna vrata že namestila tablico Katsura.

Po tem je z Natsuki organizirala »spominsko srečanje« za mamo. Odšla se je poslovit na univerzo, nato se je odšla v Toride poslovit od Tetsuovih staršev in jim izročit veliko škatlo slaščic. Ko sta se začela priklanjati in opravičevati, ju je Mitsuki naglo zaustavila in se jima zahvalila za vse, kar sta dotlej storila. Mislila je iskreno in iz srca. Tetsuovega brata in njegovo ženo je s sklonjeno glavo prosila, naj še naprej skrbita zanju.

Medtem ko je bila v teku prenova stanovanja, je z masko na obrazu in belimi rokavicami na dlaneh praznila prejšnje stanovanje.

Pustila je stvari, za katere je menila, da jih Tetsuo želi zase. Kmalu so zacvetele slive. Nato breskve. Svet narave se je s skoraj mehanično natančnostjo pomikal proti pomladi.

Nekega dne, ko se je kljub ostankom zimskega hladu že začutil vonj pomladi, se je sredi pospravljanja porjavelih broširanih knjig v kartonaste škatle nenadoma ustavila in se zagledala v ime znane leposlovne založbe. Bila je tista založba, kije pred več kot desetimi leti profesorja z izbočenim čelom prosila za nov prevod Gospe Bovary. Ali nov prevod še ni izšel, ker je zaradi česarkoli že obtičal na mrtvi točki? Ali je urednik, ki je bil profesorjev prijatelj in ki ga je nekajkrat srečala v profesorjevi pisarni, sploh še delal tam? Mitsuki je pomislila, da bi, ko se bo enkrat preselila in ustalila, sama obiskala to založbo. Ker ni bila vajena samopromocije, ji je bilo to malo nenavadno, a ni bilo nekaj, česar si ne bi mogla zamisliti.

Knjižnica v stanovanju je gledala na sever in skozi steno je pronical ostanek zimskega hladu. Mitsuki je na hrbtu začutila hlad in za nekaj časa sedla na eno od škatel. Nato si je ogledovala platnice porjavelih knjig.

Z Natsukijinim denarjem je lahko kupila stanovanje s pogledom na zelenje, toda vsaj dokler ne bo začela dobivati pokojnine, bo morala sprejemati več patentnih prevodov, kot jih je doslej. Vendar se še ni domislila, kaj naj naredi s preostalim časom. V preteklem letu sta se njeno počutje in zdravstveno stanje samo slabšala, zato je razmišljala le o tem, kako bi se najprej okrepila.

Še enkrat je pogledala porjavele žepne izdaje.

Ljudje pač ne živijo za to, da počnejo, kar imajo radi. Odraščanje je proces, v katerem se naučiš, kako se odrekati stvarem, ki so ti všeč. Toda spomin, da si se nečemu nerad odrekel, vztraja kot vozel v mišicah. Mitsukijina nevralgična točka je bila, da je morala zavrniti profesorjevo »kar dobro ponudbo«. Nemara ne bi bilo slabo, če bi jo oživila, čeprav po toliko časa. Kaj, ko bi poskusno prevedla nekaj začetnih poglavij in jih, če bi ji zadovoljivo steklo, pokazala založbi? Časopisi in revije so tu in tam objavljali zgodbe, ki so slavile cvetoče življenje ločenih žensk, ki so preobrazile svoje konjičke v poslovne ideje, a tako ambicioznega ponovnega začetka se ni nadejala. A če bi se posvetila telesnemu zdravju, bi bila tudi umsko bolj čila. Morebiti zdaj ne bi zmogla česa zelo veličastnega, nekaj bi pa že. Zdelo se ji je, da lahko s tisto knjigo vsaj poskusi.

Majhen poskusni korak, a vseeno nezaslišano velik.

Spreletelo jo je, da je bila mama približno iste starosti, kot je bila zdaj ona, ko se je začela učiti peti šansone. Mogoče je Mitsuki preveč hlastno sprejemala svoje staranje prav zaradi mame, ki je staranje zavračala. Mame ni želela posnemati, a starosti navkljub je hotela še naprej stremeti za neopisljivimi sanjami in še naprej s hrepenenje1n segati po zvezdah na nebu. Po mamini zaslugi ji je bilo v življenju laže kot njej. Časi so bili drugačni. Njene vrojene lastnosti tudi. Bi morala stremeti za neimenljivimi sanjami, ki bi bile še bolj nedosegljive kot mamine, še bolj ambiciozne, njene lastne?

Počasi je vstala s kartonastih škatel.

Vrnila se je v spalnico, iz torbice vzela denarnico in iz nje vizitko gospoda Matsubare ter jo raztrgala na drobne koščke. Nato je bele koščke papirja, drobne, da bi jih odpihnila rahla sapa, nabrala v dlan in si jih za kratek čas ogledovala kot mimobežne sanje. Prijeten človek je bil. Nekdo, ki bi ga lahko spoštovala. Redka ptica s tako globokim srcem, da je vse življenje ljubil samo eno žensko. Toda Mitsuki tega srca, ki ga je zasedala Wakako, zdaj ni želela usmeriti k sebi. Wakako je umrla, ne da bi enkrat zapela svojemu možu.

Mož, ki je ljubil tako zelo skromno žensko, na koncu koncev Mitsuki ne bi mogel ljubiti tako, kot si je želela.

Preselila se je marca, tik preden se je na Japonsko vrnil Tetsuo. Brž ko so selivci odšli, je stopila naravnost k oknu. Skozi koprenasto tanke zavese iz zlatega organdija je videla zelenje parka. Kakor da jo je pritegnilo to zelenje, je odgrnila zavese in v oči ji je skočila prebujajoča se pomlad v vsem svojem mladem, bleščečen1zelenilu. Nad gladino ribnika so češnjeva drevesa iztegovala dolge veje, posute s popki.

Kmalu se bodo odprli.

Ko je bila mlada, je imela raje jesen.

Kmalu po vstopu v nižjo srednjo šolo se je za suho listje naučila poetičnega izraza »osulo listje«. Ker v tistem obdobju ni izkusila kake prave tegobe, je zahrepenela po temačnih rečeh, ki jih je vzbujala ta beseda. Dolgo ni marala pomladi. Ni marala tkanin s cvetličnim vzorcem. Občasno jo je obšel celo odpor do narisanih cvetlic. Spraševala se je, kakšen je smisel v tem, da lepo narišeš nekaj, kar je že lepo. A z leti, ko se je začela srečevati z boleznijo in starostjo, koje spoznavala tegobe življenja,je počasi počasi vzljubila pon1lad. Zato je nad očetovo posteljo v do1nu pritrdila plakate z Monetovimi lokvanji. Toda vse do danes, ko je stala ob oknu, se ni zavedala, kakšen blagoslov je pomlad. Letni čas, v katerem se stvari vrnejo iz niča, oživijo v svežem zelenju in v en glas opevajo veselje do življenja.

Ravno takrat je na vratih pozvonilo.Natsuki je prišla pomagat in je prinesla pripravljeni kosili. Tudi ona je stopila naravnost k oknu, z vrečkami v rokah.

»Kako ti zavidam.«

Brž ko se je zavedela, kaj je rekla, je z Mitsuki vred bruhnila v smeh. Videti je bilo, da se Natsuki niti ne sanja, da je prav ona sestri omogočila takšen razgled.

S tistim dnem je Mitsuki začela odpirati škatle.

Ko je praznila hišo v Chitose-Funabashiju in stanovanje, v katerem je živela s Tetsuom, je obakrat hotela s tem čim prej opraviti.

Zdaj je imela dovolj prostora v srcu in času, da je počasi razpakirala škatle iz Chitose-Funabashija, ki jih je v naglici preselila, ne da bi še enkrat pogledala, kaj je vanje pospravila. Predmeti, ki so prihajali iz njih, so drug za drugim sami od sebe spodbujali Mitsuki k pogovoru s preteklostjo . Predmete, ki so ji bili domači v Chitose-Funabashiju, in predmete, ki jih je do zadnjega trenutka uporabljala v življenju s Tetsuom, je lahko urno postavila na njihova mesta. Toda pri tistih, ki jih že dolgo, že desetletja ni videla, ki so v njej vzbujali nostalgijo, se ji je zataknilo. Ko jih je prijela v roko in jih s prsti plašno otipala, ko jih je približala obrazu, da jih povonja, jim nikakor ni mogla najti ustreznega mesta. Očetov angleško-japon ski slovar z nakodranimi stranmi. Slonokoščeni uhani iz mamine mladosti. Velik trak za lase, kiga je Mitsuki nosila v osnovni šoli ... Minevali so dnevi in Mitsuki ni počela drugega, kot da je uročeno odpirala škatlo za škatlo. Napol odprte so ležale v dnevni sobi, med njimi se je vsepovsod valjala ovojna plastika z mehurčki, spominki, bil je tak nered, da ni imela kam stopiti. Spominki so ji pripovedovali o marsičem iz preteklosti. Da so se ji tisto nevihtno noč v Hakoneju oživljali samo temačni spomini, je bila zabloda. Zdaj oživljeni spomini niso bili temni, vseeno pa niso bili polni luči. Zadela jo je skrivnostna sila, da ji je bil dodeljen ta čas, da ji je bilo dovoljeno roditi se in živeti.

Ko se je ovedla, je bilo pogosto že čez polnoč.

Minilo je deset zamegljenih dni, v katerih ni bilo sedanjosti in tukajšnosti. Potem je nekega jutra še vedno zaspana stopila v dnevno sobo in skozi zlato zaveso iz organdija zagledala, kako se okoli ribnika širi bel oblak. Globoko je vdihnila in razgrnila zavese, bile so cvetoče češnje. Prejšnji dan je toplo sonce ves dan grelo ozračje in tla, zato so vse češnje zacvetele naenkrat.

Srečna sem. Mitsuki je pomislila, da bi bilo grešno, če v tem trenutku ne bi bila. Le kako dolgo že ni na glas izrekla teh besed?

»Srečna sem,« je rekla še na glas in nekam v prazno prosila za odpuščanje. Tudi Tetsua, ki se je najbrž že vrnil na Japonsko. Ni hotela, da bi si mislil, da ga ima njegova dolgoletna žena za slabega človeka. Zanj si je želela, da bi imel prav tako polno, srečno Življenje.Tisti ženski je bila pravzaprav hvaležna, da je bila končno prisiljena videti, kar bi morala uvideti že prej.

Težko pa se je prepričala za odpuščanje prositi mamo. Zdelo se ji je, ne le da je mama že ves čas vedela, da si hči želi njene smrti, temveč da ji je to hkrati odpustila. Ob tem je mama hčerko kljub vsej svoji sebičnosti nedvomno prosila odpuščanja. Mitsuki je mami, ne da bi vedela, kdaj, odpustila, nemara že takrat, ko je medicinska sestra zaprla njene črne oči.

Cvetočih češenj, ki jih mama nima več priložnosti videti, nekoč tudi Mitsuki več ne bo videla.

Iztok Ilc

Japonsko, izposojeno, :fiktivno, osebno

Minae Mizumura se je rodila leta 1951 v Tokiu. Ko je imela dvanajst let, se je zaradi očetove službe z družino preselila v New York, kar je bistveno zaznamovalo njeno pisateljsko pot. Toda selitev v ZDA jo je prizadela, tam se kljub solidnemu gmotnemu položaju ni počutila dobro, nadvse se je trudila, da do angleškega jezika ne bi razvila tesnejših vezi. Namesto da bi se čim prej seznanila z novim domom, se je raje potopila v branje kanoniziranih japonskih avtorjev, zaradi česar je bila njena japonščina čez nekaj desetletij, ko se je vrnila na Japonsko in objavila prvi roman, na tako zavidljivi ravni, kot da Japonske ne bi nikoli zapustila. Tudi na kolidžu se je angleščini na široko izognila, za študij na Yalu je izbrala francoščino, kasneje pa je na več ameriških univerzah predavala japonsko književnost.

Doslej je napisala štiri romane, ki jim je skupno to, da so po obliki ali vsebinskih potezah prepleteni z japonsko literarno tradicijo.

Njen prvenec Svetloba in tema - nadaljevanje (Zoku meian, 1990) je pravzaprav nadaljevanje nedokončanega romana Svetloba in tema (M eian, 1917) slovitega pisca japonske moderne književnosti Natsumeja Sosekija. Dela se je lotila iz globoke ljubezni do Sosekijevega jezika in iz čiste radovednosti, saj Soseki ni zapustil nobenega zapiska o tem, kakšen konec si je zamislil. Minae Mizumura se je literarnemu velikanu poklonila tudi tako, da je svojo različico napisala v zastarelem Sosekijevem jeziku.

Za to delo je leta 1991 prejela nagrado Ministrstva za izobraževanje za nove umetnike.

Njen drugi roman, Roman o sebi od leve proti desni ( Shishosetsu from left to right, 1995) je pastiš japonskega literarnega žanra prvoosebnega romana (dobesedno > ron1ana o sebi<), ki je bil izjemno priljubljen na prelomu 19. v 20. stoletje. V njem na humoren način popisuje svoje življenje v ameriškem izseljenstvu vse do odločitve, da bo zavrgla poskuse postati pisateljica v angleškem jeziku in z odprtimi rokami sprejela japonsk o tradicijo.To je prvo japonsko literarno delo, ki je natisnjeno v vodoravnih vrsticah, bere se od leve proti desni (norma za književnost je postavitev v navpičnih vrsticah, ki se berejo od desne proti levi) in je skoraj napol dvojezičen, saj je prepleten z odlomki v angleščini. Zanj je leta 1996 prejela nagrado Noma za nove avtorje.

V tretjem romanu z neposrednim naslovom Pristni roman ( Ho nkaku shosetsu, 2003) je parafrazirala Viharni vrh Emily Bronte, v katerem vlogo Heathcliffa nosi Taro, pol Japonec pol Kitajec. Navezava na japonsko literarno tradicijo se kaže ravno v postopku parafraze, s čimer je namignila na nastanek japonske književnosti konec 19. stoletja, ko so nadobudni pisci v želji po modernizaciji umetnosti in jezika še pred ustvarjanjem izvirnih del pisali prire.dbe po predlogah znanih in zdaj že pozabljenih del. To je bil njen prvi uspeh pri širokem bralstvu, zanj je prejela pomembno nagrado Yomiuri (2003). Preveden je v več jezikov.

V letih 2011in 2012 je za dnevnik Yomiuri napisala Mamino zapuščino ( Haha no isan), ki je izhajala v 66 tedenskih podlistkih. Tudi feljtonski romani so močno zasidrani v japonski tradiciji, kar v tem delu večkrat poudari. Zanj je leta 2012 prejela nagrado Osanagi Jiro za najuspešnejše književno delo na področju leposlovja in stvarne književnosti na Japonskem.

Kako pravzaprav brati Mamino zapuščino, ta večplastni roman? Za začetek lahko naštejemo teme, ki se pojavljajo v romanu: odnos do staršev, odnos do umiranja, odnos do sebe, izgorelost žensk v srednjih letih, vpliv tujih kulturnih vzorcev, zaznamovanost z družinskim poreklom, ambicije po družbenem vzponu, mesto žensk v književnosti, ekonomska nestabilnost samskih žensk, ujetost v nedelujoče partnerske zveze zaradi gmotnega položaja .„

Če roman na kratko povzamemo, zveni skoraj banalno, kot šegavi internetni memi, ki se s poenostavljanjem radi norčujejo iz znamenitih umetniških del. Povzetek bi se lahko glasil takole: medtem ko ji umira mama, ženska izve, da jo mož vara, nato ga pusti in se odseli. Ali pa: man1a je kriva za vse; ali pa: ženske so naivne> moški pokvarjeni; oziroma: denar ne kupi sreče, pomaga pa trpeti v udobju; ali pa: Francozi so krivi za vse. Pravzaprav vse to drži, a še zdaleč ne gre za plitvo delo, ki bi temeljilo na eni domislici. Res je, da ga lahko beremo kot sentimentalni roman, kot roman o brezobzirnem hlepenju po osebni svobodi v okolju in času, v katerem je (bilo) to dovoljeno samo moškim, ženske pa so se morale znajti na svoj način, vendar upravičena družbena kritika, pretanjena psihologizacija karakterjev in umetelna zgradba, v kateri avtorica naplasti kar tri feljtonske romane (Flaubertovo Gospo Bovary, Demonsk o zlato Ozakija Koya in svojega lastnega), povzdigujejo Mamino zapuščino na popolnoma novo raven.

Roman se odpre z neprizanesljivim in neposrednim prizorom, v katerem sestri Mitsuki in Natsuki, obe v srednjih letih, brez zadrege razpravljata o tem, koliko že vplačanega denarja bosta po mamini smrti dobili vrnjenega od doma za ostarele.

Bralec se sprašuje, kaj se plete. Kje so razčustvovanost, bolečina, užaloščenost ali vsaj pieteta, kijih mehanično pričakujemo , kadar je govor o smrti staršev? Pisateljice vse to ne zanima. Kaj hitro nas sooči z bridko resnico, da obstajajo okoliščine, ko si smrti staršev naravnost zaželimo. Zveni kruto? Niti ne, če beremo Minae Mizumuro. S filigransko natančnostjo in forenzično prostodušnostjo nas prime za roko in odpelje na skoraj stoletno potovanje v svet materinega otroštva, da bi odgovorila na tisto prvo vprašanje: zakaj sestri ne žalujeta.

Pot raziskovanja materine psihe seže vse do srede 19. stoletja, ko je v Franciji izšla Gospa Bovary. Kaj ima Gospa Bovary opraviti z razpravo o povračilu depozita za dom za ostarele na Japonskem po letu 2010? Marsikaj, ne le to, da je naša glavna junakinja , Mitsuki, po poklicu prevajalka iz angleščine in francoščine in v nekem trenutku resno razmišlja o ponudbi za ponovni prevod Flauberta v japonščino , temveč ker Minae Mizumura Gospo Bovary postavi za zgled literarne obdelave romantične ljubezni, po kateren1nerealna pričakovanja pripeljejo k tragičnemu koncu, česar Japonska v tako intenzivni meri ni poznala, dokler konec 19. stoletja ni vzbrstel

romantični sentiment, ko je Ozaki Koyo napisal Demonsko zlato, kipa je priredba nekega ameriškega sentimentalnega romana. S tem se pisateljica naveže na izvor japonske moderne književnosti - ta se je pravzaprav razvila iz humusa prevodne književnosti, prek katere se je japonsk o bralstvo seznanjalo z evropskimi literarnimi tokovi ter intelektualnim in čustvenim življenjem. Japonska literarna zgodovina je na to zelo rada pozabljala, zato je bilo kasnejše odkritje, da je znameniti roman pravzaprav priredba, kar hud šok.

Vendar to ni glavna tema romana M amina zapuščina . V ospredju zgodbe je ženska. Ženska kot glavna junakinja in ženske kot stranske junakinje . Moškim je dodeljena vloga statistov, nezvestih partnerjev ali umirajočih očetov, so bodisi na študijskem dopustu v tujini, se pojavljajo samo v prizorih iz preteklosti ali pa hirajo v negovalni bolnišnici v kakem predmestju, ki je tako odročno, da Mitsuki za pogoste obiske najame kar bližnji hotel, drugače bi izgubila preveč časa.

Avtorica izbiro žensk kot nosilk vsega dogajanja med vrsticami, a nedvoumno zagovarja. Protagonistka opaža, da je lahko ženska glavna junakinja, edino če je mlada, kot na primer Ana Karenina ali Emma Bovary. Pa še tedaj konča žalostno. Žensk v srednjih letih v kanonizirani književnosti ni. Sama priznava, da je povse1n običajno, če avtor za glavnega junaka ali junakinjo izbere mlado osebo, saj je prihodnost mladih še nenapisana, fikcija pa v svojem bistvu govori o ljudeh, ki morajo izbirati, kar na koncu pripelje do srečnega ali nesrečnega razpleta. Toda izobraženih žensk v srednjih letih je čedalje več in neizogibno je, da bodo dobile svoje mesto v književnosti.

Minae Mizumura gradivo za tako večplastno obdelavo ženske usode, ki sega od kritike evropskega vpliva do kritike sodobnega japonskega zdravstva, črpa kar iz lastnega življenja. Pri tem se naslanja na tradicijo japonsk ega prvoosebnega romana, ko pripovedovalec pripoveduje svojo usodo, kot da se je res zgodila. Minae Mizumura trdi, da imajo japonski pisci in bralci radi preplet dejanskega in namišljenega, saj tako čez čas dobijo občutek, da avtorja, njegovo resnično ali umišljeno življenje poznajo, in se nanj navežejo. Tudi ona ima sestro in v nekem intervjuju pove, da si je Mitsuki in Natsuki v M amini zapuščini zamislila kot sebe s sestro, kakršni bi bili, če se ne bi nikoli odselili iz Japonske. Sestrski par nastopa tudi v drugih njenih delih, v Pristnem romanu jima je ime

Minae in Nanae, pri čemer prva dva zloga, »mi« in »na«, zapiše z istima pismenkama kot v Mitsuki in Natsuki. Sestri sta glavni junakinji tudi v Romanu o sebi z leve proti desni. V slednjem in v Mamini zapuščini pa se prekrivajo še druge podrobnosti: nemirna mati, ki ima dolgoletno razmerje z drugim moškim, napol slepi oče v odročni negovalni bolnišnici, starejša sestra, ki poskuša narediti samomor. Vsi ti dogodki so osnovani na zgodovini njene ožje družine. Celo materin odziv na poskus samomora je v obeh romanih enak, menda je res rekla: »Kot v kakšnem šund romanu!«

Snov za roman M amina zapuščina je avtorica črpala tudi iz objavljene avtobiografije svoje matere Setsuko Mizumura, Hiša na vzpetini ( Takadai ni aru ie, 2012), ki jo je prepletla z Demonskim zlatom ter avtentično fiktivno zgodbo o Mitsuki in Natsuki. Ko je v nadaljevanjih začela izhajati Mamina zapuščina , so omenjeno avtobiografijo ponatisnili. Tudi skrb za starše je resnična. Ko je na Yalu študirala francoščino, je morala skrbeti za očeta, ki je imel ravno takrat očesno operacijo. Mama je medtem hodila na delo v neko pisarno, v kateri je bil njen šef tudi njen ljubimec, tako da je bila redko doma. Minae je za starše skrbela še naslednjih trideset let.

Mami je najbolj zamerila prav to, da je zaradi nje zapravila svoja najboljša mlada leta, ko je bila n1ati še popolnoma pri močeh in bi lahko ona skrbela za očeta. Kljub materinemu grdemu ravnanju z očetom in neznosni brezčutnosti do drugih pa je pisateljica vselej občudovala njeno prebrisanost, da je dobila, kar je hotela. Kasneje si je morala priznati, da jo je v nekem smislu imela resnično rada.

Pomemben vidik M amine zapuščine je oblika feljtonskega romana. Feljtonski romani so bili nekoč edina literatura, ki je prišla v roke navadnim ljudem, kar je veljalo še posebej za ženske, ki niso kupovale knjig, saj so bile te predrage in za moške. Mamina zapuščina je tako poskus labodjega speva tradicije tega žanra. Tudi prejšnji avtoričini romani so izhajali v odlomkih, bodisi v mesečnih ali četrtletnih literarnih revijah. Toda bralstvo teh revij je majhno, berejo jih kvečjemu uredniki in nadobudni pisatelji. Pisanje v tedenskih podlistkih za časopis, kot je Yomiuri, je nekaj popolnoma drugega, saj dnevna naklada dosega devet milijonov, hkrati pa so tudi honorarji dobri in se pričakuje profesionalno opravljeno delo.

Minae Mizumura pogosto citira Tanizakija, ki pravi, da se prava pisateljska izurjenost pokaže, ko avtor zna napisati zgodbo za vsakdanje ljudi, ne zgolj za ozek krog literarnih navdušencev. Zaradi pričakovanega številnega in raznolikega bralstva, ki spremlja dnevno časopisje in morebiti tudi feljtonske romane, se je avtorica pred pisanjem najprej vprašala, kdo pravzaprav bere romane v nadaljevanjih. Ko je izločila mladino in moške, so kot njena ciljna publika na situ ostale ženske v zrelih letih, kakršna je sama. In kaj bi te ženske zanimalo? Vsekakor težave s skrbjo za ostarele starše, kar je izkusila že sama pa tudi mnogo drugih (japonskih) žensk njene generacije. To vsebinsko os je nato začinila še z zgodbo o nezvestem možu in se prvič znašla pred izzivom, da napiše besedilo v nadaljevanjih, ki bi pri bralcih zbudilo zanimanje, čeprav se lastnim pisateljskim željam in pričakovanjem ni odpovedala.

Ker je imela na voljo eno stran na teden v tako pomembnem časopisu, je to priložnost izrabila za obravnavo teme, ki ji je bila zelo blizu, a se z njo ni nihče na glas ukvarjal. O predani skrbi za ostarele starše je po njenem mnenju krožilo preveč pocukranih zgodbic, kar je podpihovalo družbeno pričakovanje, ki je ženske in včasih tudi moške dobesedno, za več let prikovalo na dom in jim vzelo dobršen in nepovraten del vitalnega življenja. Resnica, da je otrokon1skrb za ostarele starše breme, je v današnji >sproščenosti< še vedno tabu, zlasti v družbah, v katerih se o lojalnosti do staršev ne razpravlja. Poleg tega se premalo razpravlja o etiki vsiljivih metod podaljševanja življenja, ki jih japonski zdravstveni sistem jemlje za samoumevne, hkrati pa so tudi veliko breme za proračun javnega zdravstva.

Z dilemami glavne junakinje, ki na robu izgorelosti skrbi za starajočo se mater, medtem ko si na tihem želi, da bi bilo tega čim prej konec, se bralci zlahka poistovetijo. Mnogim ženskam v podobnem položaju, kot je Mitsuki, roman >piha na dušo< in po tihem blaži slabo vest, ker si po dolgoletni oskrbi ostarelih staršev morebiti kdaj zaželijo njihove smrti. Hkrati avtorica priznava, da večje debate o teh temah njen roman ni spodbudil.

Velik del romana je hkrati odmerjen kritiki slepega posnemanja Zahoda in njegovih umetniških praks. Minae Mizumura priznava, da je Japonska vso zgodovino pobirala intelektualne dobrine od drugih, večinoma s Kitajske, kasneje pa z evropskega Zahoda. Pravi,

da so se kolonizaciji izognili le tako, da so naglo privzeli zahodno znanje in vzpostavili lastno moderno vojaško silo. A pomembno je razlikovati med sprejemanjem tehničnega znanja ter posnemanjem umetnosti in kulture.

Polovičarski prenos umetnosti lahko pripelje do žalostnega izida. V ron1anu Mitsuki z nelagodjem opazuje imitacijo francoskega gradu, romanske cerkve in Azurne obale. Toda pri Demonskem zlatu se je zgodilo nekaj ironičnega. Njegov avtor Ozaki Koyo ga je napisal na osnovi danes pozabljenega ameriškega sentimentalnega romana in ustvaril kanonizirano delo japonske književnosti s konca 19. stoletja. Izvirno zgodbo je tako spretno prilagodil japonsk emu okolju, da so bralci mislili, da je avtentično japonska in da govori o njih. Poleg tega se je Ozaki Koyo v Demonskem zlatu naslanjal na japonsko tradicionalno literarno motiviko, s čimer je ob uporabi visoko estetiziranegajezika povzročil, daje to besedilo delovalo kot organski naslednik v razvoju japonske literarne zgodovine.

Danes, pravi Minae Mizumura, takšno delo ni več mogoče. Japonska je na površju sodobna država, na videz del Zahoda.

Vpliv Zahoda pa ni kriv le za pozabo lastne umetniške tradicije, še odločilneje na položaj japonske ga jezika vpliva angleščina. O

razmerju med angleščino, ki jo Mizumura označi za edini svetovni jezik, in japonščino kot enim od lokalnih jezikov, avtorica veliko razmišlja v svojih esejističnih delih, med katerimi je največji odmev dosegla zbirka esejev Propadanje ja ponščine v stoletju angleščine (Nihongo ga horobiru toki, eigo no seiki no naka de, 2008).

Tretja in zadnja velika tema, ki jo Mizumura obravnava v Mamini zapuščini , je vprašanje denarja, zlasti gmotne preskrbljenosti žensk v srednjih letih. Po njenem mnenju igra denar ključno vlogo pri življenjskih odločitvah. Vprašanje, kako se znajdejo ženske, ki zapustijo može, je popolnoma na mestu. Za ženske zrelih let samsko življenje nikoli ni bilo predmet resnega razmisleka, toda dandanes so se ženske po upokojitvi mož nenadoma začele soočati s dejstvom, da bodo še nekaj desetletij preživele s človekom, ki ga pravzaprav ne poznajo dobro, saj je bil ves čas v službi in odsoten. V sodobni japonski družbi so zato skovali poseben izraz, >sindrom upokojenega moža<, s katerim opisujejo duševno stisko žensk, ki so nenadoma vsakodnevno soočene z upokojenim partnerjem, česar pa niso vajene. Mnoge šele takrat prvič resno pomislijo na ločitev.

Japonska pisateljica Minae Mizumura seje bravurozno lotila razpletanja zapletenih odnosov med materjo in hčerama, med sestrama, med možem in ženo, kar je še nadgradila z obravnavo medkulturnih vplivov, še zlasti dejstva, da je evropsko pojmovanje ljubezni zatreslo pogled na ljubezen na Japonskem. Obravnave ten1, prepletanja zgodb in besedilnega plastenja se je lotila tako nevsiljivo in berljivo, da lahko samo dvignemo kozarec calvadosa in ji nazdravimo: Chapeau!

Prevajalčeva opomba

Avtorica v romanu navede nekaj citatov iz drugih književnih del. Ker na mestu citatov ne pripisuje podatkov o avtorjih, prevajalcih in izdajah, sem to upošteval tudi v prevodu. Kljub temu na spodnjem seznamu navajam naslove tistih del, ki obstajajo v slovenskem jeziku in sen1jih navajal v pričujočem prevodu.

Guillaume Apollinaire: Mirabeaujski most. V: Sonce prerezan vrat. Prevedel Aleš Berger. Cankarjeva založba: Ljubljana 1992.

Albert Camus: Tujec. Prevedel Jože Javoršek. Cankarjeva založba:Ljubljana 1965.

Du Fu: Pomlad . Prevedla Maja Lavrač. V: Poetikon. Revija za poezijo inpoetično, letn. 2, št. 7/8/9/10, Velenje 2006.

Gustave Flaubert: Gospa Bovary. Prevedla Suzana Koncut. Mladinska knjiga: Ljubljana 1998.

Minae Mizumura

MAMINA ZAPUŠČINA

prevedel Iztok Ilc

knjižna zbirka babilon

urednica Tanja Petrič

spremna beseda Iztok Ilc

jezikovni pregled Jernej Županič

tehnično uredil Primož Žerdin

fotografija na naslovnici Metka Vergnion

izdajatelj Založba Litera, Maribor 2020

za založbo Orlando Uršič