Jose Saramago

LETO SMRTI RICARDA REISA

Prevod: Barbara Juršič

Sabio e o que se contenta com o espectaculo d o mund o.

M oderje, kd or se zadovolji z opazovanjem sveta.

Ricardo Reis

Escolher modos de nao agirfoi sempre a attenao e o escrupulo da minha vid a.

V življenju sem si vedno vestno prizad eval izbirati načine nedelovanja.

Bernardo Soares

Se me disserem que e absurda fallar assim de quem nunca existiu, respondo que tambem nao tenho provas de que Lisboa tenha alguma vez existido, ou eu que escrevo ou qualquer cousa onde quer que seja.

Če mi boste rekli, da je nesmiselno tako govoriti o nekom, ki nikoli ni obstajal, naj vam odgovorim, da tudi nimam dokazov, da je Lizbona kdaj koli obstajala ali pa ja z, ki pišem ali kar koli kjer koli.

Fernando Pessoa

Tu se morje konča in se začne kopno. Na bledikavo mesto dežuje, rečna voda je motna od blata, pobrežja so poplavljena.

Temna ladja gre po mrakobnem toku navzgor, imenuje se Highland Brigade in se bo zdaj zdaj zasidrala v doku v Alcantari.

Parnik je angleški, od kraljeve pošte, ter prečka Atlantik med Londonom in Buenos Airesom, kot šiviljski čolniček na morskih poteh, sem in tja, vedno na poti do enih in istih pristanišč, La Plata, Montevideo, Santos, Rio de Janeiro, Pernambuco, Las Palmas, po tem ali obratnem vrstnem redu, in če na poti ne doživi brodoloma, bo prispel š e do Viga in Boulogne-su r-Mera, na koncu pa bo zaplul v Temzo, kot zdaj pluje v Tejo , katera od rek je večja, katero od mest. Ladja ni velika, ima štirinajst tisoč ton, vendar se na morju dobro drži, kot se je zadnjič izkazalo na omenjeni poti, na kateri je bilo, kljub nenehno slabemu vremenu, slabo samo vajeniškim oceanskim potnikom oziroma tistim, ki so sicer izkušenejši, a trpijo za neozdravljivo občutljivostjo želodca, in ker je njegova notranjost tako domačna in udobno urejena , so mu ljubkovalno, kot njegovemu bratu dvojčku, Highland Monarchu, nadeli ime družinski parnik. Oba odlikujejo prostorni sprehajalni krovi za šport in sončne kopeli, mogoče je na primer igrati kriket, ki se sicer igra na prostem, vendar je izvedljiv tudi na morskih valovih, kar samo dokazuje, da za britanski imperij ni nič nemogoče, taka je očitno volja tistega, ki tam gori drži niti v rokah.

V dneh prijetnih vremenskih razmer se Highland Brigade spremeni v park za otroke in raj za starej še, vendar ne danes, saj dežuje in je to naše zadnje popold ne na krovu. Za šipami, motnimi od soli, skušajo otroci razločiti sivo mesto, nizko naselbino na gričih, kot bi bila zgrajena samo iz pritličnih hiš, sem in tja se najde kakšen visok stolpič, kakšen izrazitejši zatrep, obris, ki je videti kot ruševina gradu, razen če je vse to le iluzija, blodnja, privid, ki ga je ustvarila migetajoča zavesa vode, ki se zliva z nevihtnega neba. Tuji otroci, ki jih je mati narava obilneje obdarila z radovednostjo, želijo vedeti, kako se kraj imenuje, in starši jim ga povedo ali pa jim ga črkujejo služkinje, amas, nurses, bonnes, Frauleins ali mornar, ki je šel ravno mimo na delo, Lizbona , Lisboa, Lisbon , Lisbonne, Lissabon, pet različnih oblik imena, poleg različic in netočnih oblik, tako otroci zdaj vedo, česar prej niso, torej tisto, kar so vedeli že prej , zgolj ime, približno izgovorjeno, da pa so bili mladostni umi še bolj zmedeni, je poskrbel dodatek argentinskega naglasa, če so bili od tam, ali urugvajskega, brazilskega ali španskega , ki napišejo pravilno Lizbona vsak v svoji kastilj ščini oziroma portugalščini, izgovorijo pa vsak nekaj svojega,

nedosegljivega za običajno uho ali prikaz v pisavi. Ko bo jutri zgodaj zjutraj Highland Brigade pripeljal v pristanišče, upajmo, da se bo prikazalo vsaj malo sonca in jasnega neba, da bleda meglica tega nesrečnega vremena ne bo popolnoma, ko bo že kopno na vidiku, zagrnila že sicer bledečega spomina potnikov, ki so prvič tukaj, teh otrok, ki sami pri sebi ponavljajo besedo Lizbona in jo spreminjajo v neko drugo ime, teh odraslih, ki se mrščijo in se ježijo spričo vsesplošne vlage, ki pronica skozi les in železo, kot bi Highland Brigade pridrsel iz globine morja, ladja, dvakrat prikazen. Po lastni želji in volji nihče ne bi hotel ostati v tem pristanišču.

Le malo se jih bo izkrcalo. Parnik se je zasidral, že so spustili mostič, spodaj se že počasi kažejo postreščki in razkladalci, izpod zavetja nadstreškov in iz stražnic stopajo dežurni finančni stražniki, prihajajo cariniki. Dež ponehava, samo rosi še.

Na vrhu stopnic se zberejo potniki in cincajo, kot bi bili v dvomih, ali so dobili dovoljenje za izkrcanje, ali kot bi tam vladala karantena, ali pa bi se bali spolzkih stopnic, ne, plaši jih tihotno mesto, morda so pomrli vsi njegovi prebivalci in dež pada le zato, da bi razpustil v blato tisto, kar še stoji. Vzdolž pomola se skozi medle reže bledikavo svetlikajo še druge zasidrane ladje, ladijski žerjavi so črne, razvejane krošnje dreves, dvigala so negibna. Nedelja je. Onkraj pristaniških barak se začne temačno mesto, ujeto v pročelja in zidove, zaenkrat še zavarovano pred dežjem, morda odmika žalostno, izvezeno zaveso, gleda ven z begavimi očmi in sliši, kako voda brbota po strehah in steče dol po žlebovih do bazaltnih obcestnih jarkov in svetlega apnenca na pločnikih, pa do razpredenih odtočnih kanalov, nekaterih z dvignjenimi pokrovi, v primeru poplav.

Prvi potniki se izkrcajo. S sključenimi rameni pod enakomerno padajočim dežjem nosijo ročne torbe in kovčke, na obrazu pa imajo izgubljen izraz nekoga, ki je preživel potovanje kot sanje, sestavljene iz zabrisanih podob, med morjem in nebom, medtem ko premec skače gor in dol kot metronom, med zibanjem valov, hipnotičnim obzorjem. Nekdo nosi v naročju otroka, ki je najbrž Portugalec, glede na to, kako tih je, ni se spomnil vprašati, kje je, ali pa so mu to povedali že prej, ko so mu, da bi čim hitreje zaspal na zatohlem pogradu, obljubili, da bodo prispeli v lepo mesto, kjer bo srečno živel, še ena pravljica, takim izseljevanje ni šlo dobro od rok.Starejša ženska, ki se na vse kriplje trudi odpreti dežnik, spusti iz rok manjšo zeleno pločevinasto škatlo v obliki skrinje, ki jo je nosila pod roko, in zaboj se razleti na skalah na pomolu, pokrov popusti,

dno se zlomi, nič vrednega ni bilo v njem, samo nekaj spominov, nekaj kosov pisane tkan ine, nekaj pisem in fotografij, ki so poleteli po zraku, nekaj steklenih jagod, ki so se razbile, beli klobki, ki so bili zdaj zamazani, eden od njih je izginil med pomolom in ladijskim trupom, to je potnica tretjega razreda.

Takoj ko stopijo na kopno, hitijo iskat zavetje, tujci godrnjajo zaradi nevihte, kot bi bili mi krivi za slabo vreme, videti je, da so pozabili, da je v njihovih francijah in anglijah običajno še precej huje, skratka, zanje je vsaka stvar, še običajen dež, dobra, da se delajo norca iz revnejših držav, mi bi imeli prepričljivejše razloge za pritoževanje, pa smo lepo tiho, prekleta zima, koliko zemlje je bilo iztrgane rodovitnim poljem, pa tako krvavo jo potrebujemo, saj je dežela tako majhna.

Raztovarjanje prtljage se je že začelo, pod svetlečimi pelerinami so mornarji videti kot čarodej s kapuco, spodaj pa se portugalski postreščki premikajo bolj ležerno, imajo čepice s šildom in kratke, povoščene, preproste suknje, a so tako ravnodušni do te silne moče, da se jim čudi ves univerzum, morda bo njihov prezir do udobja razvezal mošnje popotnikov, oziroma denarnice, kot se danes reče, da se jih bodo usmilili in dvignili napitnino, zaostalo ljudstvo, z iztegnjeno roko vsak prodaja tisto, česar ima odveč, vdanost v usodo, ponižnost, potrpežljivost, naj vedno najdemo tiste, ki na tem svetu trgujejo s takim blagom. Potniki so šli na carino, bilo jih je malo, kot smo računali, a bo trajalo nekaj časa, da bodo prišli ven, saj je treba spisati cel kup papirjev, pisanje dežurnih carinikov pa je tako vestno, morda najhitrejši ob nedeljah ne delajo. Večeri se že, pa je ura šele štiri, samo še malo se stemni, pa bo noč, a tu notri je, kot bi bila noč že od vedno, šibke luči so prižgane ves dan, nekatere sijalke so pregorele, ena že pred enim tednom, pa je še vedno niso zamenjali. Skozi umazana okna preseva vodena jasnina. Nasičen zrak zaudarja po mokri obleki, trohnobni prtljagi, raševin i, v katero je ovit tovor, in melanholija se je zalezla v vsako poro, onemila je potnike, v tem povratku domov ni niti sence veselja. Carina je sprejem nica, limb, kivodi do tistega zunaj.

Sivolas možak posušene postave podpisuje zadnje papirje, ko prejme njihove kopije, lahko odide, gre ven, nadaljuje življenje na kopnem. Spremlja ga postrešček, katerega zunanjega videza ne bi podrobno opisovali, ker bi ga morali motriti v nedogled, da se ne bi v glavi tistega, ki bi moral ločiti enega od drugega, če bi bilo to seveda treba, pojavila zmeda, zato naj o drugem zapišemo le, da je posušene postave, sivolas in temnejše polti pa gladko obrit, kot je bilo že povedano o prvem, vendar pa sta si kljub temu zelo različna, eden je potnik, drugi postrešček. Slednji tovori velikanski kovček na kovinskem

vozičku, druga dva, majhna v prime rjavi s prvim, pa je obesil okoli vratu z jermeno m, ki mu gre čez tilnik, kot jarem ali kolar na redovniškem oblačilu. Zunaj, pod okriljem širokega napušča, položi tovor na tla in gre iskat taksi, običajno to ni potrebno, saj jih je ob prihodu parnikov navadno dosti tam. Popotnik gleda nizke oblake, potem pa še luže na grobem terenu, vodo v doku, zamazano z oljem, olupki, različnimi odpadki, in tedaj opazi vojne ladje, ki ne zbujajo posebne pozornosti, ni pričakoval, da bodo tam, saj je pravi kraj teh plovil odprto morje, oziroma ko nismo v vojnem času ali ko ni čas za vojaške vaje, v rečnem ustju, več kot dovolj širokem, da bi lahko bilo sidrišče vsem flotam sveta, kot se je reklo nekoč in kot se morda še danes ponavlja, ne da bi si belili glavo s tem, za katere flote gre. Tudi drugi potniki so prihajali ven iz carinske zgradbe v spremstvu svojih nosačev, in tedaj se je prikazal taksi, škrope vodo izpod koles. Razburjeni interesenti so zakrilili z rokami, a postrešček je skočil iz zavetja in na široko pomahal, Za tistega gospoda je, tako se je pokazalo, kako je celo preprostemu strežaju iz lizbonskega pristanišča ob primerni pomoči dežja in okoliščin dano, da v svojih praznih rokah drži srečo, v enem trenutku jo da, v drugem jo vzame, kot verjamemo , da stori Bog z našim življenjem. Medtem ko je šofer nalagal v prtljažnik na zadnjem delu avtomobila prtljago, je popotnik, ki mu je bilo prvič zaznati rahel brazilski naglas, vprašal, Zakaj so bojne ladje zasidrane tukaj, in postrešček je odgovoril ves zasopel, saj je pomagal šoferju dvigniti veliki kovček, ki je bil zelo težak, Ah, to je dok mornarice, zaradi slabega vremena so jih predvčerajšnjim privlekli semkaj, če ne, bi jih lahko odneslo in bi nasedle v Algesu. Prihajali so drugi taksiji, bili so pozni ali pa je parnik priplul pred predvideno uro, zdaj je bil na trgu semenj, na pretek taksijev za vsakogar, Koliko vam dolgujem, je vprašal popotnik, Kolikor želite dati nad tarifo, je odgovoril postrešček, vendar ni povedal, za kakšno tarifo gre, niti kakšna je dejanska cena storitve, zaupal je v srečo, ki spremlja pogumne, čeprav so to le razkladalci, Samo angleški denar imam pri sebi, Ah, nič hudega, in v iztegnjeni desnici mu je pristalo deset šilingov, kovanci, ki so se blesketali bolj kot sonce, končno pa je tudi nebesna krogla premagala oblake, ki so viseli nad Lizbono. Zaradi težke nošnje in globokih čustevje prvi pogoj za dolgo in uspešno življenje postreščka odporno srce, iz brona, ali pa bi njegov lastnik padel vznak, kot zadet od strele. Ker bi se rad zahvalil za pretirano velikodušnost, ali pa, da vsaj ne bi bil dolžan besed, našteje nekaj informacij, za katere ga niso prosili, doda jih zahvalam, ki jih nihče ne posluša, To so protitorpedne ladje gospod, naše, portugalske, Tejo , Dao, Lima, Vouga, Tamega, Dao je tista, ki je najbližje. Vse so si podobne, lahko bi jim zamenjali imena, vse so enake, dvojčice, pobarvane mrliško sivo, mokre skoz in

skoz od dežja, na palubah ni žive duše, njihove zastave so premočene kot cunje, bog pomagaj, ne da bi hotel biti nespoštljiv, skratka, izvedeli smo, da se tale imenuje Dao, če bomo morda v nadaljevanju izvedeli še kaj novega o njej .

Postrešček privzdigne čepico in se zahvali, taksi spelje, šoferja zanima, Kam, in to vprašanje, tako preprosto, tako naravno, tako primerno okoliščinam in kraju, ujame popotnika nepripravljenega, kot bi dejstvo, da je kupil vozovnico v Riu de Janeiru bilo in je še vedno odgovor na vsa vprašanja, tudi na tista pretekla, ki ob svojem času niso naletela na nič drugega kot na tišino, komaj se je izkrcal in že ugotovi, da ni tako, morda zato, ker so mu postavili eno od dveh usodnih vprašanj, Kam, drugo, slabše, pa bi bilo, Zakaj. Šofer je pogledal v vzvratno ogledalo, sklepal je, da ga potnik ni slišal, že je odpiral usta, da bi ponovil, Kam, a ga je odgovor, sicer neodločen, negotov, prehitel, V nek hotel, Kateri, Ne vem, in ko je izrekel, Ne vem, je popotnik ugotovil, kaj hoče, o tem je bil tako globoko prepričan, kot bi vse potovanje premišljeval o izbiri, Naj bo blizu reke, tu doli, Blizu reke je samo Bragana, na začetku ulice Alecrim, ne vem, ali ga poznate, Hotela se ne spominjam, vem pa, kje je ta ulica, živel sem v Lizboni, Portugalec sem, Ah, Portugalec ste, po naglasu sem mislil, da ste Brazilec, Je tako očiten, No, malo že, Šestnajst let nisem bil na Portugalskem, Šestnajst let je veliko, videli boste, da se je veliko spremenilo, po teh besedah je šofer nenadoma obmolknil.

Popotniku se ni zdelo, da bi se kaj dosti spremenilo. Avenija, po kateri sta se peljala, se je večina ujemala z njegovim spominom nanjo, samo drevesa so bila višja, saj ni čudno, šestnajst let so imela, da so zrasla, pa vendar, v bledem spominu je hranil zelene krošnje, zdaj pa je bil zaradi zimske golote vej drevored manj košat, eno je šlo z drugim. Dež je ponehaval, samo sem in tja je padla kakšna kaplja, vendar pa se na nebu ni razprla niti ena reža modrine, oblaki se niso razpustili, oblikujejo ogromno edinstveno streho svinčene barve. Je zadnje čase veliko deževalo, je vprašal popotnik, Kot bi bil vesoljni potop, že dva meseca lije kot iz škafa, je odgovoril šofer in izključil brisalce. Na cesti je bilo malo avtomobilov, sem in tja kakšen tramvaj ter kakšen pešec, ki je nezaupljivo zapiral dežnik, vzdolž pločnikov so bile velikanske luže, ki so nastale, ker so se zamašili odtočni kanali, več beznic je bilo odprtih, ena ob drugi, bile so mračne, njihove židke luči obdane s senco, melanholična podoba umazanega kozarca vina na pocinkanem točilnem pultu. Ta pročelja so obzidje, ki skriva mesto, in taksi zložno vozi vzdolž njih, kot bi iskal razpoko, odprtino, lažna vrata, vhod v blodnjak. Počasi pelje mimo vlak iz Cascaisa, lenobno zavira, ima še dovolj hitrosti, da bi prehitel taksi, a ostane zadaj, pripelje na postajo, ravno ko avtomobil zapelje

okrog do trga in šofer naznani, Tam je hotel, na začetku ulice. Ustavil je nasproti kavarne, dodal, Najbolje, da greste najprej pogledat, ali imajo sobo, zaradi tramvajev ne morem počakati čisto pred vrati. Popotnik je izstopil, ošinil kavarno, ki se je imenovala Royal, trgovski primer monarhične nostalgije v časih republike, oziroma ostanek zadnje kraljevine pod krinko angleškega ali francoskega, nenavaden primer, strmiš in ne veš, kako bi besedo izgovoril, ali roj i ali ruajal , čas je imel preudarjati vprašanje, saj je dež ponehal, ulica pa se je vzpenjala, potem si je predstavljal samega sebe, kako se vrača iz hotela, s sobo ali pa celo brez nje, o taksiju pa ne duha ne sluha, izginil je z vso prtljago, obleko, uporabnimi predmeti, njegovimi papirji, in sam pri sebi se je vprašal, kako bi živel, če bi mu odvzeli te in vse druge dobrine. Že je premagoval zunanje stopnice hotela, ko je spričo teh misli ugotovil, da je zelo utrujen, čutil je velikansko izmučenost, zaspanost duše, obup, če nam je dovolj jasno, kaj ta beseda pomeni, da jo lahko izgovorimo in razumemo.

Vrata hotela so, ko si jih potisnil, sprožila električnega brenčača, nekoč so imeli verjetno zvonček, drlin, drlin, vendar nikoli ne smemo pozabiti na napredek in njegove izboljšave. Stopnišče je bilo strmo in spodaj, na začetku droga, je stala figura iz litega železa in v desnici dvigovala stekleno kroglo, figura je predstavljala paža v dvornem odevalu, če izraz kaj pridobi s ponavljanjem, če ne, je pleonazem, saj nihče ni videl paža, ki ne bi bil v dvornem odevalu, zato so paži, bolje bi pojasnili, če bi rekli, Paž, oblečen v paža, glede na kroj obleke, italijanski model, renesansa. Popotnik se je vzpenjal po neskončnih stopnicah, prav neverjetno, da se je treba toliko vzpeti, da prideš do prvega nadstropja, saj je kot vzpon na Everest, podvig, ki je hkrati sanje in utopija hribovcev, še dobro, da se je tam gori pojavil moški z brki in ga spodbudil z besedo, dajmo, te sicer ni izrekel naglas, a bi lahko tako prevedli način, kako ga je gledal in se sklanjal z visoko ležečega podesta ter razglabljal, kakšni dobri vetrovi in slabi časi so prinesli tega gosta, Pozdravljeni, gospod, Pozdravljeni, sapa mu ne dopušča več, moški z brki se razumevajoče nasmehne, Sobo, in zdaj se nasmehne v opravičilo, v tem nadstropju ni sob, tu so recepcija, obednica, salon, tam notri pa še kuhinja in shramba, sobe so zgoraj, zato se bova morala povzpeti v drugo nadstropje, ta tukaj ni prida, saj je majhna in temačna, ta tudi ne, ker okno gleda na začelje, te so zasedene, Rad bi sobo s pogledom na reko, Če je tako, vam bo všeč dvesto ena, od dopoldneva je prosta, vam jo bom pokazal.Vrata so bila na koncu hodnika, imela so lakirano tablico, črne številke na beli podlagi, če to ne bi bila skromna hotelska soba brez razkošja in bi bila številka sobe dvesto dva in bi se gost imenoval Jacinto in bil lastnik posestva v Tormesu, se vse to ne bi dogajalo v ulici

Alecrim, temveč na Elizejskih poljanah, na desno, ko prideš gor po stopnicah, kot hotel Bragan<;:a, in v tem je vsa podobnost.

Popotniku je bila soba všeč, oziroma sobi, če smo natančnejši, saj sta bili dve, povezani s široko odprtino v obliki oboka, tam je prostor za spanje, v prejšnjih časih bi mu rekli alkova, na tej strani je bivalni prostor, skupaj tvorita prebivališče, kot stanovanje, s svojim temnim pohištvom iz poliranega mahagonija, zavesami na oknih in zamolklo svetlobo. Popotnik je slišal rezko škripanje tramvaja, ki se je vzpenjal po ulici, šofer je imel prav.Tedaj se mu je zazdelo, da je minila cela večnost, odkar je odšel od taksija, če je sploh še tam, in sam pri sebi se je nasmehnil svojemu strahu, da bi ga okradli, Vam je soba všeč, je vprašal upravnik, z glasom in avtoriteto, ki izhaja iz njegovega poklica, a vseeno ustrežljivo, kot pritiče dobremu najemodajalcu, Všeč mi je, vzel jo bom, Koliko dni pa ostanete, Ne vem še, odvisno od nekaterih zadev, ki jih moram urediti, od časa, ki mi ga bodo vzele. To je običajen dialog, pričakovan pogovor v takih slučajih, a nekoliko zlagan, saj popotnik nima zadev, ki bi jih moral urejati v Lizboni, nobene zadeve, ki bi si zaslužila, da jo tako imenujemo, izrekel je laž, on, ki je enkrat zatrdil, kako sovraži netočnost.

Spustila sta se v prvo nadstropje in upravnik je poklical uslužbenca, ki je bil tako kurir kot tudi nosač, naj gre iskat prtljago tega gospoda, Taksi je čakal pred kavarno in popotnik je šel dol skupaj z njim, da bi plačal furo, še vedno se uporablja besednjak kočijažev in njihovih pomočnikov, in preveril, ali kaj manjka, brezsmiselno nezaupanje, neupravičena sodba, saj je šofer pošten človek in želi samo, da mu plačajo, kolikor kaže števec, z dodatkom običajne napitnine. Ne bo imel take sreče kot postrešček, ne bodo spet delili zlatov, saj je medtem popotnik na recepciji zamenjal nekaj svojega angleškega denarja, saj ne, da bi se naveličali velikodušnosti, ampak enkrat ne pomeni vsakokrat, bahaštvo je žalitev za revne. Kovček je veliko težji od denarja, in ko prispe do podesta, upravnik, ki tam čaka in nadzoruje nošnjo, stopi naprej v pomoč in položi spodaj roko, simbolična gesta, kot bi prvi vrgel kamen, saj se vsa teža vzpenja na slugovem hrbtu, ki je sluga sicer po poklicu, a ga izdaja starost, ki ga močno teži, ko nosi gor težki kovček, z ene in druge strani je deležen jalove pomoči, tudi tista, ki mu jo je ponudil gost, mu ne koristi kaj dosti, s tem ko ga sočutno gleda vsega razbolelega od naprezanja. Še par stopnic in smo v drugemu nadstropju, Soba dvesto ena, Pimenta, tokrat ima Pimenta srečo, ni mu treba hoditi v najvišja nadstropja, medtem ko se vzpenja, se gost vrne v recepcijo, malce zadihan od napora, vzame pisalo in vpiše v knjigo prihodov o samem sebi tisto najosnovnejše, da postane jasno , kdo pravi, da je, v ustrezen kvadratek na črtasti strani zapiše ime Ricardo Reis, starost

oseminštirideset let, kraj rojstva Porto, stan samski, poklic zdravnik, zadnji naslov Rio de Janeiro, Brazilija, od koder prihaja, pripeljal se je s Highland Brigade, zdi se kot začetek izpovedi, intimne avtobiografije, v teh lastnoročno napisanih vrsticah se skriva vse, edina težava je le, kakojih pojasniti. In upravnik, ki si je lomil vrat, da bi sledil nizu črk in nemudoma razvozlal njihov pomen, misli, da že ve več ali manj vse, in pravi, Gospod doktor, a ne da bi se mu klanjal , temveč v znak spoštovanja, kot priznanje pravice, zasluge, lastnosti, ki jamči takojšnje priznanje, četudi ne pisno. Ime mi je Salvador, sem vodja hotela, upravnik, če gospod doktor kaj potrebujejo, naj mi samo rečejo, Ob kateri uri strežete večerjo, Večerja je ob osmih, gospod doktor, upam, da boste zadovoljni z našo kuhinjo, strežemo tudi francoske jedi. Doktor Ricardo Reis je prikimal, češ da deli to upanje, vzel površnik in klobuk, ki ju je odložil na stol, in odšel.

Sluga ga je čakal v veži sobe, pri odprtih vratih. Ricardo Reis ga je zagledal z začetka hodnika, vedel je, da bo možak, ko pride do njega, iztegnil uslužno, a tudi sorazmerno s težo tovora ukazovalno roko, in medtem ko je korakal, je opazil, prej se tega ni zavedel, da so vrata samo na eni strani hodn ika, na drugi strani pa je stena, kimeji na stopnišče, o tem je razmišljal, kot bi šlo za pomembno vprašanje, ki ga ne bi smel pozabiti, resnično je bil izmučen. Možakar je dobil svojo napitnino, potežkal jo je bolj kot pogledal, moč navade, in je bil zadovoljen, tako zelo, da je rekel, Gospod doktor, najlepša hvala, ne moremo pojasniti, kako je vedel, če ni videl knjige gostov, to kaže, da nižji razredi, kar se tiče prodornosti in bistroumnosti, ne ostanejo ničesar dolžni ljudem, ki so študirali in so izobraženi. Pimento je samo bolela ena od lopatic, saj mu je nanjo slabo nasedla ena od opornih prečk kovčka, človek bi mislil, da nima dosti izkušenj z nošnjo.

Ricardo Reis sede na stol, se s pogledom sprehodi po sobi, tu bo živel, sam ne ve koliko dni, morda bo najel stanovanje in odprl zasebno prakso, morda se bo vrnil v Brazilijo, zaenkrat mu bo hotel zadostoval, ta nevtralni, prehodni kraj brez obveznosti, sam je na prehodu, njegovo življenje je obstalo. Za gladkimi zavesami so se okna nenadoma razsvetlila, gotovo zaradi cestnih svetilk. Tako pozno je že. Dan se je iztekel, kar je ostalo od njega, lebdi tam daleč nad morjem in se izmika, še pred nekaj urami je Ricardo Reis plul po tistih vodah, zdaj je obzorje na dosegu roke, stene, pohištvo, ki odbija svetlobo kot črno ogledalo, in namesto globokega bobnenja ladijskega stroja, je slišati šepetanje, hrum mesta, šeststo tisoč ljudi, ki vzdihujejo, kličejo tam daleč, potem previdni koraki na hodniku, ženski glas, ki pravi, Že grem, najbrž je sobarica, te besede, ta glas. Odprl je eno od oken in pogledal ven. Dež je ponehal. Svež zrak, vlažen od vetra, ki je šel čez reko, preplavi sobo in

odžene zatohli vonj, podoben vonju po neopranem perilu, pozabljenem v predalu, naj še enkrat spomnimo, da hotel ni dom, v njem ostanejo vonjave tega in onega, od potu nespečnosti, ljubezenskih noči, mokrega površnika, prahu, skrtačenega s čevljev ob odhodu, in potem ko pridejo sobarice na sveže postlat postelje, pomest, ostane tudi njihov ženski dih, temu se ni moč izogniti, saj so to znaki naše človeškosti.

Okno je pustil odprto, šel je odpret še drugo, in v sami srajci je osvežen, s hipoma povrnjenimi močmi, začel odpirati kovčke, v manj kot pol ure jih je izpraznil, njihovo vsebino je zložil v omare, v predale predalnika, čevlje v omarico za čevlje, obleke je obesil na obešalnike v garderobni omari, črni zdravniški kovček je položil v temen kot omare, knjige pa na polico, tistih malo, ki jih je prinesel s seboj, nekaj latinskih klasikov, ki jih ni več redno bral, nekaj že precej zdelanih angleških pesnikov, tri ali štiri brazilske avtorje, portugalskih ni bilo niti deset, in sredi teh je zdaj našel knjigo iz knjižnice na Highland Brigadeu, ki jo je pozabil vrniti, preden se je izkrcal. Če bo irski knjižničar opazil, da manjka, bo gotovo izrekel hude in stroge obtožbe proti luzitanskemu narodu, deželi sužnjev in lopovov, kot je nekoč rekel Byron in mu bo pritegnil O'Brien, iz takih drobnih, lokalnih prestopkov se običajno izcimijo velike in svetovne posledice, a jaz sem nedolžen, prisežem, da je šlo le za pozabljivost in nič drugega. Knjigo je položil na nočno omarico, da jo bo enkrat te dni, ko se mu bo zahotelo, prebral do konca, njen naslov je The God of the La byrinth, njen avtor Herbert Quain, prav tako Irec, kar ni ravno neko posebno naključje, ime pa, to pa je nekaj posebnega, sajbi sebrez večje napake pri izgovorjavi lahko prebralo quem, kd o vportugalščini, samo poglejte, Quain, Quem, pisatelj, ki ni neznan samo zato, ker ga je nekdo našel na Highland Brigadeu, no, če je bil to edini izvod, pa tudi s tem ne bo nič, kar je še boljši razlog, da se vprašamo quem, kd o. Dolgočasno potovanje in sugestivni naslov knjige sta ga pritegnila, blodnjak in bog, le kakšen bog je to, le kakšen blodnjak, kakšen labirintski bog, konec koncev pa se je izkazalo, da je običajen detektivski roman, banalna zgodba o umoru in preiskavi, kriminalec, žrtev, če, ravno obratno, ne obstaja žrtev pred kriminalcem, in ne nazadnje detektiv, vsi trije soudeleženi pri smrti, resnično povem vam, da je bralec detektivk edini resnični preživeli v zgodbi, ki jo bere, če ne pomeni edini resnični preživeli to, da vsak bralec prebere vsako zgodbo.

Ima tudi papirje, ki jih mora spraviti, liste, popisane z verzi, najstarejši ima datum dvanajsti junij tisoč devetsto štirinajst, na pragu vojne, velike vojne, kot so jo potem poimenovali, dokler niso izkusili druge, še večje, Učitelj, kako umirjene so vse

ure, ki jih izgubimo, če v njihovo izgubljanje, k ot v vazo, položimo rože, in potem je zaključil, Iz življenja bomo odšli mirni, brez slabe vesti, da smo živeli. Verzi niso zapisani ravno tako, eden za drugim, vsaka vrstica ima svoj ubogljivi verz, a tako, enega za drugim, oni in mi, brez drugega predaha kot tistega pri dihanju ali petju, jih preberemo, najnovejši list od vseh pa ima datum trinajsti november tisoč devetsto petintrideset, mesec in pol je minil, odkar ga je popisal, verzi, še sveži, pravijo, V nas živijo nešteti, če mislim in čutim, ne vem, kdo misli in čuti, sem samo kraj, kjer se misli in čuti, in čeprav se ne končajo tukaj, je, kot bi se vse končalo, saj onkraj mišljenja in čutenja ni ničesar. Če sem samo to, razmišlja Ricardo Reis, potem ko prebere do konca, kdo v tem trenutku misli, kar mislim, na kraju, kjer mislim, kdo čuti, kar čutim, na kraju, kjer čutim, kdo me uporablja, da čuti in misli, in kdo sem od neštetih, ki živijo v meni, kdo, quem, Quain, katerih misli in občutij ne delim, ker pripadajo samo meni, kdo sem jaz, ki drugi niso, niso bili in ne bodo. Zbiral je papirje, dvajset let, dan za dnem, list za listom, shranil jih je v predal majhne pisalne mize, zaprl okna in odprl pipo s toplo vodo, da bi si pripravil kopel. Bilo je nekaj čez sedmo.

Točno ko je še odmeval zadnji udarec od osmih na stenski uri, ki je krasila steno nad recepcijo, je Ricardo Reis prišel dol v obednico. Upravnik Salvador se je nasmehnil, privzdignil je brčice nad ne preveč čistimi zobmi in mu tekel odpret dvojna steklena vrata z monogramoma iz črk H in B, prepletenih sem in tja, z dodatki in rastlinskimi podaljški, s stiliziranimi akanti, palmetami in zavitimi listi,tako so uporabne umetnostitemu sicer skromnemu hotelu navdihnile kanček dostojanstva.

Maitre ga je vodil, v obednici ni bilo drugih gostov, samo natakarja, ki sta ravno pripravila mize, za drugimi vrati z monogramom je bilo slišati glasove služinčadi, od tam bodo kmalu vstopali terine, pokrite jedi, pladnji. Pohištvo je bilo po pričakovanjih, kdor je videl eno takih obednic, je videl vse, razen v luksuznih hotelih, kar pa ne velja za našega, blede luči na stropu in po stenah, nekaj obešalnikov, snežno beli prti na mizah, ki kažejo na zagnanost vodstva, v pralnici so jih očistili z belilom, če pa ne tam, pa v pralnici Cane<;as, ki uporablja samo milo in sonce, pri tolikem dežju v zadnjem času imajo najbrž zaostanek pri žehti. Ricardo Reis je sedel, maitre mu je povedal, kaj je na jedilniku, juha, riba, meso, razen če bi gospod doktor raje kaj lažjega, se pravi, drugo meso, drugo ribo, drugo juho , jaz bi svetoval drugo, da se privadite na novo prehrano, glede na to, da ste ravnokar prispeli nazaj iz tropov po šestnajstletni odsotnosti, celo v obednici in v kuhinji so že seznanjeni. Vrata, ki vodijo iz recepcije, je medtem nekdo odrinil, vstopil je par z dvema majhnima otrokoma, fantkom in

punčko kot bi bila iz voska, kljub temu, da sta bila starša polnokrvna, a če sodimo po videzu, obema legitimnima, glava družine na čelu, vodi pleme, mati potiska otroka naprej, da ne hodita v ozadju. Potem se je prikazal debelušen, okrogel možak z zlato verižico, prekrižano na trebuhu, od enega žepka do drugega na telovniku, takoj za njim pa še neki drugi moški, izredno suh, s črno kravato in žalnim trakom na roki, nihče več ni vstopil naslednje četrt ure, slišati je zven pribora, ki zadeva ob krožnike, oče otrok vzvišeno potrka z nožem po kozarcu, da pokliče strežaja, suhec, užaljen v žalovanju in dobri vzgoji, srepo zre vanj, debeluh pa umirjeno žveči. Ricardo Reis opazuje mastne madeže, ki plavajo na kurji juhi, izbral je lažji obrok, ubogal je nasvet, ampak prej zato, ker mu je bilo vseeno, ne pa, ker bi videl v tem neke posebne prednosti.

Zaradi škrebljanja po oknih je opazil, da spet dežuje. Ta okna ne gledajo na ulico Alecrim, le katera ulica je to, ne spomni se, če je sploh kdaj vedel, a natakar, ki mu pride zamenjat krožnik, pojasni, Na to stran je ulica Nova do Carvalho, gospod doktor, in vpraša, Vam je bila všeč kurja juhica, po izgovorjavi sodeč je Galicijec, Bila mi je všeč, po izgovorjavi so že ugotovili, da je gost živel v Braziliji, Pimenta je pospravil dobro napitnino.

Vrata so se ponovno odprla, zdaj sta vstopila moški srednjih let, visok, lepo oblečen, dolgega in razbrazdanega obraza, in dekle približno dvajsetih let, če jih je sploh imela toliko, suha, čeprav bi bilo točneje reči vitka, odpravita se proti mizi nasproti tisti od Ricarda Reisa. Nenadoma je postalojasno , da je miza čakala nanju, kot predmet čaka na roko, ki ga pogosto poišče in uporablja, najbrž sta redna gosta, morda lastnika hotela, zanimivo, da pozabljamo, da imajo hoteli lastnike, ta dva sta, ne glede na to, ali sta lastnika ali ne, šla skozi obednico z umirjenim korakom, kot bi bila doma, to so stvari, ki jih opazimo, če pozorno gledamo. Dekle je obrnjeno proti njemu s profilom, moški pa mu kaže hrbet, pogovarjata se po tiho, vendar je ona povzdignila glas, ko je rekla, Ne, oče, počutim se dobro, torej sta oče in hči, naveza, ki jo v hotelih v teh časih redko srečamo. Natakar jima je postregel, zadržan, a domač v obnašanju, potem je odšel, v jedilnici je spet zavladala tišina, niti otroka ne govorita glasno, nenavadno, Ricardo Reis se ne spominja, da bi ju sploh slišal govoriti, ali sta nema ali pa imata zalepljena usta, stisnjena skupaj z nevidnimi sponkami, kakšna absurdna misel, če pa jesta. Suho dekle je pojedlo juho , odloži žlico, njena desnica poboža, kot domačo žival, levico, ki ji počiva v naročju. Tedaj Ricardo Reis, presenečen nad svojim lastnim odkritjem, opazi, da je ta roka že ves čas negibna, spomni se, da je samo desnica razgrnila prtiček, zdaj prime levico in jo položi na mizo, zelo previdno, kot bi bila iz najfinejšega kristala, in jo pusti, da tam leži, poleg krožnika, in

prisostvuje obroku, dolgi bledi prsti so iztegnjeni, odsotni. Ricarda Reisa spreleti srh, začuti ga sam, nihče ga ne čuti namesto njega, naježi se zunaj in znotraj kože in zaprepaden strmi v ohromljeno in slepo roko, ki ne ve ne kod ne kam, če je ne odpeljejo, tu se sonči, tu poslušaj pogovor, tu bodi, da te vidi tisti gospod doktor, ki je prišel iz Brazilije, ročica, ki je dvakrat leva, ker je na levi strani in ker je nespretna, nerodna, negibn a, mrtva roka, mrtva roka, ki ne boš potrkala na nobena vrata.

Ricardo Reis opazi, da so jedi, ki jih postrežejo dekletu, že popolnoma nared za zaužitje, da v kuhinji že očistijo ribo kosti, da narežejo meso, da olupijo in narežejo sadje, očitno je, da sta hči in oče redna gosta, da so ju v hiši že vajeni, morda celo prebivata v hotelu. Pojedel je, namerava še malo ostati, da bi imel dovolj časa, katerega časa in za kaj, navsezadnje je vstal, odmakne stol in hrup ob odmikanju, morda malo pretiran, je povzročil, da se je dekletov obraz zasukal, od spredaj je videti, kot da jih ima čez dvajset, starejša, kot je bila videti prej, a jo nato profil spet povrne v rosno mladost, dolg in tenek vrat, drobna brada, vsa negotova, nestalna, nedokončana linija telesa. Ricardo Reis vstane, se napoti k vratom obednice z monogramom, kjer si je prisiljen izmenjati vljudnosti z debelušnim možakom, ki tudi odhaja, Kar naprej, vaša ekscelenca, Kar izvolite, lepo prosim, ven je šel debeluhar, Najlepše se zahvaljujem vaši ekscelenci, izjemen način izražanja, Kar izvolite, če bi vse besede razumeli dobesedno, bi šel najprej ven Ricardo Reis, ker je nešteti, glede na to, kako razume samega sebe.

Upravnik Salvador mu že moli ključ od sobe dvesto ena, ustrežljivo se pripravlja, da mu ga bo izročil, vendar subtilno zaustavi roko, morda pa bi se gost želel podati na odkrivanje nočne Lizbone in njenih skritih sladkosti, po toliko letih, ki jih je preživel v Braziliji, in toliko dneh plovbe čez ocean, čeprav zimska noč bolj kliče k spokojnosti salona, ki je tu zraven, z globokimi usnjenimi naslanjači z visokim naslonjalom, dragocenim kristalnim lestencem v sredini, velikim ogledalom, ki obdaja ves salon, ki se v njem podvaja, v drugi dimenziji, ki ni zgolj odsev običajnih in dobro znanih razmerij, ki si stojijo z njim nasproti, širine, dolžine, višine, saj v njem ne odsevajo eden po eden, da bi jih lahko prepoznali, temveč se zlivajo v eno samo dimenzijo, kot neulovljivo prikazen, ki je hkrati blizu in daleč, razen če v takem pojasnilu ni paradoksa, ki se mu zavest ogiba iz lenobnosti, zdaj se Ricardo Reis opazuje v globinah ogledala, eden od neštetih, ki je, a vsi izmučeni, Grem v sobo, utrujen sem od potovanja, dva tedna slabega vremena, imate slučajno kakšen današnji časopis, da pridem malo na tekoče z dogajanjem v domovini, dokler ne zaspim, Izvolite, gospod doktor, in v tistem trenutku sta prišla mimo dekle z ohromelo roko in njen oče, bila sta namenjena v salon, on spredaj, ona zadaj, oddaljena le korak, Ricardo Reis je že držal v

roki ključ, prav tako časopise pepelnate, zamolkle barve, ko je sunek vetra zaloputnil vrata na ulico na koncu stopnic in je brenčač zabrnel, nikogar ni, le nevihta, ki se spet kuha, od te noči ne bo več nobene koristi, le dež, vihar na kopnem in na morju, samota.

Kavč v sobi je udoben, vzmeti so se od toliko teles, ki so sedala nanj, oblikovale v blažjo človeško vdolbino, in svetloba svetilke, ki stoji na pisalni mizi, iz pravega kota osvetljuje časopis, kot da ne bi bil v hotelu, saj je, kot bi bil doma, v objemu družine, doma, ki ga nimam in ga verjetno nikoli ne bom imel, takšne sonovice z moje rodne grude, pravijo, da je predsed nik države odprl razstavo na čast Mousinhu de Albuquerqueu v Generalni agenciji za kolonije, imperialnim spominskim slovesnostim se ni moč izogniti niti pozabiti pomembnih posameznikov iz časov imperija, V kraju Golega imajo veliko razlogov za skrb, ne spomnim se niti, kje to je, ah, ja, v Ribateju, če bi poplave uničile jez po imenu Vinte, jez dvajsetih, zelo nenavadno ime, le od kod izvira, bi se ponovila katastrofa iz leta tisoč osemsto petindevetdeset, takrat sem imel osem let, normalno, da se ne spominjam, Najvišja ženska na svetu se imenuje Elsa Droyon in meri dva metra in pol, njej poplave ne bi segle čez glavo, kaj pa dekle, le kako ji je ime, tista hroma, mlahava roka, je kriva bolezen, nesreča, Peto državno tekmovanje za najlepšega otroka, pol strani slik otročičev, čisto golih, na ogled postavljajo njihova okrogla telesca, hranjena z mlekom v prahu, nekateri od teh dojenčkov bodo postali kriminalci, pridaniči in prostitutke, ker so jih že v najnežnejši dobi tako izpostavljali nespodobnim pogledom raje, ki ne spoštuje nedolžnosti, Vojaške operacije v Etiopiji se nadaljujejo, kakšne pa so novice iz Brazilije, nič novega, vse uničeno, Splošno napredovanje italijanske vojske, ni človeške sile, ki bi lahko zaustavila italijanskega vojaka pri njegovem junaškem jurišu, kaj bi naredila, no, kaj bo naredila proti njemu abesinska lazarinka, uboga sulica, nesrečna katana, Odvetnik slavne športnice je obelodanil, da je njegova varovanka prestala zahtevno operacijo za spremembo spola, čez nekaj dni bo postala čisto pravi moški, kot bi se taka rodila, pozabili niso niti spremeniti njenega imena, katerega imena, Bocage, pred sodiščem Svetega sedeža, slika slikarja Fernanda Santosa, v tej deželi se ukvarjajo z lepimi umetnostmi, V Kolizeju predvajajo Z adnj i č ud ež z živahno in postavno Vanise Meireles, brazilsko zvezdo, kako hecno, v Braziliji sploh nisem vedel zanjo, po lastni krivdi, tukaj lahko dobiš sedež na balkonu za tri eskude, sedež v parterju pa stane od pet naprej, imajo dve predstavi na dan in matinejo ob nedeljah, V Politeamu predvajajo Križarsk e vojne, osupljiv zgodovinski film, V Port-Saidu so se izkrcali številni angleški kontingenti, vsako obdobje ima svoje križarske vojne, te so

sodobne, navedli so, da se pomikajo proti meji italijan ske Libije, Seznam Portugalcev, umrlih v Braziliji v prvi polovici decembra, po imenih ne poznam nikogar, ni mi treba žalovati za njimi, ni se mi treba žalno obleči, ampak res tam umira veliko Portugalcev, Vbogajme za reveže po vsej deželi, boljši obroki v domovih za ostarele in zavetiščih, kako lepo ravnajo na Portugalskem s starci, kako lepo ravnajo z zapuščeno otročadjo, rožicami z ulice, in ta novica, Župan Porta je poslal telegram notranjemu ministru, na današnji seji je mestni svet, ki mu predsedujem, razpravljal o odloku o pomoči revežem pozimi in sklenil čestitati vaši ekscelenci za to tako izjemno lepo pobudo, pa še druge novice, Vodni zbiralniki, polni odpadkov od drobnice, črne koze razsajajo v Lebu<;aou in Fateli, v Portalegru je gripa in tifus v Valbomu, zaradi koz je umrlo šestnajstletno dekle, pastirska, podeželska rožica, lilija, ki je bila tako zgodaj kruto odrezana, Imam psico foksterierko, nečistokrvno, ki je že dvakrat imela mladiče in vedno so jo zalotili, da je žrla svoj zarod, niti eden se ni rešil, povejte mi, gospod urednik, kaj naj storim, Kanibalizem psic, spoštovani bralec, je v glavnem povezan s slabo prehranjenostjo med brejostjo, s pomanjkanjem mesa, psa je treba obilno hraniti z živežem, v katerem je osnova meso, a v njem ne manjka mleka, kruha in zelenjave, skratka zdravstveno ustrezno hrano, če tudi to ne bo zaleglo, ji ni pomoči, potemtakem jo pokončajte ali pa ji ne pustite, da bi se parila, naj se sama znajde, ko jo bo prijelo, da se pari, ali pa jo dajte kastrirati. Zdaj pa si zamislimo, da bi ženske, ki bi se slabo prehranjevale med nosečnostjo, kar je nekaj najbolj običajnega, ki torej ne bi jedle niti mesa niti mleka, samo nekaj kruha in zelja, tudi začele jesti svoje otroke, potem ko smo si to skušali zamisliti in ugotovili, da se to ne dogaja, je povsem preprosto ločiti ljudi od živali, tega komentarja nista dodala niti urednik niti Ricardo Reis, ki razmišlja o nečem drugem, katero ime bi bilo primerno za to psico, ne Diana ali Lembrada, 1 ampak kaj pomaga ime pri zločinu in vzrokih zanj, če bo sprijena zverina itak umrla od zastrupljenega kolača ali od strela iz šibrovke svojega gospodarja, Ricardo Reis ne odneha in končno najde pravi apelativ, takega od Ugolina della Gherardesce, kanibalskega samca, grofa, ki je pospravil svoje otroke in vnuke, o tem obstajajo dokazi in zapisi v Zgod ovini Guelfov in Gibelinov, tudi v Božanski komediji ga omenja triintrideseti spev Pekla, naj torej poimenujemo mater, ki žre svoje lastne otroke, Ugolina, tako izprijena je, da se v njej nič ne premakne od usmiljenja, ko z zobmi raztrga mlačno in mehko kožo nemočnih mladičev, jih zadavi, da jim popokajo nežne kosti, in ubogi psički ječe poginejo, ne da bi videli, kdo jih golta, mati, ki jih je spravila na svet, Ugolina, ne ubij me, saj sem tvoj otrok.

Časopis, ki piše take grozote, počasi omahne dremajočemu Ricardu Reisu na kolena. Nenaden sunek vetra strese šipe, dež se ulije kot na sodni dan. Po opustelih ulicah Lizbone blodi psica Ugolina in se slini od krvi, renči pri vratih, zavija na trgih in v parkih, besna grize svoj trebuh, kjer že vznika novi zarod.

1 Lembrada pomeni tista, ki se je spominjajo. (Vse opombe je zapisala prevajalka.)

Po noči tako silne zime, tako gromeče nevihte, besede, kiso se že porodile v parih, zlasti drugi par, a ene in druge tako okoliščinam primerne, da nam prihranijo trud, da bi si morali izmišljati nove, bi se jutro lahko porodilo v blesketajočem se soncu, z modrino na nebu in veselimi jatami golobov.A meteorji niso leteli v tisto smer, galebi še vedno preletavajo mesto, reki ni zaupati, golobi redko zaidejo tja. Dežuje, a znosno, če greš ven z dežnim plaščem in dežnikom, in veter se v primerjavi z jutranjo burjo zdi kot božanje po obrazu. Ricardo Reis je zgodaj odšel iz hotela, napotil se je v Komercialno banko zamenjat nekaj svojega angleškega denarja v domače eskude, za vsak funt so mu izplačali sto deset tisoč reisev, škoda, da niso iz zlata, saj bi v tem primeru dobil zanje skoraj dvojno vrednost, kljub temu povratnik nima večjih razlogov za pritoževanje, prihaja iz banke s pet tisočaki v žepu, kar velja na Portugalskem za pravo malo bogastvo. Od ulice Comercio, kjer se nahaja, do trga Terreiro do Pao je le nekaj metrov, zahoče se nam zapisati, Je en korak, um passo , če ne bi bilo dvoumnosti homofonije, vendar se Ricardo Reis ne bo podal čez trg, od daleč, izpod zavetja arkad, gleda blatnasto in grebenasto reko, plimo, ko se valovi razlivajo čez obalo, je videti, kot da bodo preplavili trg, ga potopili, vendar je le optična iluzija, raztreščijo se ob zidu, moč jim vzamejo strme stopnice pomola. Spominja se, da je sedel tam nekoč, v nekem oddaljenem času, tako daljnem, da ni več prepričan, ali ga je sploh živel, Ali ga je nekdo namesto mene, morda z enakim obrazom in imenom, vendar drugi.

Začuti, da ima mrzle, mokre noge, začuti tudi senco otožnosti, kimu spreleti telo, ne duše, ponavljam, ne duše, ta občutek je telesen, lahko bi se ga dotaknil z rokami, če se ne bi z obema oklepal ročaja dežnika, odprtega za prazen nič. Tako se človek odmakne od sveta, tako se prepusti posmehu mimoidočih, ki pravijo, Ej, gospod, poglejte, tu spodaj ne dežuje, ali ne, ampak ta smeh je odkritosrčen, brez zlobe, in Ricardo Reis se nasmehne dejstvu, da se je raztresel, ne da bi vedel, zakaj, zamrmra verza Joaoa de Deusa, poznana med osnovnošolskimi otroki, Pod tistimi arkadami bi čisto v redu preživel noč.

Prišel je, ker je blizu in da bi mimogrede ugotovil, ali se stari spomin na trg, jasen kot gravura z dletom, ali rekonstruiran po dom išljiji, da je tako videti danes, vsaj približno ujema z materialno resničnostjo štirikotnika, s treh strani obdanega s stavbami, s kipom kralja na konju na sredi, slavolokom zmage, ki ga od tam, kjer je, ne more videti, a je vse razpršeno, arhitektura je megle na, linije zabrisane, je to od vremena, je to od ure, je to od njegovih, že opešanih oči, samo oči spomina

so lahko tako ostre kot oči sokola. Bliža se enajsta ura, pod arkadami je zelo živahno, a živahnost ne pomeni naglice, tej spoštovanja vredni druščini se ne mudi, moški vsi nosijo mehke klobuke, od dežnikov jim kaplja, le sem in tja je videti kakšno žensko, vstopajo v urade, zdaj je čas, ko javni uslužbenci začenjajo z delom. Ricardo Reis odide v smeri proti ulici Crucifixo,medtem pa mora prenašati vztrajno prigovarjan je prodajalca srečk, ki mu hoče prodati listek za naslednje loterijsko žrebanje, številka tisoč tristo devetinštirideset, jutri se bo zavrtelo kolo sreče, to je druga številka in tudi jutri ne bo žrebanja, a tako zveni pesem žreca, registriranega preroka, ki v dokaz nosi značko na kapi, Kupite, gospod, srečko, glejte, če je ne boste kupili, vam bo lahko žal, glejte, šesti čut mi pravi, da je zmagovalna, in v njegovi vsiljivosti se skriva nekakšna usodna grožnja. Poda se v ulico Garrett, se vzpne do Chiada, kjer se štirje fantje, nosači, naslanjajo na podstavek kipa, za pršenje se sploh ne zmenijo, to je otok Galicijcev, malo naprej pa je res nehalo deževati, deževalo je, zdaj več ne dežuje, za Luisem de Camoesem je videti belo zaplato jasnine, nimbus, in le poglejte, kaj so besede, ta lahko pomeni tako dež kot oblak pa tudi svetlobni krog, in ker poet ni ne Bog ne svetnik, je dež poneh al zato, ker so se oblaki stanjšali, ko so šli mimo, ne slikajmo si pred očmi čudežev, kot sta bila tista dva v Ouriqueju in v Fatimi, še tako preprostega ne, da bi se pokazalo modro nebo.

Ricardo Reis zakoraka do časopisov, včeraj si je zapisal naslove, preden je legel, nismo še povedali, da je slabo spal, neznana postelja ali pa neznana dežela, ko čakamo na spanec v tišini še tuje sobe in poslušamo, kako zunaj dežuje, stvari dobijo svoje prave razsežnosti, vse postanejo velike, resne, težke, varljiva je dnevna svetloba, življenje spremeni v komaj zaznavno senco, samo noč je lucidna, vendar jo spanec premaga, morda našemu spokoju in počitku v prid, mir dušam živih.

Ricardo Reis zakoraka do časopisov, tja, kamor mora vsak, ki želi izvedeti, kaj se je zgodilo, tu, v četrti Bairro Alto, gre skozi ves svet in pušča sledi svojih nog, stopinje, polomljene veje, pohojeno listje, izrečene besede, novice, to ostane od sveta, drugi del preostanka pa je invencija, ki je potrebna, da se lahko od omenjenega sveta ohranijo obraz, pogled, nasmeh, agonija, Nepričakovana smrt Fernanda Pessoe, poeta Orfeua,2 je intelektualne kroge zavila v globoko žalost, občudovanja vreden um, ki je gojil ne samo poezijo v izvirnih oblikah, temveč je pisal tudi inteligentno kritiko, je umrl predvčerajšnjim v tišini, kot je vedno živel, a ker na Portugalskem od pisanja nihče ne preživi, se je Fernando Pessoa zaposlil v trgovinski pisarni in, par vrstic nižje, njegovi prijatelji so v spomin nanj položili cvetje na njegov grob.To je vse, kar piše v tem časopisu,

drugi poroča o isti novici, samo na drugačen način, Fernanda Pessoo, izjem nega pesnika Sporočila ,3 hvalnice narodu, ene najlepših, kar jih je bilo napisanih, so pokopali včeraj, smrt ga je presenetila na krščanski postelji v bolnišnici S. Luis, v soboto zvečer, v svoji poeziji ni bil le Fernando Pessoa, bil je tudi Alvaro de Campos, Alberto Caeiro, Ricardo Reis, no, samo še napake se je manjkalo, nepozornosti, da nekdo zapiše, kar mimogrede sliši, ko pa mi še predobro vemo, da je Ricardo Reis ta mož, ki bere časopis s svojimi lastnimi, odprtimi in živimi očmi, da je zdravnik, star oseminštirideset let, eno leto več kot Fernando Pessoa, ko so mu zaprli nepreklicno mrtve oči, najbrž ne bodo potrebni drugi dokazi ali potrdila, da ne gre za istega človeka, če pa je med nami še kakšen dvomljivec, naj gre v hotel Bragans:a in govori z gospodom Salvadorjem, tamkajšnjim upravnikom, naj vpraša, ali ni tam nastanjen gospod po imenu Ricardo Reis, zdravnik, ki je ravno pripotoval iz Brazilije, in pritrdil vam bo, Gospod doktor ne pride na kosilo, a je rekel, da bo tu večerjal, če želite pustiti sporočilo, mu ga bom osebno izročil, kdo bi si drznil dvomiti v besede upravnika hotela, odličnega fiziognoma in izurjenega opredeljevalca identitet. A da se ne bomo zadovoljili samo z besedo nekoga, kiga slabo poznamo, je tu še drug časopis, ki je umestil novico na pravo stran, tisto z osmrtnicami, v kateri na dolgo in široko govori o preminulem, Včeraj je bil pogreb gospoda doktorja Fernanda Antonia Nogueire Pessoe, samskega, starega sedeminštirideset let, sedeminštirideset, pomislite, doma iz Lizbone, ki je diplomiral na filozofski fakulteti v Angliji, in je bil v literarnih krogih zelo poznan kot pisatelj in pesnik, po krsti so posuli šopke iz pravih rož, te jo najslabše odnesejo , revice, prej ovenijo. Medtem ko čaka na tramvaj, ki ga bo odpeljal na pokopališče Radosti4, doktor Ricardo Reis prebere nagrobni govor, kisoga imeli ob grobu, bere ga blizu kraja, kjer so nekoga obesili, kot je vsem znano, pred skoraj dvesto triindvajsetimi leti, v časih, ko so kraljevali gospod D. Joao V., kini omenjen v Sporočilu , govorili smo torej, da so obesili genoveškega potujočega trgovca, kije zaradi kosa drogeta umoril našega rojaka, Portugalca, tako, da mu je z nožem prerezal goltanec, potem pa je storil enako še dojilji umrlega, ki je umrla na mestu, in enemu od hlapcev je zadal dva vboda z nožem, kipa nista bila usodna, drugemu spet je iztaknil oko kot zajcu, in to je bilo vse, kar je storil, saj so ga potem prijeli in mu sodili tukaj, ker je bila umorjenčeva hiša blizu, v navzočnosti množice, ki se je zbrala in gledala, nemogoče bi bilo tisti dan primerjati z današnjim jut rom leta tisoč devetsto petintrideset, meseca decembra, tridesetega, ko se nebo kar šibi od oblakov in samo tisti, ki imajo neodložljive opravke, hodijo po ulici, čeprav ne dežuje v

trenutku ko Ricardo Reis, naslonjen na svetilko na vrhu Cal<;:ade do Combro, prebira nagrobni govor, ampak ne Genovežanu na čast, ki ga ni bil deležen, razen če za tako velja tudi psovanje raje, temveč Fernandu Pessoi, pesniku, nedolžnemu pri morilskih zločinih, Dve besedi o njegovem preminutju, zanj sta dovolj dve besedi ali pa nobena, primernejša bi bila tišina, tišina, ki že obdaja njega in nas, kije tako vzvišena kot njegov duh, kajti vse, kar je blizu Bogu, je blizu tudi njemu, tisti, ki so mu bili tovariši v čaščenju Lepote, mu ne bi smeli dopustiti, da bi se spustil na zemljo, oziroma se povzpel do skrajnih obzorij Večnosti, ne da bi umirjeno , a sočutno izrazili jezo, ki jo čutimo spričo njegovega odhoda, njegovi tovariši z Orfeua, naj jih raje poimen ujem bratje, ki so stremeli za istim idealom lepote, ga niso mogli, ponavljam, pustiti tukaj, na tem kraju skrajnega počitka, ne da bi po njegovi plemeniti smrti raztrosili lističe bele lilije tišine in bolečine, žalujemo za človekom, ki nam ga je vzela smrt, za njegovim čudežnim darom in milostjo njegove človeške navzočnosti, žalujemo samo za človekom, čeprav je težko reči, kajti njegovemu duhu in njegovi ustvarjalni moči je usoda naklonila nenavadno prelest, ki ne umre, vse ostalo pa je odvisno od genija Fernanda Pessoe. Daj, no, daj, no, na srečo se še najdejo izjeme pri ustaljenih pravilih življenja, od Hamleta naprej pravimo, Vse ostalo je tišina, nazadnje pa za vse ostalo poskrbi genij, in če je ta tega zmožen, potem je verjetno tudi kateri koli drugi.

Tramvaj je že pripeljal in odpeljal, Ricardo Reis si je našel prost sedež, plačal je vozovnico po petinsedemdeset centov, sčasoma se bo navadil reči, Eno za sedem in pol, spet se loti branja nagrobnega govora, ne more verjeti, da je posvečen Fernandu Pessoi, ki je najbrž res mrtev, glede na soglasnost novic, kajti on ne bi dopuščal takih slovničnih spodrsljajev in leksikalnih puhlic, kako slabo so ga poznali, da ga tako ogovarjajo in tako govorijo o njem, izkoristili so njegovo smrt, saj je tako zvezanih rok in nog, nanj so se spravili kot na belo lilijo z odpadlimi listi, kot na dekle, umrlo zaradi tifusa, in uporabili pridevnik plemenit, moj Bog, kakšna avšasta pripomba, oprostite mi vulgarno besedo, ko pa je imel govorec pred seboj substančno smrt in bi moral vse drugo izpustiti, še posebej ostalo, vsega tako malo, in ker plemenit pomeni imeniten, kavalirski, prefinjen, eleganten, ugleden, lepo vzgojen, to piše v slovarju, ki je kraj, kjer so besede doma, torej bi bila smrt imenitna ali kavalirska ali prefinjena ali elegantna ali ugledna ali lepo vzgojena, le katero od naštetih si je pesnik izbral, če mu je bilo v krščanski postelji bolnišnice S. Luis dovoljeno izbrati, naj bo bogovom povšeči, da je bila prijetna in da bi s smrtjo izgubili samo življenje.

Ko je Ricardo Reis prispel do pokopališča, je zvonček pri vhodnih vratih zvonil, njegovo cingljanje je napolnjevalo prostor z zvokom po razpokanem bronu, kot na kakšnem podeželskem posestvu med lenobnim dremanjem sieste. Že umikajoča se pogledu, je šla ciza, ki jo je nekdo ročno vlekel in s katere so frfotale žalne draperije, skupina ljudi v temnih oblačilih je hodila za mrtvaško cizo, ženski obrazi, pokriti s črnimi rutami, in moški v nedeljskih oblekah, mrliško blede krizanteme v njihovih rokah, šopki drugih krizantem v okras na pokrovu krste, niti rože nimajo vse enake usode. Ciza je izginila tam v globočinah in Ricardo Reis se je podal do uprave, do matične knjige umrlih, vprašat, kje je pokopan Fernando Antonio Nogueira Pessoa, ki je preminil dne tridesetega preteklega meseca, pokopan pa je bil dne drugega tekočega meseca in bo ležal na tem pokopališču do konca časa, ko bo Bog zaukazal pesnikom, naj se prebudijo iz svoje začasne smrti.

Uslužbenec je dojel, da stoji pred njim načitan in ugleden mož, zato mu prizadevno pojasni, pove ulico, številko, tu je kot v mestu, spoštovani gospod, in ker ni prepričan, ali so bila njegova navodila dovolj jasna, stopi izza pulta, ga pospremi ven in pokaže brez omahovanja, Pojdite skozi drevored, na koncu zavijte desno, potem pa ves čas naravnost, a bodite pozorni, na vaši desni strani, na približno dveh tretjinah poti, boste zagledali grob, majhen je, zato ga človek zlahka spregleda. Ricardo Reis se mu je zahvalil za pojasnila, v jadra je dobil veter, ki je z odprtega pihal čez morje in reko, ni slišal, da bi ječal, kot bi pričakovali na pokopališču, le nebo je sivo, vlažna marmor in apnenec od nedavnega dežja in ciprese še bolj temnozelene, spušča se po drevoredu, kot so mu pojasnili, in išče štiri tisoč tristo enainsedemdeset, srečko, ki je bila izžrebana včeraj in ne bo več, izbralo jo je kolo usode, ne sreče. Ulica se rahlo spušča, kot na sprehodu, vsaj zadnji koraki niso bili naporni, poslednja hoja pogrebnega sprevoda, saj Fernanda Pessoe nihče več ne bo pospremil, če so ga za življenja res spremljali tisti, ki so ga po smrti prinesli semkaj. To je ovinek, kjer moramo zaviti. Sprašujemo se, kaj smo prišli sem počet, katero solzo smo prihranili, da bi jo potočili prav tukaj, in zakaj, če jih nismo izjokali, ko je bil čas za to, morda je bila takrat bolečina manjša od presenečenja, šele potem se je priplazila, nema, kot bi bilo vse telo ena sama mišica, ki bi jo nekdo pohodil od znotraj, na zunaj pa ne bi bilo vidne nobene modrice, ki bi izdajala naš kraj žalovanja. Na eni in na drugi strani so družinske grobnice z zaprtimi vrati, šipe imajo zakrite z majhnimi čipkastimi zavesami iz belega satena kot za robčke, z drobnimi rožicami, izvezenimi med dvema navaloma joka, ali pa iz težkega kvačkanja, narejenegas kvačkami, ki so kot goli meči, ali pa richelieu ali ažur, ki sta galicizma, a sam Bog ve, kakšna je njuna izgovorjava, spominjata me na otroke s Highland

Brigade, ki je ob tem času že daleč, pluje na sever, po morjih, kjer je sol luzitanskih solz samo sol ribičev med valovi, ki zahtevajo njihova življenja, in njihovih družin, ki jočejo za njimi na obali, prejo za to vezenino je izdelalo podjetje Coats and Clark, znamka Anchor, da ne zaidemo s poti tragične pomorske zgodovine. Ricardo Reis je prehodil že polovico poti, ves čas gleda na desno, večno hrepenenje, žalostni spomini, tukaj počiva, v spomin tega in tega, najbrž bi videli enake napise na levi, če bi pogledali tja, angele s polomljenimi krili, jokave kipe, prepletene prste, urejene naborke, lepo nabrano blago, polomljene stebre, morda jih take že izdelajo kamnoseki ali pa jih dostavijo cele, da jih sorodniki pokojnika lahko polomijo v znak žalovanja, kot bi slavnostno, ob smrti vodje, prelomili ščit, pa lobanje ob vznožju križev, očitnost smrti je tančica, s katero se smrt zakrije. Ricardo Reis je šel mimo groba, ki ga je iskal, noben glas ga ni poklical, Pst, tu je, pa se še najdejo taki, ki trdijo, da mrliči govorijo, kaj bi bilo z njimi, če jih ne bi bilo moč prepoznati, če ne bi bilo imena, vgraviranega na nagrobniku, nobene številke, kot na vratih živih, že zato, da jih znamo najti, je bilo vredno truda, da so nas naučili brati, predstavljajte si analfabeta, kakršnih je veliko, ki bi ga bilo treba voditi za roko in mu reči, Tu je, morda bi nas nejeverno pogledal, če ga slučajno, ker smo se zmotili ali iz zlobe, ne vlečemo za nos, in bi molil pri Montegu, pa bi bil Capuletov, pri Mendesu, pa bi bil Gon<;alvesov.

Vidimo lastninske in poklicne naslove, tu počiva D. Dionisia de Seabra Pessoa, napis na prednji strani, pod naprej pomaknjenim balkončkom stražarnice, v kateri straža, kako romantična pogruntavščina, spi, spodaj pa, na višini spodnjega tečaja vrat, še eno ime, nič drugega, Fernando Pessoa, z datumoma rojstva in smrti, in zlatasti obris žare, ki pravi, Tukaj sem, in Ricardo Reis naglas ponovi, ne da bi se zavedal, da se je slišal, Tukaj je, tedaj začne deževati. Prišel je od tako daleč, iz Ria de Janeira, plul je dan in noč po razburkanih morjih, potovanje se mu zdi tako blizu in hkrati tako oddaljeno, kaj naj zdaj stori, sam na tej ulici, med pogrebnimi prebivališči, z odprtim dežnikom, čas je za kosilo, tam daleč je slišati zamolkli zven zvončka, pričakoval je, da se mu bo, ko bo prišel in se dotaknil te ograje, globoko v duši nekaj premaknilo, kot bi se nekaj trgalo v njem, kot notranji potres, kot velika mesta, ki se sesuvajo v tišini, ker nas ni tam, portali in beli stolpi, ki se sesedajo, na koncu pa samo rahlo ščemenje v očeh, ki je v hipu minilo, niti časa ni bilo, da bi razmišljal o tem in se vznemiril. Ničesar več nima početi na tem kraju, kar je storil, ni nič, znotraj grobnice je stara norica, ki je ni mogoče pustiti brez nadzora, tam, pod njenim budnim očesom, pa je tudi gnijoče telo zlagalca verzov, ki je pustil svoj del norosti na svetu, velika razlika med

pesniki in norci je usoda norosti, ki jih je obsedla. Obšel ga je strah, ko se je spomnil babice Dionisie, ki leži tam, in njenega ubogega vnuka Fernanda, nad katerim bdi z budnim očesom, on pa odmika svoje in išče razpoko, piš vetra, drobno lučko, in njegovo nelagodje se prevesi v slabost, kot bi ga pokosil in dušil velik morski val, njega, ki mu ves čas štirinajstdnevnega potovanja niti enkrat ni bilo slabo. Tedaj je pomislil, To je najbrž zato, ker imam prazen želodec, in tako je verjetno bilo, saj ves dopoldan ni ničesar pojedel. Pošteno se je ulilo, ravno pravi čas, zdaj ima Ricardo Reis pripravljen odgovor, če bi ga kdo vprašal, Ne, nisem dolgo ostal tam, saj je močno deževalo.Medtem ko se je počasi vzpenjal po ulici, je čutil, kako se slabost polega, občutil je samo še blag glavobol, morda prazn ino v glavi, kot neke vrste odsotnost, del možganov manj, del, ki mi je pripadel. Pri vratih uprave pokopališča je stal uslužbe nec, zadolžen za informacije, glede na njegove mastne ustnice je bilo očitno, da je ravnokar pojedel kosilo, kje, prav tukaj, z razprostrtim prtičkom na pisalni mizi, hrano, ki jo je prinesel od doma, še mlačno, ker jo je imel zavito v časopisni papir, morda pogreto na plinskem kuhaln iku čisto na koncu arhiva, trikrat je prekinil žvečenje, da je zabeležil prihode, najbrž sem se zadržal dlje, kot sem mislil, Ste torej našli grob, ki ste ga iskali, Sem, je odgovoril Ricardo Reis, in ko je odhajal skozi vhodna vrata, je ponovil, Sem, bil je tam.

Pomahnil je proti parkiranim taksijem, bil je lačen in mudilo se mu je, da bi ob tej uri še našel kakšno gostilno ali krčmo, ki bi mu postregla s kosilom, Odpeljite me na Rossio, prosim. Taksist je enakomerno žvečil zobotrebec, z jezikom ga je premetaval z enega konca ust na drugega, to je moral početi z jezik om, saj je imel roke zasedene z manevriranjem, od časa do časa je glasno potegnil slino med zobmi in ustvaril pretrgan zvok, ponavljajoč se kot ptičja pesem, to je žvrgolenje prebave, je pomislil Ricardo Reis in se nasmehnil. V istem trenutku so se mu oči napolnile s solzami, čudno, da je imel ta zvok tak učinek, ali pa se mu je to zgodilo ob pogledu na angelca, ki so ga pogrebci peljali v njegovi beli cizi, nekega Fernanda, ki ni živel dovolj dolgo, da bi lahko postal pesnik, nekega Ricarda, ki ne bo postal zdravnik niti pesnik, morda pa je razlog za ta jok drugje, napočil je trenutek, da sprosti potlačena čustva. Fiziološke stvari so zapletene, prepustimo jih tistemu, ki se nanje spozna, še toliko bolj, če bo treba prehoditi steze čustev vse do solznih mešičkov, da bi ugotovili, na primer, kakšne kemične razlike obstajajo med solzo žalosti in solzo veselja, gotovo je prva bolj slana, zato nas oči tako pečejo.

Spredaj je taksist pritisnil zobotrebec med kočnike na desni strani, poigraval se je z njim samo gor in dol, v tišini, in na ta način pokazal spoštovanje do potnikove žalosti, to se mu pogosto dogaja, ko pelje ljudi, ki se vračajo s pokopališča. Taksi je

zapeljal dol po Cal<;:adi de Estrela, pri parlamentu zavil proti reki in se potem po že znani poti pripeljal do Baixe, se povzpel po ulici Augusti, in ko se je pripeljal na Rossio, je Ricarda Reisa prešinilo, da je rekel, ustavite pri Irmaos Unidos, tako se je imenovala restavracija malo naprej, ustavite na desni, vhod je tudi zadaj, z ulice Correeiros, hrana je odlična, vzdušje prijetno, to je kraj s tradicijo, restavracija stoji točno na mestu, kjer je stala bolnišnica Todos os Santos, od tega je že kar lep čas, saj je, kot bi pripovedovali zgodbo neke druge dežele, dovolj je bilo, da je prišel potres, in tukaj imamo rezultat, kakšni smo bili prej in kakšni smo zdaj, boljši ali slabši, vse je odvisno od tega, kako živi smo in kako živo je naše upanje.

Ricardo Reis je pojedel kosilo, ne da bi se oziral na diete, včeraj je popustil, človek, ki se izkrca z oceanske ladje, je kot otrok, včasih išče žensko ramo, da na njej odpočije glavo, drugič spet v krčmi toliko časa naroča kupice vina, dokler ne najde sreče, če jo je seveda tja prej nekdo natočil, ali pa se obnaša tako, kot bi ne imel lastne volje, vsak galicijski natakar ga prepriča, kaj naj je, kurja juhica bi se zelo prilegla pretresenemu želodcu vaše ekscelence. Tu ni nikogar zanimalo, ali je prispel včeraj z ladjo ali ne, ali mu je tropska hrana ugonobila prebavo, katera posebna jed mu bo zmožna zaceliti rane, ki jih je povzročilo hrepenenje po domovini, če trpi zaradi njih, če pa ne trpi, se sprašujemo, zakaj se je sploh vrnil. Z mize, za katero sedi, med presledki zaves vidi, kako zunaj vozijo mimo tramvaji, sliši, kako škripajo na ovinkih, kako cingljajo njihovi zvončki, ki tekoče odzvanjajo v ozračju, presejanem od dežja, kot zvonovi potopljene katedrale ali strune klavikorda, ki neskončno odmevajo znotraj vodnjaka. Natakarji potrpežljivo čakajo, da ta zadnji faran poje kosilo, prišel je pozno, prosil je, naj ga za božjo voljo postrežejo, in njegovi prošnji so ugodili, čeprav so v kuhinji že pospravljali lonce. Zdaj odhaja, kot se spodobi, je pozdravil in se zahvalil ter odšel skozi vrata na ulico Correeiros, tisto, ki je obrnjena proti babilonu železa in stekla, trgu Figueira, kjer je še živahno, vendar nič takega, kar bi lahko primerjali z jutranjimi urami, ko hrupno kričanje in živahno mešetarjenje prodajalcev seže do skrajnosti. Zrak je stkan iz na tisoče rezkih vonjav po stlačenem in uvelem zelju, zajčjih iztrebkih, oskubljenem kurjem perju, krvi, odrti koži. Stojnice in notranje ulice perejo z vedri in cevjo pa krtačami s ščetinami, od časa do časa se zasliši škripanje kovine, potem tresk, in rolete so spuščene. Ricardo Reis je obšel trg po južni strani in zakorakal v ulico Douradores, skoraj nič več ne dežuje, zato lahko zapre dežnik, pogleda gor in vidi visoka pročelja bledo sive barve, niz oken v isti višini, nekatera z okenskimi policami, druga francoska z balkončki, monotoni kamniti okviri se nadaljujejo vzdolž ulice, dokler se ne zlijejo v tenke, vedno ožje vertikalne pasove, ki se tanjšajo, a nikoli povsem ne

izginejo v eni točki, tam daleč, na ulici Conceiao, se na videz sredi poti vzpenja stavba enake barve, z okni in rešetkami enakih oblik, oziroma komaj opazno drugačna, za vse pa je značilno, da iz njih pronicata temina in vlaga in da iz njih na hodniku veje smrad po zamašeni kanalizaciji in sem in tja vonj po uhajajočem plinu, kako le ne bi imeli prodajalci, ki stojijo na pragu trgovin, bledega lica, oblečeni so v halje ali predpasnike iz fine sive tkanine, s tintnim svinčnikom, zataknjenim za uho, z nejevoljnim izrazom na obrazu, ker je danes ponedeljek in nedelja ni bila kaj prida. Ulica je tlakovana z večjimi, neenakomernim i kamni iz skoraj črnega bazalta, po katerih skačejo kovinska kolesa vozov, ko peljejo mimo, in kjer se ob suhem vremenu, kar ne velja za danes, izpod podkev mul krešejo iskre, ko tovor, ki ga vlečejo, preseže meje zmožnosti človeka in moči živinčeta. Danes takih podvigov ni, samo lažji tovori, kot na primer vreče s fižolom, ki jih raztovarjata možaka, ki po videzu sodeč tehtajo okoli šestdeset kilogramov, ali pa bi morali reči litrov, ko govorimo o takšnih ali drugačnih semenih, v tem primeru je kilogramov manj, kot smo rekli, kajti glede na to, da gre za fižol, ki je po naravi lažji, vsak liter tehta približno sedemsto petdeset gramov, ko bi vsaj merilci upoštevali te ugotovitve o teži in masi, ko so polnili vrecv e.

Ricardo Reis usmerja svoje korake proti hotelu. Na lepem se spomni sobe, v kateri je spal svojo prvo noč, ko se je vrnil kot izgubljeni sin pod očetovsko streho, spominja se je, kot bi bila njegov dom, ne tisti v Riu de Janeiru, niti noben drug, v katerih je prebival, ne v Portu, kjer vemo, da se je rodil, ne tu, v tem mestu Lizboni, kjer je prebival, preden se je vkrcal na ladjo proti brazilskemu eksilu, nobeden od teh, kljub temu, da so mu bili pravi domovi, čudno znamenje, ampak česa, da se človek spominja svoje hotelske sobe, kot bi bila njegov dom, in začuti nemir, nespokoj, tako dolgo sem že zdoma, od ranega jutra, že grem, že grem. Obvladal je skušnjavo , da bi poklical taksi, pustil je, da je odpeljal tramvaj, ki bi ga odložil skoraj pred vrati, naposled se mu je le posrečilo zatreti absurdno neučakanost, se prisiliti, da je zgolj slehernik, kise vrača domov, četudi v hotel, brez naglice, a tudi brez neupravičenega zavlačevanja, čeprav ga nihče ne pričakuje. Morda bo zvečer, v obednici srečal dekle z ohromelo roko, to je verjetnost, enaka tisti, da bodo tam tudi debelušni možakar, žalujoči suhec, bledikava otroka in njuna od zdravja prekipevajoča starša, kdo ve, kateri drugi gostje še, skrivnostni prišleki iz neznanega, zavitega v meglico, in ko je pomislil nanje, je začutil prijetno toploto pri srcu, globoko tolažbo, ljubite se med seboj, tako je bilo rečeno nekoč, in čas je, da začnemo to uresničevati. Veter je močno pihal, ujet v ulici Arsenal, a ni deževalo, samo na

pločn ike so sem in tja kapaje z napuščev padale velike kaplje. Morda bo od danes naprej lepše vreme, ta zima ne more trajati večno, Že dva meseca lije kot iz škafa, mu je včeraj rekel taksist, in to je povedal kot nekdo, ki ne verjame več v boljše čase.

Na kratko je pozvonil pri vratih in bilo je, kot bi ga pozdravila italijanski paž in Pimenta, ki je pogledal dol po strmih stopnicah, ki zdaj čaka uslužen in tankovesten, malo sključenih kosti, ali pa je tak zaradi nenehnega tovorjenja prtljage, Dober dan, gospod doktor, do stopnišča je prišel tudi upravnik Salvador, ki je izrekel prav te besede, a z izboljšano dikcijo, obema je odzdravil Ricardo Reis, tam niso bili upravnik, hotelski sluga in doktor, temveč samo trije moški, ki se nasmihajo drug drugemu, veseli, da se znova snidejo po tako dolgem času, videli se nisood jutra, predstavljajte si, pa kakšno pogrešanje, moj Bog. Ko je Ricardo Reis vstopil v sobo in videl, kako je vse do potankosti pospravljeno, posteljno pregrinjalo poravnano, umivalnik ves sijoč, ogledalo brez ene same sence, samo pikica zoba časa, je zavzdihnil od zadovoljstva. Sezul se je, se preoblekel, si nataknil lahke čevlje za doma, priprl eno od oken, kar stori tisti, ki pride z veseljem domov, potem je sedel v naslanjač, da bi si spočil. Bilo je, kot bi se sesedel sam vase, se pravi, kot bi padel v svojo notranjost; hiter, odsekan padec, Kaj pa zdaj, je vprašal, Kaj pa zdaj, Ricardo, ali pa, kdor koli že si, bi rekli drugi. Na lepem je ugotovil, da je bil pravi cilj njegovega potovanja prav ta trenutek, ki ga živi zdaj, da je čas, odkar je položil nogo na pomol v Alcantari, trošil, če lahko tako rečemo, v manevrih privezovanja in sidranja, opazovanja plimovanja, metanja vrvi, vse to je počel, ko je iskal hotel, bral ene in druge časopise, šel na pokopališče, kosil na Baixi, pohajkoval po ulici Douradores, in tisto nenadno hrepenenje po sobi, nagib brezpogojne in vsesplošne naklonjenosti, dobrodošlica Salvadorja in Pimente, brezhibno pregrinjalo, ne nazadnje pa na široko odprto okno, veter ga je odprl na stežaj in tako je ostalo, lahne zavese plahutajo kot krila, Kaj pa zdaj.

Spet je začelo deževati, dež odzvanja po strehah, kot bi presejali mivko, omamno, hipnotično, nemara je usmiljeni Bog med vesoljnim potopom na ta način uspaval ljudi, da bi jim bila smrt mila, voda mehko prodira skozi nosnice in usta in preplavlja pljuča, ne da bi jih zadušila, potočki polnijo pljučne mešičke enega za drugim, pa vse votle dele telesa, štirideset dni in štirideset noči spanja in dežja, njihova telesa počasi potonejo v globine, tako napolnjena z vodo so težja kot ona sama, tako so se te reči zgodile, tudi Ofelija se prepusti toku, poje, vendar jo čaka smrt, preden se zaključi četrti akt tragedije, vsak spi in umre na svoj način, vendar se vesoljni potop nadaljuje, na nas dežuje čas, čas nas utaplja. Na zloščenih tleh so se zlile skupaj in se nato razprostrle kapljice, ki so prihajale noter skozi odprto okno ali prikapljale z napušča, nekateri gostje so brez

občutka in nimajo spoštovanja do nekvalificiranega dela, morda mislijo, da čebele, poleg tega, da izdelujejo vosek, tega tudi razmažejo po deskah in jih drgnejo, dokler iz njih ne izvabijo sijaja, no, vendar to ni delo za žuželke, ampak za sobarice, če ne bi obstajale, tudi one so delavke, bi bil pod moten in lepljiv, zaradi česar bi prej ali slej prihitel upravnik z že pripravljeno grajo in kaznijo, kajti, če je že upravnik, je to njegovo delo, in v ta hotel smo bili nameščeni v čast in slavo častitljivega gospoda Boga, katerega namestnik je Salvador, kot nam je jasno in kot se je že pokazalo.Ricardo Reis je stekel zapret okno, s časopisi je v grobem popivnal vodo s tal in jo ožel, in ker ni imel drugih pripomočkov, da bi popolnoma počistil drobno nezgodo, je pozvonil. To je prvič, je pomislil, kot bi samega sebe prosil odpuščanja.

Na hodniku je zaslišal korake, diskretno so členki potrkali po vratih, Vstopite, beseda, ki je bila prej prošnja kot ukaz, in ko je sobarica odprla vrata, jo je komajda ošinil in rekel, Okno je bilo odprto, pa je deževalo noter, in po tleh je zdaj vse mokro, nenadoma je premolknil, ko je ugotovil, da je izustil tri osemzložne verze zapovrstjo, osemzložni verz, on, Ricardo Reis, avtor sapfičnih ali alkajskih od, izkazalo pa se je, da je ljudski pesnik, malo je manjkalo , pa bi imel kvartino, porušil stopico iz potrebe po metriki in gramatiki, tako, Hvaležen bi bil, če bi mi očistili, vendar je sobarica vse razumela brez nadaljnje poezije, odšla je in se vrnila s krpo in vedrom in na kolenih, pri čemer ji je valovalo telo, kolikor je bilo mogoče, tlom povrnila suhost, kot zahteva pološčen les, jutri jih bo na novo pološčila, .'Želite še kaj, gospod doktor, Ne, najlepša hvala, in spogledala sta se iz oči v oči, dež je tolkel po šipah, njegov ritem se je pohitril, zdaj je ropotal kot boben, speči so se nemirni zbujali, Kako vam je ime, in ona je odgovorila, Lidia, gospod doktor, in je dodala, Gospodu doktorju na uslugo, lahko bi povedala na drugačen način, na primer, in glasneje, Tukaj sem, da po pooblastilu in priporočilu upravnika naredim vse, kar je v moji moči, Glej, Lidia, dobro poskrbi za gosta iz sobe dvesto ena, doktorja Reisa, in ona je poskrbela, a on ni odgovoril, videti je bilo le, da ponavlja ime, Lidia, šepetaje, kdo ve, ali zato, da ga ne bi pozabil, ko jo bo moral spet poklicati, so ljudje, ki ponavljajo besede, ki jih slišijo, ljudje smo res pravi papagaji, ki ponavljamo drug za drugim, saj drugega načina učenja ni, morda je tole razmišljanje malo izven konteksta, saj ni zraslo pri Lidii, ki je drugi sogovornik in ima že ime, pustimo torej, naj odide in odnese s seboj vedro in krpo, poglejmo si, kakšen ironičen nasmešek se je izrisal na obrazu Ricarda Reisa, tak izraz na ustnicah ne laže, ko si je tisti, ki si je izmislil ironijo, ironijo izmislil, si je moral izmisliti tudi nasmešek, ki naznanja njeno namero, kar pa je veliko bolj trudoma pridobljen dosežek.Lidia, pravi, in se nasmehne. Smehlja

se, ko gre iskat v predal svoje pesmi, svoje sapfične ode, prebere nekaj verzov, na katerih se mu ustavi pogled med listanjem, In tako, Lidia, sed iva ob kaminu, kot bi, Takšna naj bo, Lid ia, slika, Ne želiva si, Lidia, ob tej uri, Ko bo prišla, Lidia, naj ina jesen, Sed i z menoj , Lidia, na rečni breg, Lid ia, življenje nemilo je boljše kakor smrt, v njegovem nasmešku ni več ostankov ironije, če sploh lahko govorimo o nasmešku pri razmaknjenih ustnicah, pod katerimi se kažejo zobje, pod kožo so se obrazne mišice preokrenile v sardoničen smeh ali boleč posmeh, kot bi rekli v ponesrečenem slogu. Tudi to ne bo trajalo.

Kot njegova podoba, ki odseva v tresočem vodnem ogledalu, je obraz Ricarda Reisa, ki se sklanja nad listom, zlaga skupaj znane verze, še malo, pa se bo prepoznal, Jaz sem, brez kanca ironije, brez nelagodja, zadovoljen, da ne čuti niti zadovoljstva, razen tega, da je, kar je, in da je tam, kjer je, tako počne tisti, ki nima več želja, ali pa ve, da ne more imeti več kot toliko, zato samo hoče, kar je že bilo njegovo, skratka, vse. Polmrak v sobi je postal gostejši, najbrž gre čez nebo črn oblak, nimbostratus, črn kot noč, kot tisti, ki so se zbrali za vesoljni potop, pohištvo v hipu pade v sen. Ricardo Reis naredi kretnjo z rokami, tipa po sivem zraku, potem, komaj razločujoč besede, ki jih zarisuje na papir, napiše, Bogove prosim edinole, naj mi naklonijo, da jih ne bi prosil ničesar, in ko je to zapisal, ni vedel, kako naj nadaljuje, so taki trenutki, verjamemo v pomembnost tistega, kar smo izrekli ali napisali, če nič drugega, samo zato, ker ni mogoče zadušiti zvokov ali izbrisati črt, vendar se našega telesa polasti skušnjava, da bi obnemeli, očaranost nad negibnostjo, da bi bili molčeči in negibni kot bogovi, zgolj opazovalci. Sede na kavč, se nasloni nazaj, zapre oči, začuti, da bi lahko zaspal, saj drugega sploh noče, vstane že napol v snu, odpre garderobno omaro, vzame ven odejo, s katero se pokrije, zdaj pa res, spi, sanja, da je sončno jutro in da se sprehaja po ulici Ouvidor v Riu de Janeiru, zložno, ker je zelo vroče, v daljavi zasliši strele, pokajoče bombe, eksplozije, a se ne prebudi, ni prvič, da sanja te sanje, niti ne sliši, da mu nekdo trka na vrata in da neki prepričljiv ženski glas vpraša, Ste me klicali, gospod doktor.

Recimo, da je razlog, zakaj je Ricardo Reis padel v tako globok spanec, v pomanjkanju spanja ponoči, recimo, da so izmenljivi trenutki očaranosti in skušnjave, negibnosti in nemosti, varljivosti dvomljive duhovne globine, glede na situacijo, recimo, da to ni nobena zgodba o bogovih in da bi Ricardu Reisu, preden je zaspal kot običajni smrtnik, lahko po domače rekli, Tvoja nadloga je spanec.Ampak na mizi leži list papirja in na njem je zapisano, Bogove prosim edinole, naj mi naklonijo, da j ih ne bi prosil ničesar, obstaja ta list papirja, besede pa obstajajo dvakratno, vsaka sama zase in nato skupaj, v tem

zaporedju, in kojih preberemo vse skupaj, izražajo nek smisel, ne glede na to, ali bogovi obstajajo ali ne, ne glede, ali je tisti, ki jih je zapisal, zaspal ali ne, morda stvari vendarle niso tako preproste, kot smo jih na začetku hoteli predstaviti. Ko se Ricardo Reis zbudi, je v sobi tema. Zadnja svetloba, ki še prihaja od zunaj, se razprši na pomotnelih šipah, na atlasnih zavesah, eno od oken ima zagrnjene draperije, tam je tema popolna. V hotelu vlada smrtna tišina, je kot palača Trnuljčice, od koder je Trnuljčica že odšla ali pa v njej sploh nikoli ni bila, in vsi spijo, Salvador, Pimenta, galicijski natakarji, šef strežbe, gostje, renesančni paž, celo ura na podestu stoji, nenadoma pa pozvoni oddaljeni brenčač pri vhodnih vratih, najbr ž je princ, ki je prišel poljubit Trnuljčico, prihaja pozno, revež, tako vesel sem prišel, pa tako žalosten odhajam, gospa vikontesa mi je obljubila, a ni prišla. To je otroška pesmica, ki sem jo privlekel iz globočin spomina, otroci, zaviti v meglico, se igrajo na koncu vrta pozimi in pojejo s predirljivimi, a žalostnimi glasovi, prihajajo bliže in se odmikajo s svečanimi koraki in tako nevede vadijo pavano za pokojna deteta, ki se jim bodo pridružili, ko bodo zrasli. Ricardo Reis odgrne odejo, očita si, da je zaspal v obleki, ni mu v navadi, da bi popustil taki malomarnosti, vedno se je držal pravil civiliziranega obnašanja, discipline, ki jo to zahteva, niti šestnajst let v kozorogovem povratniku, kite čisto zmehča, mu ni odpelo rigorozne gumbnice bontona in verzov, celo do te mere, da lahko zatrdimo, da se vedno trudi obnašati, kot bi ga ves čas motrili bogovi. Vstane z naslanjača, gre prižgat luč, in kot bi bilo jutro in bi se prebudil iz nočnega spanca, se pogleda v ogledalo, si gre z roko čez obraz, morda bi se moral obriti za večerjo, se vsaj preobleči, ne bo hodil v jedilnico ves zmečkan. Pomislek ni na mestu, najbrž še ni opazil, kako se oblačijo ostali nastanjenci, v površnike kot vreče, hlače, na kolenih napete kot golše, kravate s stalnim vozlom, kise nadenejo in snamejo preko glave, slabo ukrojene srajce, vse zmečkano, nagubano, vse to so znaki starosti. In čevlje si obuvajo dolge kot rilce, da se lahko prsti svobodno premikajo, čeprav je končni rezultat tega previdnostnega ukrepa ravno obraten, saj najverjetneje ravno na tem mestu na vsem svetu v največji meri cvetijo žulji in žuljavost, izrastline in otiščanci, da ne govorimo o vraščenih nohtih, ki so kompleksna stopalna enigma, ki bi zahtevala posebno študijo in jo prepuščamo vam in vaši radovednosti. Odloči se, da se ne bo pobril, vendar si nadene svežo srajco, izbere kravato, ki se prilega barvi obleke, pred ogledalom si počeše lase in jih natančno razdeli v prečo. Čeprav je ura za večerjo še daleč, se odloči iti dol. A preden odide ven, ne da bi vzel list v roke, še enkrat prebere, kar je napisal, lahko bi rekli, da nestrpno, kot bi se seznanjal z vsebino sporočila, ki bi mu ga pustil nekdo, ki ga ne bi maral ali bi ga spravil ob živce bolj kot je običajno in opravičljivo.Ta Ricardo

Reis ni pesnik, temveč samo hotelski gost, ki odhajajoč iz sobe najde list papirja, na katerem je zapisan poldrugi verz, le kdo ga je pustil tukaj, gotovo ni bila sobarica, ni bila Lidia, ta ali ona druga, kakšna zoprnija, zdaj, ko je spisan začetek, bo treba stvar pripeljati do konca, kakšna usodnost, In ljudem se še sanja ne, da tisti, ki nekaj zaključi, nikoli ni oni, ki je to začel, pa čeprav imata enako ime, samo ime se ne spreminja, nič drugega.

Upravnik Salvador je bil na svojem mestu, neomajen, ravno si je nameščal svoj večni nasmešek. Ricardo Reis ga je pozdravil in odšel naprej. Salvador je šel za njim, hotel je vedeti, ali bi gospod doktor želeli kaj spiti pred večerjo , morda aperitiv, Ne, hvala, tudi te navade Ricardo Reis ni osvojil, morda bo sčasoma prišla, najprej užitek, potem potreba, a zaenkrat še ne. Salvador se je za trenutek zadržal med vrati, da bi videl, ali si bo gost morda premislil ali si bo poželel kaj drugega, a Ricardo Reis je že odprl enega od časopisov, ves dan je preživel, ne da bi vedel, kaj se dogaja po svetu, ne da bi bil po naravi vnet bralec, nasprotno, velike strani in raztreseno pisanje so ga utrujali, a tu, glede na to, da ni imel kaj drugega početi in da bi ubežal Salvadorjevim predlogom, je časopis z vsemi svetovnimi novicami uporabil kot pregrado pred tistim drugim, bližnjim svetom, ki nas obkroža, novice iz daljnega sveta je mogoče brati kot oddaljena in nedosled na sporočila, katerih uporabnost je vprašljiva, saj niti ne vemo, ali bodo prišla tja, kamor so namenjena, Odstopila je španska vlada, sklenili so razpustiti parlament, je ena od novic, neguš v telegramu Društvu narodov pravi, da Italijani uporabljajo strupene pline, spet druga, taki so časopisi, znajo govoriti le o tistem, kar se je že zgodilo, in skoraj vedno, ko je že prepozno, da bi popravili napake, se izognili nevarnostim, preprečili pomanjkljivosti, dober časopis bi bil tisti, ki bi prvega januarja tisoč devetsto štirinajst objavil, da bo štiriindvajsetega julija izbruhnila vojna, tako bi imeli na razpolago skoraj sedem mesecev, da bi se izognili grožnji, kdo ve, ali bi to zadostovalo, še bolje pa bi bilo, če bi objavili seznam tistih, ki bodo umrli, na milijone moških in žensk, ki bi vjutran jem časopisu, ob kavi z mlekom, brali novico o lastni smrti, zapečateni usodi, ki sebo izpolnila, dan, uro in kraj, polno ime, kaj bi storili, če bi vedeli, da jih bodo ubili, kaj bi naredil Fernando Pessoa, če bi lahko dva meseca prej prebral, Avtor Sporoči la bo umrl dne tridesetega novembra letos zaradi jetrne kolike, morda bi šel k zdravniku in nehal piti, morda bi odpovedal pregled in ga pil dvojno, da bi lahko um rl prej . Ricardo Reis povesi časopis, se pogleda v ogledalo, dvakrat varljivo površino, ker odseva globok prostor, potem pa ga zanika, ker ga prikaže kot preprosto projekcijo, kjer se dejansko nič ne dogaja in je zgolj zunanja in nema iluzija ljudi in stvari, drevo, ki se sklanja nad je zero, obraz, ki se

išče v njem, ne da bi ga podobi drevesa in obraza zmotili, spremenili, se ga sploh dotaknili. To ogledalo, vsa ogledala neodvisno od človeka vedno odsevajo navideznost, pred njim nismo drugega kot tisto, kar smo prehodno ali smo že bili, kot rekrut, ki je, preden je odrinil v vojno tisoč devetsto štirinajstega, bolj občudoval uniformo, ki jo je imel oblečeno, kot gledal samega sebe, ne da bi vedel, da se nikoli več ne bo gledal v ogledalu, tudi to, kar ni trajno, je nečimrnost. Ogledalo pa prenaša, a ko je mogoče, zavrne. Ricardo Reis je odvrnil pogled, se premaknil, odšel, zavrnitelj ali morda zavrnjenec mu je obrnil hrbet. Morda zavrnitelj, ker je tudi sam ogledalo.

Ura na podestu je odbila osem in komaj se je odmev zadnjega udarca polegel, je šibko zadonel nevidni gong, samo tu blizu ga je mogoče slišati, gostje v višjih nadstropjih ga najbrž sploh ne slišijo, a ne smemo pozabiti na težo tradicije, ni se mogoče pretvarjati , da so steklenice vina pletenke, če se šibje ne uporablja več. Ricardo Reis zloži časopis, si odide v sobo umit roke in se uredit, takoj se vrne, sede za mizo, za katero se prehranjuje od prvega dne, in čaka. Kdor bi ga videl, kdor bi sledil njegovim naglim korakom, bi si mislil, da je zelo lačen ali se mu hudo mudi, da je zgodaj obedoval ali pa kosilo ni bilo kaj prida, ali pa si je kupil vstopnico za gledališče. Mi pa vemo, da je obedoval pozno, nismo slišali, da bi se pritoževal, da bi bilo kosilo skromno, vemo tudi, da ne gre v gledališče niti ne bo šel v kino, v takem vremenu, ki je vedno obupnejše, bi se samo tepec ali ekscentrik spomnila iti na sprehod v mesto. Ricardo Reis samo klepa ode, ni ekscentrik, kaj šele tepec, še manj vaški posebnež iz te vasi, Torej, zakaj me je zgrabila taka naglica, če ljudje šele zdaj prihajajo k večerji, suhec v žalni obleki, vedri debelušnež z dobro prebavo, pa drugi, ki jih včeraj zvečer nisem videl, manjkata nema otroka in njuna starša, morda so se samo ustavili na poti, od jutri naprej ne bom prišel v obednico pred pol deveto, pa bo še več kot pravočasno, tukaj sedim, smešen kot podeželan, ki je prispel v mesto in je prvič nastanjen v hotelu. Juho je pojedel počasi in jo ves čas mešal z žlico, potem je razprostrl ribo po krožniku in jo jedel kot ptiček, pravzaprav sploh ni bil lačen, in ko mu je natakar stregel glavno jed, je videl, kako so vstopili trije možje, ki jih je šef strežbe pospremil do mize, kjer sta sinoči večerjala dekle s hromo roko in njen oče, Torej je ni več tukaj, odšla sta, je pomislil, Ali pa večerjata zunaj, se je vprašal, šele takrat si je priznal, kar je že vedel, a se je pretva rjal, da ne ve, pazljivo je spremljal prihod vseh gostov, napol odtujen, prikrivaje samemu sebi, se pravi, zgodaj je šel dol zato, da bi videl dekle, Zakaj, celo to vprašanje je bilo pretvarjanje, najprej zato, ker se taka vprašanja postavljajo samo zato, da bi poudarili pomanjkanje odgovora, pa tudi zato, ker je drug možen, dvoumen odgovor

resničen in lažen obenem, da njegovo zanimanje za dekle, ki ima levico ohromelo in jo pestuje kot domačo živalco, čeprav ji ne služi za nič ali pa ravno za to, ni povezano z globljimi ali stranskimi razlogi. Skrajšal je večerjo, naročil kavo, In konjak, v sprejemnico , tako se bo zamotil, dokler ne bo mogel, zdaj že zavestno odločen, vprašati upravnika Salvadorja, kdo sta bila oče in hči, veste, zdi se mi, da sem ju že nekje videl, morda v Riu de Janeiru, ne na Portugalskem, seveda, kajti takrat je bilo dekle še majhna deklica, Ricardo Reis plete in zapleta mrežo približevanj, toliko spraševanja za tako malo dognanj .Medtem Salvador sprejema še druge goste, enega, ki odhaja zgodaj zjutraj in hoče račun, drugega, ki se pritožuje, da ne more spati, ker žaluzije ropotajo, ko je vetrovno, Salvador se posveti vsem s svojim pozornim pristopom, umazanimi zobmi in mehkimi brčicami. Suhec v žalni obleki je vstopil v salon, da bi prelistal časopis, in je kmalu odšel, debelinko se je pojavil pri vratih in pri tem grizljal zobotrebec, omahoval je spričo ledenega pogleda Ricarda Reisa, potem se je umaknil s povešenimi rameni, saj mu je primanjkovalo poguma, da bi vstopil, takole se vdamo v trenutkih izjemne moralne šibkosti, ki bi jih človek težko pojasnil, zlasti samemu sebi.

Pol ure kasneje ga priljudni Salvador že lahko seznani, Ne, najbrž ste ju zamešali s kom drugim, kolikor vem, nista bila nikoli v Braziliji, sem prihajata že tri leta, večkrat smo se pogovarjali in gotovo bi mi povedala za takšno potovanje, Potem sem se zmotil, ampak pravite, gospod Salvador, da prihajata sem že tri leta, Tako je, iz Coimbre sta, tam živita, oče je doktor Sampaio, notar, Kaj pa ona, Ona ima nenavadno ime, ime ji je Marcenda, si predstavljate, ampak sta iz zelo dobre družine, mati pa je že pokojna, Kaj je z njeno roko, Mislim, da ima celotno roko paralizirano, zaradi tega prideta vsak mesec za tri dni v hotel, da gresta na pregled k specialistu, A, tako, vsak mesec za tri dni, Da, vsak mesec za tri dni, doktor Sampaio mi vedno vnaprej sporoči, da jima prihranim prosti sobi, vedno isti, Se je v teh letih kaj premaknilo na bolje, Če sem iskren, gospod doktor, mislim, da ne, Kakšna škoda, pa tako mlado dekle, Res je, morda pa bi jima vi, gospod doktor, naslednjič lahko kaj svetovali, če boste še tukaj, Najverjetneje bom, a nisem specializiran za to področje, sem zdravnik splošne medicine, ukvarjal sem se tudi s tropskimi boleznimi, a nič, kar bi utegnilo biti koristno v povezavi z njenim stanjem, Kaj hočete, a še kako res je, da denar ne prinese sreče, oče ima toliko pod palcem, pa taka hčerka, nihče je še ni videl, da bi se smejala, Pravite, da ji je ime Marcenda, Ja, gospod doktor, Nenavadna beseda, nikoli je še nisem slišal, Niti jaz, Nasvidenje, gospod Salvador, Gospod doktor, nasvidenje.

Ko je Ricardo Reis vstopil v sobo, je videl, da je postelja pripravljena, da sta pregrinjalo in rjuha odgrnjena in preganjena tako, da tvorita pravilen kot, a diskretno, ne da bi bila nema rno nagrmadena pri nogah, to je le predlog, če želite leči, vas čaka postelja. Ni še čas za to.Najprej bo prebral poldrugi verz, ki ga je zapisal na list papirja, ga pregledal s kritičnim očesom, poiskal vrata, ki ga ta ključ, če to je, lahko odpre, si predstavljal, da ga je našel, in zagledal zadaj še druga vrata, zaklenjena in brez ključa, navsezadnje je po vztrajnem iskanju nekaj našel, ali pa mu je njegova utrujenost ali utrujenost nekoga drugega to pač prepustila, tako se je pesem lahko zaključila, Ne miren niti nemiren hočem dvigniti svoje umirjeno bitje visoko nad kraj , kjer ljudje izkušajo užitke ali bolečine, tisto v sredini je odražalo enako sprijaznjenost, bilo je skoraj nepotrebno, Sreča je jarem, ki pritisk a na sreč nega človeka, k er odraža stanje. Potem je legel v posteljo in takoj zaspal.

Ricardo Reis je rekel upravniku, Naj mi ob pol desetih prinesejo zajtrk v sobo, ne da bi nameraval spati tako dolgo, temveč se je skušal izogniti temu, da bi mu bilo treba še vsemu krmežljavemu skakati iz postelje in se truditi vtakniti roke v rokave domače halje, s prsti zatipati copate, vse to s paničnim občutkom, da ne bo mogel opraviti vsega tega tako hitro, kolikor bo vzdržalo potrpljenje tistega, ki bo v trpečih rokah držal velik pladenj s kavo in mlekom, popečenimi kruhki, sladkorn ico, morda češnjevo ali pomarančno marmelado, rezino temnega, zrnastega sadnega želeja, šarkljem ali kajzericami z mehko skorjo, mlečnim pecivom iz Coimbre ali osjimi gnezdi, sami slastnimi hotelskimi priboljški, če jih hotel Bragan<;a sploh nudi, bomo videli, saj to je prvi zajtrk Ricarda Reisa, odkar je prispel. Točna kot ura, je zatrdil Salvador in ni govoril v prazno, trka Lidia na vrata, dober opazovalec bo rekel, da je to nemogoče, saj ima zasedeni obe roki, a bi nam trda predla, če bi morali zaposlovati samo služinčad, ki bi imela tri roke ali več, tak primer je vaša sobarica, ki, ne da bi polila eno samo kapljico mleka, narahlo potrka s členki po vratih, medtem ko dlan s temi istimi prsti še vedno drži pladenj, težko je verjeti, ne da bi videl na lastne oči, in jo slišal reči, Zajtrk, gospod doktor, naučili so jo, kaj naj reče, in čeprav je ženska preprostega porekla, je tako inteligentna, da tega vse do danes ni pozabila. Če ta Lidia ne bi bila sobarica, in to usposobljena, bi očitno lahko bila nič manj odlična vrvohodka, žonglerka ali rokohitrc, dovolj daru ima za vse naštete poklice, glede na to, da je sobarica, pa ne gre skupaj, da ji je ime Lidia, ne Maria. Ricardo Reis je že kot iz škatlice, po obleki in manirah, obril se je, si prevezal domačo haljo, celo polovico okna je odprl, da bi se soba prezračila, upirajo se mu nočne vonjave, tisti telesn i hlapi, ki niti pesnikom niso prihranjeni. Sobarica je naposled le vstopila, Dober dan, gospod doktor, in odložila pladenj, manj obložen, kot smo si predstavljali, a kljub temu si Bragan<;a zasluži odlično oceno, nič čudnega, da ima stalne goste, ki jim še na misel ne pride, da bi šli v drug hotel, ko prispejo v Lizbono. Ricardo Reis odzdravi, potem pravi, Ne, hvala lepa, to je vse, odgovor na vprašanje, ki ga bo dobra služkinja vedno postavila, Želite še kaj, in če je odgovor ne, mora diskretno oditi, če je mogoče, ritenski, če bi se obrnila s hrbtom proti gostu, bi bilo nespoštljivo do tistega, ki nas plačuje in preživlja, ampak Lidia, ki so ji naročili, naj bo do doktorja še posebej pozorna, pravi, Ne vem, ali ste opazili, gospod doktor, Cais do Sodre je pod vodo, takšni so ljudje, imajo poplavo pred vrati, a je sploh ne opazijo, vso noč so spali nepretrgoma, če so se zbudili in

slišali, kako dežuje, je bilo, kot bi samo sanjali, da dežuje, v lastnih sanjah so podvomili v to, o čemer sanjajo, a je bilo popolnoma res, da je lilo kot iz škafa, tako da je Cais do Sodre pod vodo, nekomu, ki ga je prisiljen prečkati z ene strani na drugo, bos in s hlačnicami, zavihanimi do dimelj, voda sega do kolen, medtem ko brede čez plitvino, na hrbtu nosi starejšo žensko, ki je precej lažja od vreče fižola, ki jo je treba pretovoriti od voza do skladišča. Tu, na koncu ulice Alecrim, starka odpre torbico in iz nje potegne kovanec, s katerim plača sv. Krištofu, ki je, da ne bomo vedno pisali, kateri je, spet zabrodil v vodo, saj na drugi strani že nekdo krili na pomoč. Ta ni starček, po letih in krepkosti sodeč, bi lahko plitvino prečkal sam, brez pomoči, a, dajte no, tako urejen, v obleki, saj bi mu padla krona z glave, če bi stopil v blato, saj je to prej blato kot voda, ne zaveda se, kako smešen je na hrbtu hi-konjička, z nabrano obleko, s kraki, ki mu štrlijo iz hlač, zelenimi podvezami na belih dolgih spodnjicah, kar nekaj se jih smeji prizoru, celo v hotelu Bragan<;a, v drugem nadstropju, se gost srednjih let nasmehne, dobre volje, za njim pa, če nas oči ne varajo, se smeje tudi ženska, nedvomno je ženska, a vedno oči ne vidijo, kar bi morale, kajti ta je videti kot sobarica, a stežka verjamemo , da je tega položaja ali pa se nevarno majejo družbeni razredi in položaji, česar se velja bati, naj ponovimo, vendar so priložnosti, kot je ta, ki smo ji priča, in če je res, da priložnost dela tatu, lahko povzroči tudi revolucijo, Lidia si je drznila nagniti se skozi okno, medtem ko stoji za Ricardom Reisem, in se z njim smejati kot njemu enaka prizoru, ki je zabaval oba. So bežni trenutki zlate dobe, porodijo se mahoma in takoj zatem umro, zato se sreča tako naglo naveliča. Ta je že mimo, Ricardo Reis je zaprl okno, Lidia, spet zgolj sobarica, se je odmaknila nazaj do vrat, vse je zdaj treba postoriti v naglici, saj se popečeni kruhki že hladijo in niso več videti tako slastni, Potem vas bom poklical, da odnesete pladenj, pravi Ricardo Reis, in to se zgodi pol ure kasneje, Lidia diskretno vstopi in brez hrupa odide z lažjim tovorom, medtem ko se Ricardo Reis pretvarja, da je z mislimi drugje, ko v sobi lista, ne da bi bral, po The God oj the Labyrinth, že omenjeni knjigi.

Danes je zadnji dan v letu. Po vsem svetu, ki se ravna po tem koledarju, se ljudje zabavajo s tem, da sami pri sebi premlevajo dobre sklepe za leto, ki prihaja, prisegajo, da bodo iskreni, pravični in zmerni, da iz njihovih preobraženih ust ne bo več zletela niti ena sama slaba beseda, niti ena laž, niti ena zahrbtnost, čeprav bi si jih sovražnik zaslužil, seveda govorimo o običajnih ljudeh, tisti, ki so izjeme in neobičajni, se ravnajo po svojih pravilih, tako da so in da počno ravno nasprotno, ko se jim tako zljubi ali jim pride prav, ne pustijo se vleči za nos, rogajo se nam in našim dobrim namenom, ki

jim jih pokažemo, ampak navsezadnje se učimo iz izkušenj, takoj v prvih dneh januarja bomo pozabili že polovico tistega, kar smo obljubili, in ker smo že toliko pozabili, ni razloga, da bi izpolnili preostalo, to je kot hiša iz kart, če ji manjka zgornji del, je bolje, da se podre in se karte zmešajo. Zato je vprašljivo, da bi se Jezus poslovil od življenja z besedami iz Svetega pisma, tistimi od Mateja in Marka, Moj bog, moj bog, zakaj si me zapustil, ali od Luke, Oče, v tvoje roke polagam svojo dušo, ali od Janeza, Vse je izpolnjeno , Jezus je rekel, častna beseda, vsak običajen človek ve, da je to resnica, Adijo, svet, vsak dan je slabše. A Ricardo Reis ima druge bogove, tihotne pojave, ki brezbrižno strmijo v nas in za katere sta slabo in dobro manj kot besedi, ker ju sami nikoli ne izrečejo, a zakaj bi ju, če res ne znajo razlikovati med dobrim in slabim in se prepuščajo toku stvari kot mi ter se od nas razlikujejo samo v tem, da jih imenujemo bogovi in včasih vanje celo verjamemo . Te lekcije smo se naučili, da se ne bi trudili z delanjem novih in boljših sklepov za naslednje leto, saj nam zanje ne bodo sodili bogovi, za dela tudi ne, samo človeški sodniki si upajo soditi, bogovi nikoli, ker itak vedo vse, razen če je vse to laž, če je skrajna resnica bogov ravno ta, da ne vedo ničesar, in njihova edina zaposlitev, da vsak trenutek pozabljajo tisto, kar jih nenehno učijo človeška dejanja, tako dobra kot slaba, ki so konec koncev za bogove enaka, saj so jim brezkoristna. Ne recimo, Jutri bom to naredil, saj je zelo verjetno , da bomo jutri utrujeni, recimo raje, Pojutrišnjem, tako bomo imeli en dan za rezervo, da si premislimo in naredimo nov sklep, torej bi bilo še previdneje reči, Nekega dne se bom odločil, kdaj bo napočil dan, ko bom rekel pojutrišnjem, a morda to sploh ne bo potrebno, če bo prej prišla nepreklicna smrt in me bo razrešila obveze, saj to je najslabša stvar na svetu, obveza, ki je svoboda, ki jo odrečemo sami sebi.

Nehalo je deževati, nebo se je razjasnilo, Ricardo Reis lahko brez tveganja, da se bo zoprno zmočil, odide pred kosilom na sprehod. V spodnji del mesta ne bo šel, saj voda še ni popolnoma odtekla s Caisa do Sodre, tlakovci so prekriti s smrdljivim blatom, ki ga je rečni tok dvignil iz lepljivih plasti mulja v globinah, če se bo vreme obdržalo, bodo prišli čistilci s cevmi, voda je zamazala, voda bo oprala, blagoslovljena bodi, voda. Ricardo Reis se povzpne do ulice Alecrim in takoj ko stopi skozi vrata hotela, se mu korak zaustavi spričo ostaline iz prejšnjih dob, morda korintskega kapitela, votivnega kamna, nagrobnega spomenika, kje pa, vse te stvari, če jih lahko še kje najdemo v Lizboni, je prekrila prst ob zemeljskih delih ali pa so za to poskrbeli naravni vzroki, to je samo kamen pravokotne oblike, vdelan in vstavljen v zidek, obrnjen proti ulici Nova do Carvalho, na katerem je v ornamentalni pisavi zapisano, Clinica de Enfermedades de los Ojos y Quirurgicas, in s

preprostejšo pisavo, kijo je leta 1870 ustanovil A.Mascar6, kamni imajo dolgo življenje, n ismo priča njihovemu rojstvu, niti ne bomo priča njihovi smrti, toliko let je šlo čez tega, toliko jih še bo, umrl je Mascar6 in kliniko so zaprli, morda še kje živijo potomci ustanovitelja, ki se ukvarjajo z drugimi poklici, kdo ve, morda so že pozabili ali pa nikoli niso vedeli, da je na tem javnem mestu na ogled kamen z grbom njihove družine, če ne bi bile družine tako krhke in nestanovitne, bi se ta zbrala tukaj in počastila spomin na prednika, zdravilca oči in drugih tegob, resnično ni dovolj vklesati ime v kamen, kamen ostane, tako je, družba, živ in zdrav, ime pa, razen če ga vsak dan nekdo ne prebere, zbledi, potone v pozabo, preneha obstajati.

Razglablja o teh protislovjih, medtem ko se vzpenja po ulici Alecrim, kjer po tramvajskih tirih še vedno tečejo potočki vode, svet ne more biti pri miru, veter piha, oblaki se podijo, da o dežju niti ne govorimo, toliko ga je bilo. Ricardo Reis se ustavi pred spomenikom Ei de Queir6su ali Queirozu, če popolnoma upoštevamo zapis, ki ga je uporabljal lastnik imena, joj, kako se lahko razlikujejo načini zapisa, a ime je še najmanj, neverjetno je, da ta dva govorita isti jezik , čeprav sta eden Reis in drugi Ea, morda jezik izbira pisatelje, ki jih potrebuje, uporabi jih, da izrazijo delček tistega, kar je, zanima me, kako bomo živeli, ko bo jezik povedal vse in obmolknil. Začenjajo se pojavljati prve težave, morda sploh še n iso težave, prej različni in polemični sloji pomena, premaknjene usedline, nove formulacije, na primer, Prosojni plašč domišljije čez silno goloto resnice, stavek se zdi jasen, jedrnat in zaključen, še otrok bi ga lahko razumel in ga ponovil na testu, ne da bi se zmotil, a ta isti otrok bi razumel in prav tako odločno ponovil nov stavek, Prosojni plašč resnice čez silno goloto domišljije, ta stavek da veliko več misliti, z užitkom si predstavljamo otipljivo in golo domišljijo ter zgolj prosojno resničnost, če bi stavki, obrnjeni na glavo, postali zakoni, kakšen svet bi naredili z njimi, čudež je, da ljudje ne znorijo vsakič, ko odprejo usta, da bi govorili. Sprehod je poučen, v enem hipu razglabljamo o Ei, v drugem pa že lahko opazujemo Cam6esa, temu so pozabili na piedestal spisati verze, in če bi jih zapisali, katere bi napisali, Tu z globoko bolečino, z žalostnim glasom, bolje je pustiti ubogega zagrenjenca pri miru in se povzpeti do konca ulice Miseric6rdia, ki se je prej imenovala Mundo,5 na žalost ne moremo imeti vsega niti ob istem času, ali svet ali usmiljenje. Tukaj je nekdanji trg, Trg svetega Roka, s cerkvijo tega svetnika, ki mu je pes polizal kužne rane, najbrž je šlo za bubonsko kugo, žival pa, kot da ne bi pripadala istemu rodu kot psica Ugolina, ki zna samo raztrgati in požreti, v tej slavni cerkvi je kapela svetega Janeza Krstnika, tista, katere poslikavo je v Italiji naročil kralj D. Joao V., silno slaven monarh, kralj kamnosek in arhitekt par excellence, kar poglejte si samostan v

Mafri, prav tako akvadukt Aguas Livres, katerega pravo zgodbo bo še treba zapisati. Na diagonali dveh kioskov, v katerih prodajajo tobak, srečke in žganice, pa stoji marmorni spomenik, ki ga je dala postaviti italijanska skupnost na čast poroki kralja Ludvika, prevajalca Shakespearja, in Marie Pie Savojske, Verdijeve hčerke, se pravi, hčerke Vittoria Emmanuela, italijanskega kralja, to je edini spomenik v Lizboni, ki je videti kot kaznovalna šiba ali iztepač za preproge, če nič drugega, na to spom inja dekleta iz sirotišnic s svojima dvema prestrašenima očescema, če pa sta slepi, jim o tem povedo videče prijateljice, ki grejo včasih tod mimo v gosji vrsti, oblečene v haljice, in si zračijo zatohli vonj skupne spalnice, njihove ročice pa jih še žgejo od zadnjega šibanja. To je tradicionalna četrt, vzvišena po imenu in položaju, a nizkotna po običajih, saj se ob vratih gostiln izmenjujejo lovorove veje in pocestnice, čeprav je ob tej jutran ji uri in zaradi od obilnega dežja v zadnjih dneh umitih ulic v zraku čutiti neke vrste nedolžno svežino, skoraj deviški pridih, kdo bi si mislil, da je to mogoče na kraju tolikšnega pogubljenja, a o tem že čivkajo v svojih pesmih kanarčki v kletkah, ki visijo na balkonih ali na vhodih gostiln, žgolijo kot nori, treba je izkoristiti lepo vreme, zlasti ko pričakujemo, da ne bo dolgo trajalo, če bo spet deževalo, bo njihova pesem premolknila, njihovo perje se bo zmršilo, občutljivejši ptiček vtakne glavo pod perut in se dela, da spi, lastnica ga je prišla iskat, da ga odnese noter, zdaj je slišati samo dež, nekje v bližini zveni kitara, kje točno, Ricardo Reis, ki se je zatekel v vežo na začetku Travesse da Agua da Flor, ne ve. Ponavadi se reče, da bo sonce sijalo le kratek čas, če ga oblaki, ki so mu dovolili pokukati skoznje, takoj spet zakrijejo, naj povemo, da tudi plohe pridejo in grejo, kot zdaj, močno se je ulilo, a je že mimo, kaplja s streh in z verand, teče s perila, ki se suši na vrvi, naliv je prišel tako nenadoma, da ženske niso imele časa, da bi ukrepale in zakričale, kot znajo, Dežuuuuujeee, tako opozorijo druga drugo, kot vojaki v stražarnicah ponoči, Straža, preplaaaah, Preplah je, Povej naprej, so pa bili še pravočasni, da so odnesli noter kanarčka, še dobro, da je bilo nežnemu, toplemu teleščku prizaneseno, poglejte, kako mu bije srčece, Jezus, kakšna sila, kakšna hitrost, to je od strahu, ne, tako je vedno, srce, ki kratko živi, bije hitro, nekako mora nadoknaditi. Ricardo Reis gre skozi park, da se bo razgledal po mestu, po gradu z ruševinastim obzidjem, hišah, ki se stopničijo po pobočjih. Belkasto sonce se upira v razmoče ne strehe, na mesto se spušča tišina, vsi zvoki so pridušeni, pritajeni, Lizbona je videti kot iz bombaža, od katerega kaplja. Spodaj, na ploščadi, je videti doprsne kipe vrlih mož očetnjave, grmovje, nekaj rimskih glav, ki ne spadajo sem, tako daleč od neba Lacija, to je

tako, kot bi postavili Bordalovega zeja-povinha,6 da bi Apolonu na Belvederu kazal fakiča. Vse razgledišče je belveder, dokler opazujemo Apolona, potem se pridruži zven kitare, pojejo fado.Videti je, kot da se je dež dokončno umaknil.

Ko neka misel pripelje do druge, rečemo, da se je zgodila asociacija, ne manjka takih, ki so mnenja, da ves človeški miselni proces izhaja iz zaporedja dražljajev, ki so večkrat nezavedni, drugič pa spet ne, včasih prisilni, včasih pa delujejo tako, da se samo pretvarjajo, da so nezavedni, da lahko nastanejo zanimive kombinacije, nove povezave med mislimi, ki jih je mnogo in ki jih veže med seboj vrsta, ki jo skupaj oblikujejo in ki izhaja iz tega, kar lahko v širšem smislu besede imenujemo trgovina in industrija misli, kajti človek poleg vseh drugih stvari, kar je, je bil in š e bo, opravlja industrijsko in trgovinsko funkcijo, najprej kot proizvajalec, potem kot preprodajalec in končno kot potrošnik, ta red pa lahko zamešamo in ga na novo organiziramo, govorim zgolj o idejah, tako torej, ideje lahko poimen ujemo gospodarski subjekti, ki so lahko neodvisni ali v partnerstvu, komanditne družbe, morda zadruge, a nikoli z omejeno odgovornostjo, nikdar anonimne stranke, kajti ime imamo vsi. Kmalu bomo videli, da obstaja logična povezava med to ekonomsko teorijo in sprehodom Ricarda Reisa, za katerega že vemo, da je poučen, to se bo izkazalo takoj, ko bo prišel do vhoda v bivši samostan Sv. Pedro de Alcantara, dandanes zatočišče za pedagoško šibane deklice, in se mu bo v preddverju pogled ustavil na panelu iz ploščic, na katerem je upodobljen sveti Frančišek Asiški, il poverello, v prostem prevodu uboga para, ki kleči v ekstazi, ko prejema stigme, ki na simbolični slikarjevi upodobitvi prihajajo do njega po petih vrveh iz krvi, ki se spuščajo iz višav, od križanega Jezusa, ki lebdi v zraku kot zvezda ali papirnati zmaj, ki ga spuščajo paglavci po posestvih, na odprtem, kjer se še ni porazgubil spomin na čase, ko so ljudje leteli. S krvavečimi rokami in nogami, z odprto stranjo, sveti Frančišek Asiški drži Jezusa od Križa, da ta ne bi izginil v brezzračnih višavah, tam, kjer oče kliče sina, Pridi, le pridi, iztekel se je tvoj čas, ko ti je bilo dano biti človek, zato lahko vidimo svetnika, kako svetniško je napet od napora, ki ga doživlja, ko se trudi vzdržati, medtem ko mrmra, nekateri mislijo , da molitev, Ne bom ti pustil oditi, ne bom ti pustil oditi, po teh šele zdaj razkritih dogodkih bomo prišli do spoznanja, kako nujno je raztrgati ali vsaj odpraviti staro teologijo in zasnovati novo, ki bo čisto drugačna od prejšnje , poglejte, kam so pripeljale asociacije idej, najprej so bile rimske glave na razgledišču, oziroma z belvedera, potem se je Ricardo Reis spomnil ze-povinheve opolzke geste, zdaj pa je ob vhodu starega samostana v Lizboni, ne v Wittenbergu, našel dokaze, kako in zakaj imenuje raja grb svetega Frančiška fakič, to je namreč gesta, ki jo naredi

obupani svetnik Bogu, ker mu ta hoče vzeti njegovo zvezdo. Ne bo manjkalo nazadnjaških dvomljivcev, ki bodo zavračali to predpostavko, a to naj nas ne čudi, navsezadnje takšna usoda vedno doleti nove ideje, porojene v asociaciji.

Ricardo Reis brska po spominu za odlomki pesmi, napisanih pred dvajsetimi leti, kako čas beži, Žalostni bog, mord a te potrebujem, ker ni še bilo takšnega, k ot si ti, Nisi ne več ne manj , a drugi bog, Ne tebe, Kristus, tebe ne sovražim ali preziram, A ne sk ušaj vzeti tistega, kar pripad a drugim, Mi, ljudje, smo zedinjeni po bogovih, te besede mrmra sam pri sebi, ko nadaljuje po ulici D. Pedro V, kot bi iskal fosile ali ostanke starih civilizacij, in v nekem trenutku pomišlja, ali bi imela več smisla celotna zbirka od, od koder so verzi, kot ta nepovezani niz še koherentnih koščkov, ki jih je načela odsotnost tistega, kar je zapisano prej in kar sledi, ki tako paradoksalno, ravno s to okrnitvijo, zadobijo drug, neprediren in dokončen pomen, kot ga imajo citati na začetku knjig. Sam sebe vpraša, ali bi bilo mogoče opredeliti enoto, ki bi kot okrogli ali oglati oklepaj zaobjemala, kar si je nasprotno in različno, kot tisti svetnik, kije šel zdrav na goro in se je z nje vrnil krvaveč iz petih ran, ko bi vsaj ob koncu dneva uspel zviti tiste vrvi in se vrniti domov, utrujen kot kmet po tlaki, in bi nosil pod roko papirnatega zmaja, za katerega je samo malo manjkalo, pa bi se mu izmuznil, spal bo z njim ob vzglavju, danes je zmagal, toda kdo ve, ali ne bo jutri poražen. Poskus, da bi se poenotilo vse te različice je morda tako absurden, kot skušati izprazniti morje z vedrom, ne zato, ker bi bilo to gromozansko opravilo, četudi bi imeli čas in nam moči ne bi primanjkovalo, temveč, ker bi bilo treba najprej na zemlji poiskati drugo veliko jamo za morje, in vemo, da je to nemogoče, toliko morja, pa tako malo zemlje.

Ricardo Reis je tudi zatopljen v vprašanje, ki si ga je sam postavil, ko je prišel do trga Rio de Janeiro, ki je bil znan kot Principe Real in bo morda spet nekega dne, kdor bo živel, bo videl. Če bi bilo vroče, bi še kako prijala senca teh dreves, javorjev, brestov, pinij, ki so videti kot osvežujoča pergola, ne da bi bil ta pesnik in zdravnik tako vešč botanike, a nekdo pač mora zapolniti nevednosti in luknje v spominu moškega, ki je šestnajst let prebival v drugi, baročnejši tropski flori. A vreme ni za poletne radosti, užitkarjenje v toplicah in na plaži, kajti temperatura ne presega deset stopinj in klopce v parku so mokre. Ricardo Reis si, ves zmrznjen, privije dežni plašč k telesu, hodi sem in tja, vrača se po drugih avenijah, zdaj gre dol po ulici Seculo, težko bi rekel, zakaj se je odločil za to pot, saj je ulica tako pusta in melanholična, nekaj starih palač, nizke, ozke hiše za običajno ljudstvo, plemeniteži iz prejšnjih časov vsaj niso bili taki občutljivci, da bi se pritoževali, da si delijo

steno z rajo, a jojmene, glede na to, kako se stvari odvijajo, bomo kmalu priča ekskluzivnim četrtim, poseljenim izključno z vilami finančnih in tovarniških mogotcev, ki bodo kmalu pogoltnili vse, kar je od aristokracije še ostalo, z lastno garažo, ogromnim vrtom, psi, ki lajajo kot nori na mimoidoče, celo pri psih je opaziti razliko, v davnih časih so namreč grizli tako ene kot druge.

Ricardo Reis se brez naglice spušča dol po ulici in se opira na dežnik kot na sprehajalno palico, z njegovo špico udarja po tlakovcih na pločniku, istočasno daje tempo z nogo na isti strani, zvok je precizen, razločen in jasen, brez odmeva, skoraj tekoč, če izraz ni nesmiseln, recimo, da je tekoč, saj se tako zdi, ko kovinska špica dežnika zadene apnenec, glavo ima zaposleno s takšnimi otroškimi mislimi, ko se nenadoma zave svojih lastnih korakov, kot bi, odkar je odšel iz hotela, ne srečal žive duše, in prav to bi prisegel, govoreč resnico in samo resnico, če bi ga poklicali na pričanje, da doslej na sprehodu ni videl nikogar, kako je to mogoče, spoštovani gospod, v m.estu, ki ni med najmanjšimi, le kam so se vsi izgubili. Ve, ker mu tako pravi zdrava pamet, ki hrani samo vedenje, za katero sama zdrava pamet pravi, da je nesporno, da to ni res, gotovo ljudi na poti ni manjkalo, na tej ulici, čeprav je tako spokojna, brez trgovin in z le redkimi pisarnami, gredo mimo skupine ljudi, vsi po klancu navzdol, večinoma reveži, nekateri so videti prosjaki, cele družine s starci, ki hodijo zadaj, podrsavajoč z nogami po tleh, z upadlim srcem, matere vlečejo otroke in kričijo, Hitreje, če ne, bo konec. V resnici je to pomenilo konec spokoja, ulica ni več tista kot prej, moški si skušajo nadeti resen izraz, kot se spodobi za glavo družine, hodijo v svojem ritmu, kot bi imeli drug cilj pred seboj ali pa prvotnega ne bi hoteli priznati, in skupaj izginejo, eni za drugimi, na naslednjem uličnem razcepu, kjer stoji palača s palmami na dvorišču, spominja na Srečno Arabijo, njene srednjeveške poteze niso izgubile svojega čara, skrivajo presenečenja na drugi strani, niso kot moderne urbane arterije z naravnost odrezanimi linijami in z vsem na ogled, kot da je pogled tako lahko zadovoljiti. Pred Ricardom Reisem vzrase nepregledna množica, ki zapolnjuje ulico po vsej njeni širini, se vleče sem in tja, potrpežljiva in nemirna obenem, glave poplesujejo, se zibljejo kot poigravanje valov na plaži ali žitno polje v vetrcu. Ricardo Reis se približa, prosi, naj ga spustijo mimo, tisti pred njim odmahne, obrača se, da mu bo rekel na primer, Če se ti mudi, bi moral priti prej, a pred seboj zagleda urejenega gospoda, ki ne nosi čepice ali kape, oblečenega v svetel dežni plašč, belo srajco in kravato, to je dovolj, da ga takoj spusti mimo, in ne samo to, lopne tistega pred njim po hrbtu, Spusti mimo tega gospoda, in drugi stori enako, zato vidimo sivi klobuk Ricarda

Reisa, kako se z lahkoto premika naprej med množico ljudi, kot Lohengrinov labod v na lepem umirjenih vodah Črnega morja, a to prečkanje vseeno zahteva svoj čas, saj je ljudi ogromno, poleg tega pa se, bolj ko se približuje jed ru množice, ljudje vse težje odmikajo, a ne zaradi nenadne nejevolje, temveč, ker so že tako stisnjeni, da se skorajda ne morejo več premikati, Le kaj imajo, se vpraša Ricardo Reis sam pri sebi, vendar si ne upa vprašati naglas, meni, da tam, kjer se je zbralo toliko ljudi iz nekega vsem znanega razloga, ni prav in morda tudi ni primerno, celo netaktno, kazati nevednosti, lahko bi bil kdo užaljen, nikoli ne moreš vedeti, s kakšnimi čustvi se bodo odzvali drugi, le kako bi bili lahko v to prepričani, če smo večkrat presenečeni nad lastnimi čustvi, čeprav smo bili prepričani, da jih poznamo. Ricardo Reis se je prebil do sredine ulice, stoji pred vhodom v veliko stavbo, v kateri ima prostore časopis O S eculo, vodilni in najbolj prodajani časopis v državi, množica je že bolj razrahljana in se razširi na polkrožnem prostoru nasproti stavbe, lažje se diha, šele sedaj se je Ricardo Reis zavedel, da je zadrževal dih, da ne bi vohal smradu, še vedno nekateri trdijo, da črnci zaudarjajo, vonj črnca je vonj po divji živali, to pa so vonjave po čebuli, česnu in prekuhanem znoju, po le redko preoblečeni obleki, po neumitih telesih, ki se malo očedijo samo, ko gredo k zdravniku, vsaka vsaj približno občutljiva hipofiza bi trpela, če bi se morala prebijati tu skozenj. Pri vhodu stojita dva policista, blizu pa še dva, ki delata red pri dostopu, Ricardo Reis gre enega od njiju vprašat, Kakšen shod je to, gospod orožnik, in predstavnik oblasti mu odgovori zelo spoštljivo, očitno je namreč, da se je spraševalec znašel tu po naključju, To je dan miloščine, ki ga prireja časopis O S eculo, Ampak taka velikanska množica, Ali veste, spoštovani gospod, da smo jih našteli več kot tisoč, Sami reveži, Tako je, sami reveži, iz domovanj za reveže in barakarskih naselij, Koliko jih je, Pa n iso vsi tukaj, Seveda, ampak vsi so prišli po miloščino, človek se kar zgrozi, Jaz ne, sem že navajen, Kaj pa dobijo, Vsakemu revežu je namenjenih deset eskudov, Deset eskudov, Ja, tako je, deset eksudov, otroci pa dobijo obleke, igrače, čitanke, V izobraževalne namene, Ja, gospod, v izobraževalne namene, Z desetimi eskudi si ne morejo kaj dosti pomagati, Bolje kot nič, To pa je res, Nekateri vse leto čakajo na miloščino, to in druge, nekateri celo čas prebijejo tako, da tekajo od miloščine do miloščine in nabirajo, kar lahko nagrabijo, najslabše je, ko se prikažejo na krajih, kjer jih ne poznajo, v drugih četrtih, drugih župnijah, na drugih človekoljubnih prireditvah, tamkajšnji reveži jim ne pustijo blizu, vsak revež je birič drugemu revežu, Kako žalostno, Najbrž je res žalostno, a je prav tako, da ne postanejo izkoriščevalski, Najlepša hvala za informacije, gospod orožnik, Na vašo uslugo, spoštovani gospod, tu pojdite, gospod, ko je policist to izrekel, je

stopil tri korake naprej z razširjenimi rokami, kot bi zganjal kokoši nazaj v kokošnjak, Dajmo, ostanite mirni, da mi ne bo treba izvleči sablje, ob teh prepričljivih besedah se je množica vdala, ženske so godrnjale, kot imajo v navadi, moški so se obnašali, kot da niso nič slišali, otroci so razmišljali o igračah, ki jih bodo dobili, morda avtomobilček, kolesarja, punčko iz celuloida, za te bi dali jopico in čitanko. Ricardo Reis se je povzpel po strmini Cal<;ade <los Caetanos, od tam bo lahko opazoval shod skoraj a vol d'oiseau , kot ptič v nizkem letu, res jih je več kot tisoč, policist je pravilno izračunal, ta dežela je res bogata z reveži, Bog daj, da se ne bi usmiljenje nikoli končalo, kajti če bi se, bi se zaradi tega nehala revščina, ta sodrga s šali in rutami, s pokrpanimi suknjami, cenenimi hlačami iz inleta, s krpami na zadnjici iz druge tkanine, s špagaricami, mnogi pa bosi, in ker so barve tako raznolike, vse skupaj tvorijo temnikav, skoraj črn madež smrdljivega blata, kot mulj na Caisu do Sodre. Čakajo in še naprej bodo čakali, dokler ne pridejo na vrsto, dolge ure so že na nogah, nekateri že od ranega jutra, matere držijo v naročju majhne otroke, dojijo novorojence, očetje se pogovarjajo med seboj o moških zadevah, starci mrko molčijo, negotovi v nogah, a se jim kar smeji, kajti dan miloščine je edini dan, ko jim svojci ne privoščijo smrti, saj bi jih ta oškodovala za nekaj eskudov. Tudi vročica razsaja pa kašelj, kroži nekaj stekleničk žganice, ki pomagajo pregnati čas v

in pozabiti na mraz. Ce bo spet začelo deževati, bodo premočeni do kože, saj tu ni nobenega zavetja.

Ricardo Reis je šel čez Bairro Alto dol po ulici Norte, koje prišel do trga Cam6es, je bilo, kot bi se znašel v blodnjaku, ki bi ga vodil vedno na isto mesto, do tega poplemenitenega bronastega kipa z mečem, neke vrste D'Artagnana, ovešenega z lovorovo krono, ker je v zadnjem hipu uspel iztrgati kraljičine diamante iz rok spletkarskega kardinala, kateremu bo, potem ko se preobrnejo časi in politike, navsezadnje še služil, a ta tukaj, ki je že mrtev in se ne more več prijaviti v vojaško službo, bi moral vsaj vedeti, da ga po vrsti ali naključno izkoriščajo voditelji, vključno s kardinali, ko jim gre tako na roko. Čas je za kosilo, dopoldne mu je hitro minilo, medtem ko se je sprehajal in raziskoval, videti je, kot da ta možak nima drugega dela, spi, je, se sprehaja, sem in tja napiše kakšen verz, z veliko muko, v agoniji zaradi stopice in rime, nič, kar bi lahko primerjali s stalnimi dvoboji mušketirja D,Artagna na, samo Luzij ada ima več kot osem tisoč verzov, in kljub temu je tudi ta pesnik, ne da bi se ponašal s tem nazivom, kot je mogoče preveriti pri vpisu v knjigo hotelskih gostov, a nekega dne se ga ne bodo spominjali kot zdravnika, niti Alvara kot pomorskega inženirja, niti Fernanda kot korespondenta za tuje jezike, služba nam daje kruh, to je res, a od tam ne pride slava, temveč, da si nekoč napisal, Nel mezzo d el camin d i nostra vita, ali M enina e

mor;a me levaram da casa dos meus pais, ali En un lugar de la M ancha, de cuyo nombre no quiero acord arme, da ne zapadem spet v skušnjavo, da bi ponovil, čeprav zelo upravičeno, As armas e os baroes assinalad os, naj nam bo ponavljanje oproščeno, Arma virumque cano. Človek se mora ves čas truditi, da si zasluži ime človek, vendar je manj gospodar samega sebe in svoje usode, kot misli, da je, čas, vendar ne njegov, bo naredil, da bo zrasel ali da bo ugasnil, včasih celo zaradi drugih zaslug ali tistih, ki jih bodo drugače presojali, Kaj boš, ko se boš znašel ponoči na k oncu ceste.

Skoraj se je že znočilo, ko se je ulica Seculo očistila revežev. Medtem je Ricardo Reis poobedoval, šel v dve knjigar ni, okleval na vratih Tivolija, ali naj gre gledat film Ljubim vse ženske z Janom Kiepuro, ni šel, ob drugi priložnosti, potem se je vrnil v hotel s taksijem, ker so ga od toliko hoje že bolele noge. Ko je deževalo, se je zatekel v kavarno, prebral popoldanske časopise, pristal, da mu očistijo čevlje, očitno razmetavanje s kremo, na teh ulicah, ki jih nalivi nenadoma preplavijo, a čistilec mu je pojasnil, da je vedno bolje preprečiti kot zdraviti, čevelj, zaščiten z neprepustnim premazom, veliko bolje prenaša dež, gospod doktor, in strokovnjak je imel najbrž prav, ko se je Ricardo Reis v svoji sobi sezul, je imel noge suhe in tople, to je potrebno, da ostanemo pri zdravju, tople noge, sveža glava, čeprav fakulteta ne priznava teh empiričnih znanj, pa ne izgubimo ničesar, če nasvet upoštevamo. Hotel je pogreznjen v globok spokoj, niti ena vrata ne loputnejo, slišati ni nobenega glasu, zvonček je obmolknil, upravnika Salvadorja ni v recepciji, da bi sprejemal goste, kar je povsem neobičajno, in Pimenta, ki je šel po ključ, se giblje lahkotno, brezsnovno kot škrat, res, da mu že od jutra ni bilo treba tovoriti kovčkov, kakšna sreča zanj. Ko je Ricardo Reis okoli devete odšel dol na večerjo, kot si je obljubil, je naletel na opustošeno jedilnico, strežaji so se pogovarjali na enem koncu, naposled se je prikazal Salvador, tako da so se natakarji malo premaknili, to moramo narediti vedno, ko se pojavi naš hierarhično nadrejeni , dovolj je, na primer, prestaviti težo na desno nogo, če je ta prej počivala na levi, velikokrat je to povsem dovolj, ali pa še preveč, Še strežete večerjo, je oklevaje vprašal gost, seveda, za to so bili tam, pa tudi Salvador, ki je rekel, naj se gospod doktor ne čudi, na silvestrovo imajo ponavadi malo gostov, tisti, ki pa so nastanjeni v hotelu, običajno večerjajo zunaj, saj je reveillon ali revelion, ali kakšna je že beseda, nekoč so tu v hotelu prirejali zabavo, a so bili lastniki mnenja, da so stroški previsoki, običajno delo je bilo moteno in kakšen štrapac, da ne govorimo, koliko škode je povzročilo veseljačenje gostov, saj vemo, kako se stvari zgodijo, enemu kozarčku sledi drugi, ljudje se začnejo prerekati, potem pa nastane hrup, prerivanje, poslušati smo morali pritožbe tistih, ki niso imeli veselja do zabav,

vedno se najdejo taki, Skratka, zaključili smo z revelionom , a mi je žal, priznam, lepa noč je bila, hotelu je dajala prefinjen in moderen pridih, zdaj pa je tole, ta puščava, Ne skrbite, pa pojdite bolj zgodaj v posteljo, ga je potolažil Ricardo Reis, in Salvador je odgovoril, da ne, da je doma ob polnoči vedno poslušal dvanajst udarcev, to je bila družinska tradicija, pojedli so dvanajst rozin, eno na udarec, slišal je, da so govorili, da to prinaša srečo za naslednje leto, to v tujini radi počnejo.

Govorite o bogatih državah, ampak res mislite, da vam bo to prineslo srečo. Ne vem, ne morem reči, morda bi bilo zame leto še slabše, če jih ne bi pojedel, s takšnimi ali drugačnimi argumenti tisti, ki nima Boga, išče bogove, kdor je bogove zapustil, si Boga izmisli, nekoč se bomo osvobodili tega in onih, Obhajajo me nekateri dvomi, poleg tistih, ki jih je nekdo izrazil, prej ali potem, a ne tukaj, da si ne moreš privoščiti tako prostodušno govoriti s spoštovanja vrednimi gosti.

Ricardo Reis je večerjal, tako da mu je stregel en sam natakar, maitre pa je kot okrasek stal na koncu jedilnice, Salvador se je ugnezdil v recepciji in prebijal ure do svojega zasebnega reveillona, za Pimento ne vemo, kje bo pristal, sobarice pa so odšle gor na podstreho, če jo hotel ima, oziroma v podstrešnico, kjer bodo, ko odbije polnoč, nazdravile druga drugi z močnimi domačimi likerji in zraven jedle piškote, ali pa so odšle domov in je ostalo samo dežurstvo, kot v bolnišnicah, kuhinja je že evakuirana citadela, vse to so le predvidevanja, seveda, gosta ponavadi ne zanima, kako deluje hotel v ozadju, edino, kar želi, je pospravljena soba in obroki ob svojem času, plača, zato hoče biti dobro postrežen. Ricardo Reis ni pričakoval, da mu bodo za posladek postregli veliko rezino pince, značilne za praznik Svetih treh kraljev, take pozornosti stranko spremenijo v prijatelja, pa še ravno v svojem kosu je dobil bob, a ne namenoma, natakar se mu je dobrodušno nasmehnil in rekel, Na dan Svetih treh kraljev boste dali za pijačo, gospod doktor, Dogovorjeno , Ram6n, tako mu je bilo namreč ime, lahko bi torej rekli kar na dan tega Kralja,7 ampak Ram6n šale ni razumel. Niti deset še ni, kako se čas vleče, staro leto noče in noče stran. Ricardo Reis je ošinil mizo, za katero je pred dvema dnevoma videl doktorja Sampaia in njegovo hčerko Marcendo, začutil je, da se ga polašča siv oblak, če bi bila danes tukaj, bi lahko poklepetali, edini gostje v tem večeru konca in ponovnega začetka, kaj bi lahko bilo primernejše. V spomin si je priklical dekletovo srce parajočo kretnjo, s katero je poprijela negibno roko in jo položila na mizo, ročico, ki jo je tako ljubkovala, druga, ki je bila okretna in zdrava, je pomagala sestri, a je imela svoje, neodvisno življenje, ni mogla vedno priskočiti na pomoč, naj povemo primer, zdrava se je rokovala z drugimi pri formalnem predstavljanju, Marcenda Sampaio, Ricardo Reis, zdravnikova roka bi stisnila

to roko dekleta iz Coimbre, desnico z desnico, njegova levica bi se, če bi hotela, lahko približala, sodelovala pri srečanju, njena pa, bingljaje ob telesu, bi bila kot odsotna. Ricardo Reis je začutil, kako mu oči zalivajo solze, nekateri ljudje še vedno grdo govorijo o zdravnikih, češ da so, vajeni gledati bolezni in nesreče, trdega srca, pa si poglejte tega, ki postavlja te trditve na laž, morda zato, ker je pesnik, čeprav skeptične vrste, kot smo že lahko izkusili. Ricardo Reis je zatopljen v misli, nekatere bržčas težje doumljive, sploh za nekoga, kot smo mi, ki smo zunanji opazovalci, in Ram6n, ki ve precej tako o enih kot o drugih, vpraša, Ali želite še kaj, gospod doktor, vljuden način izražanja, ki pa pomeni ravno obratno od tistega, kar je bilo izrečeno, namiguje na to, da naj reče ne, tako prodorni smo pri razumevanju, da je včasih že pol besede dovolj, dokaz je Ricardo Reis, ki vstane, reče Ram6nu lahko noč, mu zaželi srečno novo leto, in ko gre mimo recepcije, počasi ponovi Salvadorju pozdrav in dobre želje, občutek je enak, njegov odziv je bolj očiten, saj je konec koncev upravnik. Ricardo Reis se počasi vzpenja po stopnicah, utrujen je, podoben likom iz stripov v časopisih ali s sličic, ki govorijo o tistem obdobju leta, staro leto, sivolaso in zgubano, v peščeni uri ni več peska, izginjajoč v gosti temini minulega časa, medtem ko se novo leto bliža na žarku svetlobe, debelušno kot otroci, kijih hranijo z mlekom v prahu, in recitira otroško pesmico, kot bi nas vabil na ples ur, Sem leto tisoč devetsto šestintrideset, radujte se z menoj. Vstopi v sobo in sede, njegova postelja je odgrnjena, v vrču je sveža voda, če bo ponoči začutil žejo, copate so na preprogi, nekdo bdi nad menoj, dobri angel, hvala. Na ulici se razlega hrup pločevin k, ko gre mimo vesela družba, odbilo je že enajst in tedaj Ricardo Reis nenadoma skoči pokonci, skoraj besen, Kaj počnem tukaj, vsi praznujejo in se zabavajo, doma, na ulici, na plesu, v gledališčih in v kinu, v igralnicah, kabaretih, vsaj do Rossia bi moral, pogledat do ure na glavni postaji, očesa časa, kiklopa, ki ne meče skal, temveč minute in sekunde, ki pa zato niso nič manj krute in težke, in kijih moram pač prenašati, kot jih prenašamo mi vsi, dokler mi zadnja in vse skupaj ne raztreščijo desk moje barke, a tako ne, ko sedim tukaj in gledam na uro, sedim, sključen nad samim seboj sedim, in ko je zaključil s samogovorom, je oblekel dežni plašč, si poveznil klobuk, energično pograbil svoj dežnik, človek postane čisto drug, ko sprejme odločitev. Salvadorja ni več, odšel je domov, Pimenta pa ga je vprašal, Gospod doktor, greste ven, Grem, malo se bom sprehodil naokoli, in se je odpravil dol po stopnicah, Pimenta je šel z njim do vrha stopnic, Ko se boste vrnili, gospod doktor, dvakrat pozvonite, enkrat na kratko, drugič daljše, tako bom vedel, da ste vi, Boste pokonci, Po polnoči bom legel, a name se ne ozirajte, gospod doktor, vrnite se, ko želite, Srečno novo leto, Pimenta, Zelo uspešno novo

leto, gospod doktor, stavki z novoletnih voščilnic, to je vse, kar sta si izrekla, a ko je Ricardo Reis prišel do konca stopnic, se je spomnil, da je v tem prazničnem času navada dati majhno zahvalo nižjemu osebju, saj računa na to, Ah, pa kaj, saj sem tukaj šele tri dni, italijanski paž ima svetilko ugasnjeno, spi.

Ulica je mokra in drseča, tiri se svetijo daleč gor po ulici Alecrim, kdo ve, katera zvezda ali papirnati zmaj jih držita na točki, za katero se v šoli učimo, da se v njej srečata vzpored nici v neskončnosti, neskončnost mora biti izredno velika, da se toliko stvari, vse in vseh velikosti, steka tja, ravne vzporednice in običajne črte pa tudi krive in sečnice, tramvaji, ki se vzpenjajo po tračnicah, in potniki, ki se v njih peljejo, blesk v očeh vsakega od njih, odmev njihovih besed, neslišen dotik misli, žvižg ob oknu, kot znak, Greš dol ali ne greš, Saj je še zgodaj, je odvrn il glas tam gori, ali je bil moški ali ženski, je vseeno, spet ga bomo srečali v neskončnosti. Ricardo Reis se je spustil po Chiadu in ulici Carmo, tako kot on, se je spuščala še precejšnja množica, skupine, družine, čeprav je bilo največ osamljenih moških, ki jih nihče ne čaka doma, ali pa so za novo leto raje zunaj, mogoče bo šel res mimo, čez njihove in naše glave bo poletela črta svetlobe, meja, tedaj bi lahko rekli, da sta čas in prostor skupaj eno, tam so bile tudi ženske, kiso za urico prekinile bedno gnanje, v življenju so si vzele odmor, hočejo biti navzoče, če bodo razglasili novo življenje, izvedeti, kateri njegov delež jim pripada, ali bo res novo ali še vedno eno in isto.Na Rossiu je največ ljudi okoli gledališča Teatro Nacional. Na lepem se je ulilo, odprli so se dežniki, kot svetleči oklepi žuželk ali kot bi bila množica vojska, ki se, zaščitena s ščiti, ki bi jih imela nad glavo, pomika naprej v napad na neomajno trdnjavo. Ricardo Reis je zakorakal v gnečo, ki je bila sicer manj gosta, kot je bilo videti od daleč, utrl si je pot, medtem je nehalo deževati, dežniki so se zaprli kot jata ptic, ki sede in si otrese krila pred večernim počitkom. Vsi imajo nos v zraku, s pogledom, uperjenim v rumeno številčnico ure. Z ulice Primeiro de Dezembro se približuje skupina fantov, ki tolčejo s pokrovkami, bam, bam, drugi pa rezko piskajo. Obkrožijo trg pred postajo, se usidrajo pod arkadami gledališča in pri tem ne nehajo na ves glas pihati v piščalke in tolči po pločevinastih piskrih, in ta hrup se je pomešal z drdranjem ragelj, ki se razlega po vsem trgu, ra-ra-ra-ra, štiri minute do polnoči je, ah, kako minljivi smo ljudje, tako skopuški s tistega malo časa, ki ga imamo na voljo za življenje, vedno se pritožujemo , da je življenje kratko, pa pustimo za seboj le beli šum pene, tukaj pa vsi nestrpni čakajo, da minejo posled nje minute, tako velika je moč upanja. Nekaj jih od silnega pričakovanja kriči, in razburjenje narašča, ko se od obrežja reke zasliši globoki glas zasidranih ladij, kot dinozavrov, ki rjovejo s svojim

predzgodovinskim gromenjem, ki ti zatrese želodec, sirene spuščajo predirljive zvoke, kot živali, ki bi jih davili, in hupanje avtomobilov nedaleč stran je oglušujoče, zvončki tramvajev zvonijo, kolikor morejo, ne dosti, naposled minutni kazalec prekrije urnega, polnoč je, veselje ob osvoboditvi, za hip je čas spustil iz rok ljudi, jim pustil, da živijo sami, samo ironično in dobrodušno gleda, tam so, objemajo se med seboj, znanci in neznanci, moški in ženske se poljubljajo naključno, to so najboljši poljubi, poljubi, ki nimajo prihodnosti. Predirljivi zvok siren zdaj napolnjuje celoten prostor, golobi na pročelju gledališča se zdrznejo, nekateri vznemirjeni zaplahutajo, a slabo minuto kasneje se trušč že polega, nekaj poslednjih vzdihljajev, videti je, kot bi ladje na reki izginile v megli na odprto morje, in ko že govorimo o tem, tam je D. Sebastiao v svoji niši na pročelju, deček, našemljen za bodoče pustovanje, če ga niso postavili drugam, temveč prav sem, bomo morali ponovno preučiti pomembnost in poti sebastianizma, z meglo ali brez, znano je, da bo Pričakovani8 prispel z vlakom, ki ima ponavadi zamudo. Na Rossiu je še vedno nekaj skupin, a vznemirjenje se je poleglo. Ljudje so se umaknili s pločnikov, saj vedo, kaj sledi, iz stavb bodo začeli metati smeti na ulico, taka je navada, kar pa tu niti ni toliko občutiti, saj v teh hišah stanuje malo ljudi, večino sov poslopjih pisarne in klinike. V se vzdolž ulice Ouro so tla posuta z odpadki in še vedno mečejo skozi okna cunje, prazne škatle, navlako, ostanke hrane in ribje kosti, zavite v časopise, ki jih po ulicah kar mrgoli, nočna posoda, polna žarečega pepela, se je razletela, da so iskre zaplesale naokrog, in ljudje, ki hodijo mimo, iščejo zavetje pod balkoni in se tiščijo ob stavbe, kričijo, obrnjeni gor, ampak to ni resno pritoževanje, saj gre za nekaj običajnega, naj se vsak zaščiti, kot se ve in zna, saj to je noč za proslavljanje , za veselje, kakršno si je zmožen vsak sam priskrbeti. Ljudje mečejo stran tisto, kar ni koristno, predmete, ki ne služijo ničemur več in jih nima smisla prodati, ki so jih shranili za to priložnost in so kot vraže, da bo novo leto polno obilja, če nič drugega, se bo naredil prostor, kamor bo lahko prišlo kaj dobrega, zato upajmo, da nas ne bodo pozabili. Od vrha neke stavbe je nekdo zaklical, Pazi, pada, si je dal dela in nas opozoril, in po zraku v krivulji prileti nekaj velikega, skoraj udari v električne kable tramvaja, kakšna neprevidnost, ki bi lahko povzročila resno nesrečo, potem pa se z vso silo raztrešči ob kamnih, to je bila lutka, takšna s tremi nogami, ki jih uporabljamo tako za moške suknjiče kot tudi za ženske obleke, samo če so dovolj korpulentne, črna podloga se je razparala, leseni del pa so načeli črvi, tako raztreščena od udarca, komaj še spominja na človeško telo, manjka ji glava, nima nog, fant, ki je šel mimo, jo je brcnil v jarek, jutri pride smetarski voz in odpelje vse, tako črepinje kot lupine, umazane cunje, piskre, ki jih niti loncevez niti

zbiralec starih kovin ne bi mogla več uporabiti, žar brez dna, polomljen okvir za sliko, razcefrane polstene rože, še malo, pa bodo začeli berači brskati po smeteh, gotovo bodo našli kaj uporabnega, kar nekaterim ne služi več, pomeni drugim preživetje.

Ricardo Reis se vrne v hotel. V tem mestu ne manjka krajev, kjer se praznovanje nadaljuje, z lučkami, penečim vinom ali pravim šampanjcem in divjim veseljačenjem, kot časopisi nikoli ne pozabijo zapisati, lahkimi ali malo manj lahkimi ženskami, nekaterimi neposrednimi in razgaljenimi ter drugimi, ki ohranjajo neke rituale približevanja, ampak ta moški ni neustrašni preizkuševalec pustolovščin, pozna jih po pripovedovanju, če si je kdaj drznil poskusiti, pa je prišel tako hitro ven, kot je šel noter.Skupina, ki gre mimo in neubrano prepeva, mu zakriči, Srečno novo leto, stari, on pa odgovori s kretnjo, dvignjeno roko, zakaj bi govoril, saj so že mimo, toliko mlajši od mene. Stopa po smeteh na ulici, zaobide prevrnjene smetnjake, pod podplati mu škripa zdrobljeno steklo, še to se manjka, da bi skozi okna skupaj z lutko pometali še starce, razlika ni velika, od določene starosti naprej nam glava ne služi več, niti noge ne vedo, kam naj nas nesejo, na koncu smo kot majhn i otroci, nebogljeni, a naša mati je že mrtva, ne moremo se vrniti k njej, na začetek, v tisti nič, ki je bil pred začetkom, nič je resnica, ki obstaja, prej, ne šele po smrti, vstopimo v nič, iz niča smo resda prišli, začeli smo z ne-bitjo, in ko bomo enkrat mrtvi, bomo razpršeni, ne bomo se zavedali, a bomo kljub vsemu obstajali. Vsi smo imeli očeta in mater, a smo otroci naključja in potrebe, ne glede na to, kaj sploh ta stavek pomeni, je pomislil Ricardo Reis, naj ga še sam pojasni.

Pimenta še ni šel spat, ura je šele okoli pol enih zjutraj. Prišel je dol odpret vrata, bil je začuden, Zgodaj ste se vrnili, se niste dobro zabavali, Utrujen sem, zaspan, Veste, današnja novoletna praznovanja so čisto nekaj drugega, kot včasih, Res je, v Braziliji je živahneje, sta izmenjevala te diplomatske stavke, medtem ko sta se vzpenjala po stopnicah, na vrhu stopnišča se je Ricardo Reis poslovil, Lahko noč, in se podal nadstropje više, Pimenta je odgovoril, Lahko noč vam želim, in začel ugašati luči po hodniku, pustil je samo brlivke, preden bo legel k počitku, bo zmanjšal razsvetljavo še v drugih nadstropjih, prepričan, da bo mirno spal vso noč, saj ob takšni uri ne bo več novih gostov. Slišal je korake Ricarda Reisa na hodn iku, v tako popolni tišini človek zazna tudi najmanjši šum, nobena soba ni osvetljena, ali gostje že spijo ali pa so prazne, tam na koncu bledo sveti tablica s številko dvesto ena, tedaj Ricardo Reis opazi, da skozi režo pod njeg ovimi vrati prihaja žarek svetlobe, najbrž je pozabil luč, saj to se lahko zgodi vsakomur, vtaknil je ključ v ključavnico, odprl, na kavču je sedel moški,

ki ga je takoj prepoznal, čeprav ga ni videl že dolga leta, in ni pomislil, da je nenavad no, da nanj čaka Fernando Pessoa, rekel je, Živjo, čeprav je podvomil, da bi mu drugi odgovoril, absurdnost se vedno ne ravna po logiki, a vendarle je odgovoril, rekel je Pozdravljen, in mu ponudil roko, potem sta se objela, Kako se imate, je eden od njiju vprašal, ali pa oba, ni treba preverjati, saj je stavek precej nepomemben, Ricardo Reis si je slekel dežni plašč, odložil klobuk, skrbno odnesel dežnik v kopalnico, če še kaplja od njega, je tam linolejski pod, kljub temu se je prej prepričal, potipal je vlažno svilo, nič več ne teče od nje, vso pot nazaj ni deževalo. Vzel je stol in sedel obiskovalcu nasproti, opazil je, da je Fernando Pessoa sproščeno oblečen, kar je portugalski način za to, da povemo, da omenjeno telo ni imelo na sebi ne površnika niti dežnega plašča niti kakršne koli druge zaščite proti slabemu vremenu, niti klobuka, s katerim bi si pokril glavo, nosil je namreč samo črno obleko z dvovrstnim suknjičem, telovnik in hlače, belo srajco, tudi črno kravato in čevlje ter nogavice, kot bi se oblekel nekdo, ki se odpravlja na pogreb ali bi bila njegova služba pokopavati druge. Z naklonjenostjo se spogledata, vidi se, da sta vesela, da sta se po dolgem času spet srečala, prvi spregovori Fernando Pessoa, Izvedel sem, da ste me šli obiskat, ni me bilo tam, a so mi povedali, ko sem prišel, in Ricardo Reis je tako odgovoril, Mislil sem, da boste tam, a n isem si mislil, da bi lahko kdaj odšli od tam, Zaenkrat še grem, imam še kakšnih osem mesecev, da po mili volji hodim naokrog, je pojasnil Fernando Pessoa, Zakaj ravno osem mesecev,je vprašal Ricardo Reis, in Fernando Pessoa je pojasnil podatek, Točen izračun, če gledamo na splošno ali povprečno, je devet mesecev, toliko, kolikor časa preživimo v trebuhih naših mam, mislim, da gre za vprašanje ravnovesja, preden se rodimo, nas še ne morejo videti, a vsak dan mislijo na nas, potem ko umremo, nas ne morejo več videti in vsak dan nas malo bolj pozabijo, razen v izjem nih primerih je devet mesecev dovolj, da pokojnik pade v popolno pozabljenje, zdaj pa mi vi povejte, kaj vas je prineslo na Portugalsko, Ricardo Reis je potegnil listnico iz notranjega žepa suknjiča, iz nje izvlekel preganjen papir in ga pomolil Fernandu Pessoi, a ta ga je s kretnjo zavrnil in rekel, Ne znam več brati, vi preberite, in Ricardo Reis je bral, Fernando Pessoa je umrl Stop Odhajam v Glasgow Stop Alvaro de Campos, ko sem prejel ta telegram, sem se odločil, da se vrnem, to sem čutil kot neke vrste dolžnost, Ton komunikacije je zelo zanimiv, ni kančka dvoma, da je to poslal Alvaro de Campos, celo v tako malo besedah je čutiti neke vrste zlohotno zadovoljstvo, skoraj posmeh, globoko v sebi je Alvaro pač tak, Obstaja pa še drug razlog za mojo vrnitev, ta je bolj sebičen, novembra je v Braziliji izbruhnila revolucija, veliko je bilo mrtvih, veliko ljudi so prijeli, ustrašil sem se, da se bo situacija še

poslabšala, bil sem neodločen, naj grem ali ne, potem pa je prišel telegram in to je prevesilo jeziček na tehtnici, izrekel sem se, kot je nekdo rekel. Vaša usoda, Reis, je, da bežite pred revolucijami, tisoč devetsto devetnajstega ste odšli v Brazilijo zaradi ene, ki je propadla, zdaj pa ste pribežali iz Brazilije zaradi druge, ki je najverjetneje tudi spodletela, Če smo natančni, nisem pobegnil iz Brazilije, in morda bi bil še vedno tam, če vi ne bi umrli, Spominjam se, da sem v svojih poslednjih dneh pred smrtjo bral novice o tej revoluciji, mislim, da je šlo za nekaj boljševiškega, Ja, boljševiki so jo sprožili, nekaj častnikov in nekaj vojakov, vendar so tiste, kijih ni doletela smrt, prijeli, vsega je bilo konec v dveh, treh dneh, Strah pa vam je pognalo v kosti, Seveda, Tudi tu na Portugalskem je bilo par revolucij, Vem, ja, novice o njih so prišle do nas, Ste še vedno monarhist, Še vedno, Brez kralja, Monarhist si lahko kljub temu, da si ne želiš kralja, To velja za vas, Tako je, Dobro protislovje, Nič slabše od drugih, ki sem jih izkusil na lastni koži, Zavzemati se z željo za tisto, za kar veste, da se ne morete zavzemati z voljo, Točno tako, Še vedno se spominjam, kdo ste, Seveda.

Fernando Pessoa je vstal s kavča, se malce sprehodil naokrog, v sobi se je ustavil pred ogledalom, potem se je vrnil, Čuden občutek je, da se gledam v ogledalu, pa se v njem ne vidim, Se ne vidite, Ne, ne vidim se, vem, da se gledam, a se ne vidim, Ampak imate senco, To je vse, kar imam. Spet je sedel, prekrižal noge, Kaj pa zdaj, boste za vedno ostali na Portugalskem ali se boste vrnili domov, Še ne vem, s seboj sem prinesel samo najnujnejše, morda se bom odločil ostati in bom odprl ordinacijo, dobil svoje stranke, lahko pa se zgodi tudi, da se vrnem v Rio, ne vem, zaenkrat sem tukaj, in če vse seštejem, mislim, da sem prišel, ker ste vi umrli, tako je, kot bi ob vaši smrti samo jaz lahko zapolnil prostor, kiste ga pustili praznega, Noben živi ne more nadomestiti mrtvega, Nihče od nas ni zares živ niti zares mrtev, Dobro povedano, s tem stavkom bi lahko spisali eno tistih vaših od. Oba sta se nasmehnila. Ricardo Reis je vprašal, Povejte mi, kako ste vedeli, da sem nastanjen v tem hotelu, Ko si mrtev, veš vse, to je ena od prednosti, je odgovoril Fernando Pessoa, Kako ste pa vstopili, kako ste prišli noter v mojo sobo, Kot kdor koli drug, Niste prišli po zraku, niste šli skozi stene, Kakšna trapasta ideja, dragi moj, to se dogaja samov knjigah o duhovih, mrtvi uporabljajo poti živih, sajvbistvu drugih sploh ni, prišel sem s pokopališča Radosti, kot kateri koli drug smrtnik, povzpel sem se po stopnicah, odprl sem vrata, sedel na kavč in vas počakal, Pa ni nihče opazil, da je vstopil neznanec, kajti tukaj ste neznanec, To je druga prednost tega, da si mrtev, nihče nas ne vidi, razen če tega sami ne želimo, Ampak jaz vas vidim, Ker jaz hočem, da me vidite, in poleg tega, če dobro premislimo, kdo sploh ste

vi, vprašanje je bilo več kot očitno retorično, ni pričakovalo odgovora, in Ricardo Reis ni odgovoril ničesar, saj ga sploh ni slišal. Nastopila je mučna, gosta tišina, kot iz drugega sveta, zaslišalo se je, kako je ura na podestu odbila dve. Fernando Pessoa je vstal, Moram nazaj, .'Že, No, ne mislite, da imam uro, do katere se moram vrniti, svoboden sem, res, da je tam moja babica, a me je nehala gnjaviti, Ostanite še malo, Pozno je že, morate počiti, Kdaj se vrnete, .'Želite, da se vrnem, Zelo bi bil vesel, lahko bi se pogovarjala, obnovila prijateljstvo, ne pozabite, da sem po šestnajstih letih nov v teh krajih, Ampak, glejte, skupaj bova lahko samo osem mesecev, potem je konec, ne bom imel več časa, Če gledaš od prvega dne, je osem mesecev celo življenje, Ko bom lahko, bom prišel, Se ne bi dogovorila za dan, uro, kraj, Samo tega ne, Potem pa kmalu nasvidenje, Fernando, v veselje mi je bilo, da sva se videla, Meni tudi, Ricardo, Ne vem, ali vam lahko zaželim srečno novo leto, Kar zaželite, nič mi ne bo škodilo, saj so samo besede, kot sami veste, Srečno novo leto, Fernando, Srečno novo leto, Ricardo.

Fernando Pessoa je odprl vrata sobe, stopil ven na hodnik. Njegovih korakov ni bilo slišati. Dve minuti kasneje, kolikor je potrebno, da prideš dol po strmih stopnicah, so spodnja vrata zaloputnila, zvonček je na hitro pozvonil. Ricardo Reis je stopil do okna. Po ulici Alecrim se je oddaljeval Fernando Pessoa. Tiri, še vedno vzporedni, so se blesketali.

2 Orpheu je bila literarna revija, pri kateri je sodeloval tudi Pessoa. Orfeu - Orfej; tu Saramago vzpostavi dvou1nje, ker uporabi drugo; Pessoa kot pesnik revije Orpheu, pri kateri je sodeloval, in pesnik Orfej.

-' Slavna Pessoova pesnitev M ensagem (Sporočilo), 1934.

4 V portugalščini cen1iterio dos Prazeres , pokopališče v Lizboni.

5 Miseric6rdia - usn1iljenje, mundo - svet.

6 Rafael Bordalo Pinheiro, un1etnik, njegovo slavno delo je figura zeja-povinha ali hudo1nušnega kmeta.

7 Besedna igra, v portugalščini Reis pomeni kralj, Dia de Reis pa je praznik Svetih treh kraljev.

8 O Deseja do ali Pričakovani je naziv portugalskega kralja Sebastjana I. (D. Sebastiao, 1554- 1578).

Govori se, oziroma časopisi poročajo, bodisi iz lastnega prepričanja, ne da bi poprej prejeli kakšno sporočilo, bodisi, ker jim je nekdo vodil roko, če jim predlogi in namigi niso zadostovali, časopisi torej pišejo, kot bi šlo za prerokbo, da bo na ruševinah velikih držav naša, Portugalska, utrdila svojo izjemno moč in previdno inteligenco mož, ki jo vodijo. Padli bodo torej in beseda ruševine kaže, kako in s kakšnim apokaliptičnim pokom ti dandanes prevzetni narodi, ki se petelin ijo, da so mogočni, a živijo v veliki zmoti, kajti kmalu bo napočil dan, najsrečnejši dan v analih tega naroda narodov, ko bodo državniki drugih držav prišli v luzitansko deželo prosit za mnenje, pomoč, modrost, usmiljeno roko, olje za svetilko, k nam, naše mogočne portugalske vodje, ki vodijo Portugalce, kdo so ti, začenši z naslednjo vlado, ki se pripravlja, z vrhovnim poveljnikom Oliveiro Salazarjem, predsednikom sveta in finančnim ministrom, potem, na spoštljivi razdalji in po vrsti, če sledimo slikam, objavljenim v omenjenih časopisih, Monteiro z zunanjih zadev, Pereira z gospodarstva, Machado s kolonij, Abranches z javnih del, Bettencour t s pomorstva, Pacheco z izobraževanja, Rodrigues s pravosodja, Sousa z vojnega, Sousa z notranjega, prvi Passos de Sousa in drugi Paes de Sousa, vsi zapisani s polnimi imeni, da jih bodo peticije hitreje dosegle, nismo še omenili Duqueja s kmetijstva, brez njegovega mnenja ne bi ne v Evropi ne na svetu pridelali niti zrnca pšenice, pa še, kar je ostalo, Med narekovaji Lumbrales s financ in Andrade s korporacij, ta naša nova država je namreč korporativna, čeprav še v povojih, zato je en podsekreta r dovolj. V tukajšnjih časopisih piše tudi, da je velik del države pobral najboljše in najobilnejše sadove vzorčne uprave in javnega reda, in če bo ta izjava videti kot graje vredna, saj diši po samohvali, preberite tisti časopis iz Ženeve v Švici, ki na dolgo in široko v francoščini, ki mu daje večjo avtoriteto, razpreda o prej omenjenem portugalskem diktatorju in nas imenuje velike srečneže, ker imamo na oblasti tako modrega voditelja. Avtor članka, ki se mu iz srca zahvaljujemo, ima popolnoma prav, a ne pozabite, prosim, da Pacheco ni nič manj pameten, če bo jutri izjavil, kar bo tudi storil, da je treba dati osnovnošolskemu izobraževanju to, kar mu pripada, ampak nič več, brez pretiranega hrepenenja po znanju, kajti znanje, ki ga dobiš, preden nastopi pravi trenutek, ne služi ničemu r, in tudi, da je materialistična

in paganistična vzgoja precej hujša od mraka nepismenosti v čistem srcu, saj uduši najboljše namene, zato, Pacheco podčrta in sklene, da je Salazar največji vzgojitelj našega časa, če ni ta trditev predrzna in neprimerna, ko pa smo preživeli šele približno tretjino stoletja.

Ne mislite, da so bile te novice objavljene vse skupaj na isti strani časopisa, predpostavimo, da bi jim pogled, ki jih zaobjema, dal medsebojno dopolnjujoč in eno iz druge izhajajoč smisel, kot je videti. To so dogodki in reportaže iz zadnjih dveh ali treh tednov, kiso tu postavljeni eni čez druge kot domine, vsak s svojo drugo enako polovico, razen, če je dvojna in se jo postavi križem, to so pomembni dogodki, na katere se gleda z distance. Ricardo Reis je zatopljen v branje jutran jikov, medtem ko z užitkom srka kavo z mlekom in grizlja popečene kruhke, pripravljene v hotelu Bragan<;a, mastne in hrustljave, protislovje kar bode v oči, to so užitki iz prejšnjih časov, ki so danes že pozabljeni, zato se vam je zdela povezava teh dveh izrazov neprimerna. Poznamo že sobarico, kiprinaša zajtrk, to je Lidia, ona tudi postilja in čisti ter ureja sobo, Ricarda Reisa vedno kliče gospod doktor, on pa ji pravi enostavno Lidia, ker pa je lepo vzgojen mož, je ne tika, temveč jo prosi, Naredite mi to, Prinesite mi ono, njej pa je všeč, tega ni vajena, običajno jo že prvi dan takoj tikajo, kdor plačuje, misli, da mu denar podeljuje in potrjuje vse pravice, čeprav, ne bodimo krivični in priznajmo, da je še ena gostja do nje enako spoštljiva, to je gospodična Marcenda, hčerka doktorja Sampaia. Lidia ima kakšnih trideset let, je zrela in postavna ženska, temnolasa in polnokrvna Portugalka, prej nižje rasti kot ne, če je pomembno omeniti posebne znake oziroma fizične lastnosti običajne sobarice, ki je do sedaj edinole čistila tla, stregla zajtrk in se enkrat smejala, ko je videla moškega na hrbtu drugega, medtem ko se je ta gost smehljal, tako simpatičen, vendar je nekaj žalostnega na njem, najbrž ni prav srečen človek, čeprav sotrenutki, ko se mu obraz razjasni, tako kot ta temačna soba, ko zunaj oblaki pustijo soncu, da se pokaže skoznje, sem noter seže neke vrste dnevna mesečina, svetloba, ki ni dnevna, svetloba, ki je senca svetlobe, in ker je bila Lidijina glava v takem položaju, je Ricardo Reis zagledal znamenje, ki ga je imela blizu nosnice, Lepo ji pristoji, je pomislil, potem ni več vedel, ali misli znamenje ali beli predpasnik ali pa poškrobljeno avbo na glavi ali izvezeni ovratnik, ki ji je oklepal vrat, Da, lahko odnesete pladenj .

Minili so trije dnevi, a Fernando Pessoa se ni ponovno prikazal. Ricardo Reis si ni postavil vprašanja, primernega takšni situaciji, Ali so bile vse le sanje, popolnoma prepričan je bil, da je Fernando Pessoa iz dovolj mesa in krvi, da je lahko objemal

in bil objet, prišel v to sobo v noči s starega na novega leta dan in obljubil, da se vrne. Ni dvomil, vendar je bil ves nestrpen zaradi čakanja..'Življenje je zdaj živel v pričakovanju, nestrpnosti, dvomih. Natančno je prebiral časopise, da bi našel namige, povezave, osnutke celotne slike, poteze portugalskega obraza, ne zgolj zato, da bi si priklical v spomin podobo dežele, temveč da bi svoj lastni obraz in portret prevlekel z novo substanco, da bi si lahko nesel roke k obrazu in se prepoznal, si položil eno roko na drugo in ju stisnil. To sem jaz in sem tukaj.Na zadnji strani je zagledal velik oglas, dve dlani širok, na katerem je bil na vrhu desno Freire Gravador, graver z monoklom in kravato, staromodna karikatura, spodaj, na robu strani, pa cel slap drugih risb, na katerih so bili upodobljeni izdelki iz njegovih delavnic, edinih, ki si zaslužijo ime popolne, s pojasnjevalnimi, odvečnimi napisi, če je res, da slika pove več kot sto besed, razen glavnega napisa, ki na začetku zagotavlja in potrjuje , česar ne bo mogoče prikazati, se pravi kakovost izdelkov, podjetje, ki ga je pred dvainpetdesetimi leti ustanovil njegov sedanji lastnik, mojster graver, izredno časten mož neomadeževanega značaja, ki je študiral v prvih evropskih mestih, enako kasneje njegovi otroci, umetnost in veščine svoje obrti, edinstvene na Portugalskem, nagrajene s tremi zlatimi medaljami, ki je pri svojem delu uporabljal šestnajst strojev, ki jih je poganjala elektrika, vsak od njih vreden šestdeset tisočakov, in česa vsega so ti stroji zmožni, najbrž edinole ne znajo govoriti, moj Bog, tu je ves svet, upodobljen pred našimi očmi, če se že nismo rodili v časih, da bi videli na lastne oči na poljih Troje Ahilov ščit, ki je odseval vsa nebesa in zemljo, občudujmo v Lizboni ta portugalski ščit, ki prikazuje narodova zadnja čudesa, tablice s številkami za stavbe in hotele, sobe, omare in garderobe, brusila za brivska rezila, bruse za nože, škarje , pisala z zlatim perjem, stiskalnice in tehtnice, steklene plošče z verižicami iz ponikljane pločevine, stroje za luknjanje čekov, kovinske in gumijaste štampiljke, emajlirane črke, žige za označevanje obleke, vosek, žetone za banke, podjetja in kavar ne, železo za označevanje goveda in lesene škatle, pipce, mestne tablice za avtomobile in kolesa, prstane, medalje za vse športe, tablice za čepice uslužbencev v mlečnih restavracijah, kavarnah, igralnicah, poglejte si model Leitarie Nivee, ne Leitarie Alentejane, v njej zaposleni niso nosili kape s tablico, sefe, emajlirane zastavice, ki se namestijo nad vrata trgovin, varilske klešče za varjenje svinca in pločevine, električne svetilke, nože s štirimi rezili in druge, embleme, šila, kopirne preše, modelčke za piškote, mila in gumijaste podplate, zlate, srebrne in kovinske monograme in grbe za vse namene, vžigalnike, tiskarske valje, kamen in črnilo za prstne odtise, kovinske ploščice za portugalske in tuje konzulate in druge ploščice, za zdravnike, odvetnike, matični register, rodil se je, živel in umrl, za župnijski urad, babice,

notarje, tiste, na katerih piše Prepovedan vstop, in celo obročke za golobe, verižice, itn. itn. itn., trikrat itn., s katerim skrajšamo in obravnavamo vse ostalo kot povedano, ne pozabimo, da so to edine obrtne delavnice, ki nudijo celostno ponudbo, celo do te mere, da v njih izdelujejo umetniška kovinska vhodna vrata za družinske grobnice, konec in pika. Kaj je v primerjavi s tem delo božanskega kovača Hefajsta, kije na Ahilovem ščitu izklesal in bogato okrasil celotno stvarstvo, vendar je pozabil prihraniti malo, čisto majceno prostora, da bi nanj vrezal peto imenitnega vojščaka, v katero se je zapičila švisteča Parisova puščica, celo bogovi pozabijo na smrt, nič čudnega, če so pa nesmrtni, ali pa je pri tem šlo za usmiljenje, oblak, ki ga je spustil na minljive oči ljudi, ki jim je dovolj, da ne vedo ne kje ne kako ne kdaj, da so srečni, ampak najbolj neizprosen bog pa je Freire, ki pokaže konec in kraj njihove sreče. Ta oglas je pravi blodnjak, klobčič, mreža. Ko je Ricardo Reis strmel vanj, se mu je ohladila kava z mlekom, strdilo maslo na popečenih kruhkih, pozor, drage stranke, naša tvrdka nima nikjer podružnic, pazite se tistih, ki se samookličejo za agente in predstavnike, ker to počno, da zavajajo ljudi s preluknjanimi tablicami za označevanje sodov, žigi za klavnice, koje vstopila Lidia, da bi odnesla pladenj, je rekla razočarano, Vam ni bilo všeč, gospod doktor, on pa je odvrnil, da mu je bilo všeč, da se je spravil preleteti časopis in se je preveč zatopil v

v branje, Zelite, da naročim nove popečene kruhke, da pogrejem kavo, Ni treba, vse je v redu, poleg tega pravzaprav sploh ni čutil lakote, in to rekoč je vstal, in da bi jo pomiril, je položil svojo dlan na njeno roko, začutil je satenasto teksturo njenega rokava, njeno toplo kožo, Lidia je povesila oči, potem je naredila korak vstran, a roka jo je spremljala in tako sta ostala nekaj sekund, naposled je Ricardo Reis spustil njeno roko, ona pa je prijela in dvignila pladenj, porcelanasta posoda se je zatresla, kot bi bil epicenter potresa v sobi dvesto ena, bolj natančno, v srcu te sobarice, zdaj odhaja, na hitro se ne bo pomirila, vstopila bo v shrambo in odložila pladenj, svojo dlan bo položila tja, kjer je bila tista druga roka, z rahločutno kretnjo, ki ni običajna pri nekom s tako skromnim poklicem, to bi si mislili tisti, ki se pustijo voditi predsodkom in skrivnim čustvom, kot morda velja za Ricarda Reisa, ki se v tem trenutku silno obtožuje, da je popustil trapasti šibkosti, Neverjetno , kaj sem storil, sobarica, ampak njemu je lažje, saj mu ni treba prenašati nobenega pladnja s servisom, če pa bi ga moral, bi videl, kako se lahko roke tresejo tudi gostu. Takšni so blodnjaki, imajo ulice, stranske ulice in slepe ulice, nekateri pravijo, da je najboljši način, kako prideš iz njih, da hodiš in zavijaš vedno v isto smer, vendar je to, kot smo dolžn i vedeti, v nasprotju s človeško naravo.

Ricardo Reis stopi na ulico, vedno isto, ulico Alecrim, potem pa po eni od drugih gor, dol, levo, desno, Ferragial, Remolares, Arsenal, Vinte e Quantro de Julho, to so prva odmotavanja klobčiča, mreže, Boavista, Crucifixo, kmalu se mu noge utrudijo, človek ne more kar v nedogled krožiti naokrog, ni res, da samo slepci rabijo palico, s katero zatipajo pedenj pred seboj, ali psa, ki zavoha nevarnost, tudi človek, ki ima obe očesi nedotaknjeni, potrebuje neko lučko, ki ga vodi, nekaj, v kar verjame, ali po čemer hrepeni, lastni dvomi zadostujejo, dokler ni česa boljšega. Zdaj je Ricardo Reis opazovalec predstave sveta, moder mož, če to lahko imenujemo modrost, vzvišen in brezbrižen zaradi vzgoje in značaja, a drgetajoč, če gre le oblak čez nebo, navsezadnje je tako preprosto razumeti verovanje starih Grkov in Rimljanov, da se gibljejo med bogovi, da jih ti spremljajo vedno in vsepovsod, v senci drevesa, ob vodnjaku, v hrumov polni goščavi gozda, na morski obali ali na valovih, v postelji ljubljene osebe, človeške ženske ali boginje, če je tako hotela ona. Ricardo Reis bi potreboval psa za slepe, palico, luč pred seboj, ta svet in ta Lizbona sta kot temna megla, kjer človek izgubi kompas, sever, jug, zahod in vzhod, kjer edina prehodna pot vodi dol, če človek ni previden, se zvrne na dno, izložbena lutka brez nog in glave. Ni res, da se je vrnil iz Ria de Janeira iz strahopetnosti oziroma iz strahu, kar je jasnejš i način, da to povemo in da nas razumejo, Ni res, da se je vrnil, ker je umrl Fernando Pessoa, saj nič ni mogoče položiti nazaj v prostor ali čas, od koder sta bila nekaj ali nekdo odstranjena, bodisi Fernando bodisi Alberto,vsak od nasje enkraten in nenadomestljiv, kar je silna puhlica in ko jo izrečemo, ne vemo, koliko je sploh resnična, Tudi če bi se zdaj pojavil tukaj pred menoj, medtem ko se spuščam po aveniji Liberdade, Fernando Pessoa, to ni več Fernando Pessoa, pa ne zato, ker je mrtev, temveč zaradi nepopustljivega in odločilnega dejstva, da ne more ničesar več dodati tistemu, kar je bil in kar je naredil, kar je živel in napisal, če je oni dan govoril resnico, ne more niti več brati, revež, Ricardo Reis mu bo moral prebrati to drugo novico, objavljeno v neki reviji, z njegovim portretom v ovalnem okvirju, Smrt nam je pred dnevi vzela Fernanda Pessoo, znanega pesnika, ki je svoje kratko življenje preživel praktično neznan množicam, lahko bi rekli, da je zato, ker je poznal bogastvo svojih del, ta ljubosumno skrival boječ, da mu jih bodo ukradli, nekega dne bo njegov izjemni talent dobil priznanje, kot si ga zasluži, tako kot drugi veliki geniji prej, tri pikice, barabe, najhuje pri novinarjih je, da mislijo, da imajo pravico pisati o vsem in si drznejo vcepljati v glave drugih ideje, ki jih predstavljajo kot sveto resnico, kot je na primer ta, da je Fernando Pessoa skrival svoja dela, ker se je bal, da bi mu jih ukradli, kako si drznejo pisati takšne slaboumnosti, in Ricardo Reis je vehementno tolkel po tlakovcih s konico dežnika, ki

ga je lahko uporabljal kot sprehajalno palico, če ni deževalo, človek ni nič manj izgubljen, če hodi naravnost. Zakoraka na Rossio, ki je kot na križišču, na križpotju štirih ali osmih poti, ki vodijo, če gremo in hodimo po njih, kot že verno, do iste točke ali kraja, do neskončnosti, zato nima smisla izbrati ene od njih, ko napoči čas, pustimo to skrb naključju, ki ne izbira, kar nam je tudi jasno, temveč nas samo potisne, saj njega potiskajo sile, o katerih ne verno ničesar, in četudi bi vedeli, le kaj bi sploh vedeli. Bolje je zaupati v te tablice, ki so jih morda izdelali v delavnici Freire Gravador, na katerih so zapisana imena zdravnikov, odvetnikov, notarjev, ljudi, na katere se obrnemo, ko kaj rabimo, in ki so se naučili, kako uporabljati kompas in nas o tem učijo, morda se kompasi ne ujamejo vedno v smeri in usmerjeno sti, a to je še najmanj pomembno, temu mestu je dovolj, da ve, da kompas obstaja, nikomur ni treba oditi, saj to ni kraj, kjer se poti razcepijo, prav tako ni tista čudovita točka, v katero se stekajo, tu je kraj, kjer spremenijo smer in usmerjenost, sever postane jug, jug je sever, sonce se je ustavilo med vzhodom in zahodom, mesto je kot brazgotina od ožganine, obdana s potresom, solza, ki se ne posuši niti ne pozna roke, ki bi jo osušila. Ricardo Reis pomisli, Moram odpreti kliniko, si obleči belo haljo, poslušati bolnike, četudi samo zato, da jim pustim umreti, mi bodo vsaj delali družbo, dokler bodo živi, to bo njihovo zadnje dobre delo, bodo pacienti zdravniki zdravnika pacienta, ne pravimo, da tako razmišljajo vsi zdravniki, ta pa, in to iz svojih osebnih razlogov, ki jih zaenkrat še ne poznamo docela, pa tudi, Kakšno kliniko bi imel, kje, za koga, če mislite, da takšna vprašanja zahtevajo samo odgovore, se bridko motite, vedno odgovorimo z dejanji, pa tudi sprašujemo vedno z dejan ji.

Ricardo Reis se ravno misli odpraviti dol po ulici Sapateiros, ko zagleda Fernanda Pessoo. Ta stoji na vogalu ulice Santa Justa in ga gleda, kot bi čakal,vendar ni videti nestrpen. Nosi isto črno obleko, je razoglav in še ena podrobnost, ki je Ricardo Reis prvič ni opazil, ne nosi očal, misli, da ve, zakaj je tako, absurdno in neokusno bi bilo pokopati nekoga z očali, ki jih je nosil za življenja, a razlog je drugje, niso mu jih utegnili prinesti, ko je umiral in prosil zanje, Daj mi očala, je rekel in obležal, ne da bi videl, ne uspe nam vedno priti pravočasno, da bi ugodili posled nji volji. Fernando Pessoa se nasmehne in pozdravi, Ricardo Reis mu na enak način odzdravi, in odideta skupaj proti trgu Terreiro do Pao, malo naprej začne deževati, dežnik daje zavetje obema, čeprav Fernanda Pessoe ta voda ne more več zmočiti, to je bila kretnja nekoga, ki še ni popolnoma pozabil na življenje, ali pa je bila le tolažilna misel na skupno streho tako blizu, Stopite spodaj, saj je dovolj prostora za oba, na to ne borno odgovorili, Saj ni treba, v redu sem tukaj. Ricarda Reisa nekaj zanima, Koga vidi tisti, ki bi naju gledal, vas ali

mene, Vidi vas, bolje rečeno, vidi postavo, ki ni ne vi ne jaz, Seštevek naju dveh, deljen z dve, Ne, rekel bi, da prej zmnožek enega z drugim, Ali taka aritmetika sploh obstaja, Dva, ne glede, kdo sta, je nemogoče sešteti, temveč pomnožiti, Rastite in množite se, pravi zapoved, Ne v tem smislu, dragi moj, to je striktni biološki pomen, ki pa ima več izjem, po meni, na primer, ni otrok, Po meni jih tudi ne bo, mislim, In kljub temu sva mnogi, Napisal sem odo, v kateri pravim, da živijo v nas nešteti, Če se prav spominjam, ta ni iz najinega časa, Napisal sem jo šele pred kakšnima dvema mesecema, Vidite, vsak od naju govori isto stvar, Torej nima smisla, da sva pomnožena, Če ne bi bila, tega ne bi bila zmožna reči. Dragocen pogovor je to, s pavlistično in sečiščno teorijo, medtem ko hodita po ulici Sapateiros dol do ulice Concei<;ao, tam zavijeta levo na Augusto, potem pa spet naravnost, Ricardo Reis se ustavlja in pravi, Vstopiva v kavarno Martinho, Fernando Pessoa pa z odločno kretnjo, Bilo bi nespametno, stene imajo oči in dober spomin, Lahko greva kakšen drug dan, ko ne bo nevarnosti, da bi me prepoznali, to je vprašanje časa. Ko sta se pod obokom ustavila, je Ricardo Reis zaprl dežnik in rekel kar tako, meni nič tebi nič, Razmišljam o tem, da bi se tu nastanil in odprl kliniko, Torej se ne boste več vrnili v Brazilijo, zakaj, Težko pojasnim, ne vem niti, ali bi sploh lahko odgovoril, recimo, da sem kot nespečnež, kije našel pravi položaj na blazini in bo lahko končno

...

zaspal, Ce ste prišli spat, je ta dežela primerna za to, Primerjavo razumite ravno obratno, oziroma takole, če sprejemam spanec, je to zato, da lahko sanjam. Sanjati pomeni biti odsoten, biti na drugi strani, Ampak življenje ima dve plati, Pessoa, vsaj dve, drugo stran lahko dosežemo samo po sanjah, Da to rečete mrtvecu, ki vam lahko odgovori iz lastnih izkušenj, da je na drugi strani življenja samo smrt, Ne vem, kaj je smrt, vendar ne verjamem, da je to druga plat življenja, o katerem razpravljava, mislim, da je smrt pač samo smrt, je in ne obstaja, samo je, Ali to pomeni, da biti in obstajati ni identično, Ne, Moj dragi Reis, biti in obstajati ni identično, in to ne samo zato, ker imamo zanju na voljo dve besedi, Nasprotno, ravno zato, ker nista identična, imamo zanju dve besedi in ju uporabljamo. Stala sta pod tistim obokom in se pregovarjala, medtem ko je dež na trgu ustvarjal majcena jezerca, ki so se združila v večja jezerca, ki so postala lužice in luže, tudi tokrat Ricardo Reis še ne bo šel do obrežja gledat, kako se lomijo valovi, ravno to je hotel reči, si priklicati v spomin, da je bil tu, in ko se je ozrl naokrog, je videl, da Fernando Pessoa odhaja, šele zdaj je opazil, da nosi prekratke hlače, da je bilo videti, kot da se odmika na hoduljah, naposled je zaslišal njegov glas v bližini, pa čeprav je bil že v daljavi, Enkrat drugič bova nadaljevala s tem pogovorom, zdaj moram iti, tja daleč, v dežju je pomahal z roko, a ne v slovo, vrnil se bom.

Leto se je začelo tako, da so mrtveci vsak dan na tapeti, seveda vsaka doba odnese s seboj tisto, kar more, včasih bolj zlahka, ko so vojne in epidemije, drugič pa drobec za drobcem, a je precej nenavadno, da v nekaj tednih dobimo toliko kakovostnih mrtvecev, tako domačih kot tujih, ne govorimo o Fernandu Pessoi, ki je odšel na oni svet in nihče drug ne ve, da se sem in tja vrne, govorimo o Leonardu Coimbri, ki je iznašel kreacionizem, o Valle-Inclanu, avtorju Romance de Lobos, o Johnu Gilbertu, ki je igral v filmu Velika parad a, o Rudyardu Kiplingu, avtorju pesmi If, in, last but not least, o angleškem kralju Juriju V., edinemu, ki je imel zagotovljeno nasledstvo. Res, da so se pripetile še druge nesreče, a manj pomembne, kot na primer, da je nekega ubogega starčka nevihtno blato pokopalo pod sabo, ali pa tistih triindvajset, ki so prišli iz Alenteja, ki jih je ugriznil stekli maček, izstopili so tako črni kot jata krokarjev z razcefranimi krili, starci, ženske, otroci, ki so jih prvič v življenju fotografirali, niti niso vedeli, kam naj gledajo, pogled jim je obvisel na neki točki v prostoru, obupanci, nesrečniki, to pa še ni vse, Gospod doktor, ne veste še, da je lani novembra v glavnih mestih po regijah umrlo dva tisoč štiristo dvaindevetdeset ljudi, eden od njih je bil gospod Fernando Pessoa, to ni ne veliko ne malo, tako mora biti, a najbolj žalostno je to, da je bilo od teh sedemsto štiriintrideset otrok, mlajših od pet let, če je tako v glavn ih mestih, trideset odstotkov, si lahko predstavljate, kaj je šele na deželi, kjer imajo še celo mački steklino, edina tolažba, ki nam ostane, je, da je večina angelcev v nebesih Portugalcev. Besede imajo velik učinek. Ko vlada nastopi, se gredo ljudje trumoma poklonit gospodom ministrom, tam so vsi, profesorji, javni uslužbenci, predstavniki treh oboroženih sil, vodje in člani Narodne zveze, sindikati, cehi, kmetje, sodniki, policisti, republiška garda in tožilci in javno st nasploh, in vsakemu se minister zahvali in odgovori z govorom, narejenim po meri patriotizma iz šolskega učbenika in ušes tam navzočih, častilci so se postrojili, da bodo lahko vsi na sliki, tisti v zadnjih vrstah stegujejo vrat in se vzpenjajo na prste, kukajo čez rame višjih sosedov, Ta tukaj sem jaz, bodo potem rekli doma ljubi ženi, tisti spredaj pa so vsi napihnjeni od domišljavosti, ni jih ugriznil stekleni maček, a imajo enak bebast izraz na obrazu, ker so se prestrašili bliska magnezija, v zmedi so se izgubile nekatere besede, ki pa jih je mogoče sklepati iz nabora tistih, ki jih je notranji minister izrekel v Montemorju-o-Velhu, ko je svečano odprl električno napeljavo, velike izboljšave, V Lizboni bom povedal, da znajo biti vrli prebivalci Montemorja lojalni Salazarju, prizor si zlahka predstavljamo, Paes de Sousa razlaga modremu diktatorju, tako ga je namreč poimenovala Tribune d es Na tions, da so dobri ljudje iz krajev Fernaoa Mendesa Pinta vsi lojalni vaši ekscelenci, in ker je ta režim tako srednjeveški,

je vsem dobro znano, da so iz te dobrote izključeni kmetje in težaki, ljudje, ki niso podedovali posesti, torej tisti nedobri, najbrž niti dobri niti ljudje, temveč bitja, kot so tista, ki jih grizejo ali glodajo ali pustošijo, Gospod doktor so že imeli priložnost videti, kakšne vrste ljudje so narod, ki poseljuje to deželo, pa ne pozabite, da smo v prestolnici imperija, ko ste šli prejšnji dan mimo vrat časopisa O S eculo, tista velika množica, ki je čakala na miloščino, in če vam to ni dovolj, se malo razglejte po teh četrtih, po teh okrožjih in župnijah, in si na lastne oči oglejte, kako delijo juho , kampanjo pomoči revežem pozimi, tako izjemno lepo pobudo, kot je zapisal v svojem telegramu župan Porta, naj počiva v miru, in mi povejte, ali ne bi bilo bolje, da bi jih pustili umreti, prihranili bi si sramotni prizor življenja pri nas, sedajo na rob pločnika in jejo skorjice in strgajo pisker, ne zaslužijo si niti elektrike, zanje je dovolj, da poznajo pot, kivodi od krožnika do ust, ta pa najdejo tudi, ko je temno.

Tema je gosta tudi znotraj telesa, pa vseeno kri dospe do srca, možgani so slepi, a lahko vidijo, so gluhi, a slišijo, nimajo rok, pa vseeno dosežejo, človek je, kot je jasno, blodnjak samega sebe. Naslednji dve jutri je šel Ricardo Reis dol v obednico na zajtrk, človeka je bilo strah, bil je ves iz sebe zaradi morebitnih posledic tako preproste kretnje, kot je ta, da je položil svojo dlan na Lidijino roko, ni se bal, da bi se šla pritožit nad predrznim gostom, navsezadnje, kaj je sploh bilo to, kretnja, nič drugega, ampak kljub temu je čutil nekakšno tesnobo, ko je prvič po incidentu spregovoril z upravnikom Salvadorjem, brez potrebe ga je stiskalo, saj ni človeka, ki bi bil bolj spoštljiv in vljuden. Tretji dan se je sam sebi zazdel pomilovanja vreden in ni šel dol, naredil se je, kot da je pozabil na zajtrk, in si želel, da ga pozabijo. To pa pomeni, da ni poznal Salvadorja.

Zadnjo minuto je potrkalo na njegova vrata, Lidia je vstopila s pladnjem, postavila ga je na mizo, rekla, Dober dan, gospod doktor, popolnoma naravno, skoraj vedno je tako, človek se trpinči, skrbi, se boji najhujšega, misli, da bo svet zahteval od njega, da položi račune in poda materialne dokaze, svet pa se že vrti naprej, misli na druge dogodke. Ampak ni gotovo, da je Lidia, ko se vrne v sobo iskat posodo, še vedno del tega premikajočega se sveta, najverjetneje je ostala zadaj in čaka, kot da ne bi vedela, na kaj, ponavlja navajene gibe, pripravlja se, da bo dvignila pladenj, že ga je prijela, vzravna se in ga dvigne v zrak v polkrožnem gibu, odhaja proti vratom, oh, moj Bog, bo spregovoril ali ne, morda ne bo rekel ničesar in se bo samo dotaknil moje roke kot prejšnji dan, in če bo to storil, kaj naj storim jaz, ne bi bilo prvič, da so gostje kaj poskušali, dvakrat sem popustila, zakaj, ker je to življenje tako žalostno, Lidia, je rekel Ricardo Reis, ona je odložila pladenj, strahoma

privzdignila pogled, hotela je reči, Gospod doktor, a glas ji je obtičal v grlu, on pa ni imel poguma, ponovil je, Lidia, potem pa skoraj mrmraje, strašansko banalno, bedasti osvajalec, Zdite se mi zelo lepi, in ni strmel vanjo več kot sekundo, ni zdržal več kot sekundo, obrnil se je stran, so trenutki, ko bi bilo bolje umreti, Jaz, ki sem se osmešil pred hotelskimi sobaricami, tudi ti, Alvaro de Campos, vsi mi. Vrata so se počasi zaprla, nastal je premor, šele potem so se zaslišali Lidijini koraki, ki so se oddaljevali.

Ricardo Reis je preživel ves dan zunaj in premleval svojo sramoto, ki je bila nadvse bedna, saj ga ni premagal sovražnik, temveč lastni strah. Odločil se je, da bo naslednji dan odšel v drug hotel ali najel del hiše ali pa se bo vrnil v Brazilijo s prvo ladjo, to so verjetno videti dramatični učinki za tako majhno stvar, a vsakdo najbolje ve zase, koliko ga boli in kje, posmeh je kot notranja ožganina, kislina, ki jo vsak trenutek oživi spomin, nezaceljiva rana. Vrnil se je v hotel, povečerjal in odšel ponovno ven, v Politeama gledat Križarske vojne, kakšna vera, kakšne gorečne bitke, kakšni svetniki in junaki, kakšni beli konji, film se je končal in po ulici Eugenio <los Santos veje dih verske gorečnosti, kot bi vsak od gledalcev imel svetniški sij nad glavo, kako lahko še nekateri dvomijo o tem, da ima umetnost moč spremeniti ljudi na bolje. Jutranji dogodek je spet v svojih normalnih razsežnostih, le kaj mi je bilo, da sem bil tako smešen in sem se tako vznemirjal. Dospel je do hotela, vrata mu je odprl Pimenta, stavba bolj spokojna sploh ne bi mogla biti, očitno hotelsko osebje ne stanuje tu. Vstopil je v sobo in skoraj instinktivno najprej pogledal na posteljo. Ni bila odgrnjena na vogal kot ponavadi, temveč sta bili na obeh koncih enako spodvihani rjuha in odeja. In na postelji ni bilo ene same blazine, kot običajno, temveč dve. Sporočilo ni moglo biti jasnejše, treba je bilo samo še počakati, v kakšni meri bo postalo nedvoumno. Razen če ni bila Lidia tista, ki je odgrnila posteljo, temveč druga sobarica, pomislila je, da sobo najema par, ja, predpostavimo, da gredo sobarice delat v drugo nadstropje, morda zato, da imajo enake možnosti za napitnino, ali pa zato, da se ne bi preveč udomačile, ali pa, tedaj se je Ricardo Reis nasmehnil, da bi se izognile domačnosti s strankami, skratka, jut ri bomo videli, če se bo pojavila Lidia z zajtrkom v rokah, potem je bila ona tista, ki je tako postlala, in kaj potem. Legel je, ugasnil luč, drugo blazino je pustil tam, odločno je zaprl oči, pridi, spanec, pridi, a spanec ni prišel, po ulici se je pripeljal tramvaj, morda zadnji, le kdo v meni noče spati, čigavo nemirno telo, ali pa se nekaj breztelesnega vznemirja zaradi njega, v meni vsem ali pa le v tistem delu mene, ki raste, o, moj Bog, kaj vse se lahko zgodi človeku. Sunkoma je vstal in se pretipal v temi, ravnaje se po razpršen i svetlobi, ki

so jo precejala okna, do vrat, jih odpahnil, potem jih je narahlo priprl, videti je, kot bi bila zaprta, a niso, samo blago jih je treba potisniti z roko.Vrnil se je v posteljo, to je otročje, če človek nekaj hoče, tega ne prepušča naključju, temveč se potrudi, da bi to dobil, samo pomislimo, kako so si v svojih časih prizadevali križarji, z meči proti handžarjem, če je bilo treba, so umrli, pa tisti gradovi in oklepi, potem je, ne da bi vedel, ali še bedi ali že spi, pomislil na deviške pasove, katerih ključe so s seboj nosili gospodje vitezi, ubogi rogonosci, vrata njegove sobe se potihoma odpro, potem zapro, neka postava tipaje prihaja, se ustavi ob njegovi postelji, roka Ricarda Reisa se iztegne in sreča njeno ledeno roko, potegne jo k sebi, Lidia trepeče, edino, kar uspe reči, je, Zebe me, on pa ne reče ničesar, razmišlja, ali naj jo poljubi na usta, kakšna žalostna misel.

Doktor Sampaio in njegova hčerka prideta danes, je rekel Salvador, navdušen, kot bi mu obljubili nagrado in bi jo upravičeno dobil, kot mornar na jamboru, stoji za pultom v recepciji in gleda, kako se tam v daljavi, v popoldanski meglici, približuje vlak iz Coimbre, čuha-puha, čuha-puha, precej paradoksalen primer, kajti ladja, kije tik ob nabrežju zasidrana v pristanišču in okoli katere se nabira mulj, je hotel Bragan<;a, in kopno je tisto, ki prihaja semkaj, medtem ko spušča dim skozi dimnik, ko prispe do postaje Campolide, zleze pod zemljo, potem se bruhajoč paro pojavi iz črnega predora, še je čas, da pokliče Lidio in ji reče, Pojdi v sobi doktorja Sampaia in gospodične Marcende pogledat, ali je vse v redu, ve, da sta to sobi dvesto štiri in dvesto pet, Lidia menda sploh ni opazila, da tam stoji tudi doktor Ricardo Reis, ko je švistnila v drugo nadstropje, Koliko časa bosta ostala, je vprašal zdravnik, Običajno tri dni, jutri bosta šla celo v gledališče, rezerviral sem jima vstopnici, V katero gledališče, Dona Maria, Ah, ta vzklik ni vzklik preseneče nja, zapisali smo ga, da bi zaključili dialog, ki ga ne moremo ali nočemo nadaljevati, dejansko veliko ljudi s podeželja, kipridejo v Lizbono, naj mi Coimbra oprosti, da sem jo strpal v isti koš s podeželjem, v glavnem izkoristi svoj obisk, da gredo v gledališče, morda v Parque Mayer, Apolo, v Avenido, tisti z bolj prefinjenim okusom pa gredo brez izjeme v gledališče Dona Maria, imenovano tudi Narodno gledališče.

Ricardo Reis je odšel v salon, prelistal je časopis, poiskal v njem program prireditev, seznam predstav, in videl oglas za Ta Mar Alfreda Corteza, na mestu se je odločil, da bo šel na predstavo tudi sam, kot zgleden portugalski državljan mora hoditi na domače kulturne dogodke, skoraj je že prosil Salvadorja, naj mu po telefonu rezervira vstopnico, vendar si je premislil in se odločil, da bo naslednji dan sam uredil zadevo.

Do večerje sta še dve uri, v tem času bosta prišla gosta iz Coimbre, če vlak ne bo imel zamude, Ampak kaj ima to z menoj, se sprašuje Ricardo Reis, medtem ko se vzpenja po stopnicah do svoje sobe, in si odgovori, da je vedno prijetno spoznavati ljudi od drugod, omikane ljudi, poleg tega, da je Marcenda sama po sebi zelo zanimiv klinični primer, res nenavadno ime, nikoli slišano, podobno mrmranju, odmevu, usločenosti violončela, les sanglots longs d e l'automne, alabastru,

balustradi, ta bolestna poezija ob mraku ga spravlja ob pamet, česa vsega je zmožno to ime, Marcenda, gre mimo dvesto štirice, vrata so odprta, notri gre Lidia s pernatim omelcem čez pohištvo, na hitro se spogledata, ona se nasmehne, on ne, še malo, pa je v svoji sobi in zasliši rahlo trkanje, Lidia je, ki se prikrade noter in ga vpraša, Ste jezni, on pa komajda zadržano odgovori, sredi dneva ne ve, kako naj se obnaša do nje, ker je sobarica, bi jo lahko svobodno potrepljal po zadnjici, vendar čuti, da ne bo nikoli zmožen takšnega dejanja, prej še morda, zdaj, potem ko sta že bila skupaj, pa ne, ko sta bila skupaj v postelji, prav tej, to je bila kot nekakšna posvetitev mene, obeh. Če bom lahko, bom prišla nocoj, je rekla Lidia, on pa ni odgovoril, opozorilo se mu ni zdelo na mestu, in ker bo tam tako blizu dekle z ohromelo roko spala in ne bo vedela za nočne skrivnosti na tem hodniku in v sobi na koncu, a je bil tiho, ni mogel reči, Ne prihajaj, jo že tika, seveda. Lidia je odšla, on pa se je zleknil na kavč in počival, tri dejavne noči po dolgi abstinenci pa še razlika v letih, nič čudnega, da so mu oči kar lezle skupaj, malo se namršči, sam sebi postavi vprašanje, a ne najde odgovora, ali bi moral Lidii plačati ali ne, ji kaj podariti, nogavice, poceni prstan, nekaj primernega njenemu poreklu, to negotovost bo moral razrešiti, tako da bo pretehtal vzroke in razloge za in proti, to je drugače od oklevanja, ali naj jo poljubi na usta ali ne, okoliščine so odločile namesto njega, tako imenovani ogenj strasti, še sam ne ve, kako se je zgodilo, poljubljal jo je kot najlepšo žensko na svetu, morda pa se bo tudi to izkazalo za tako preprosto, ko si bosta padla v objem, bo rekel, Rad bi ti nekaj poklonil, in njej se bo to zdelo povsem naravno, morda se ji že zdi čudno, kaj se obira.

Glasovi, koraki na hodniku, Pimenta pravi, Najlepša hvala, gospod doktor, potem dvoje vrat, ki se zaprejo, popotnika sta prispela. Kar obležal je tam in skoraj zadremal, zdaj pa strmi v strop in preučuje razpoke v štuku, eno po eno, kot bi šel po njih s konico prsta, predstavlja si, da ima nad glavo božjo dlan in prebira z nje črte, življenjsko, srčno, življenje, ki se tanjša, prekine in se spet pojavi, vedno tanjše, srce zastane, samotno za zidovi, desna dlan Ricarda Reisa, ki počiva na kavču, se odpre navzgor in pokaže svoje črte, tista madeža na stropu sta kot očesi, kdo bi vedel, kdo bere nas, ko raztreseni beremo in se ne menimo zase. Dan se je že davno prevesil v noč, morda je že čas za večerjo, a Ricardo Reis noče iti prvi dol, Kaj pa, če nisem slišal, ko sta šla iz sobe, se vpraša, morda sem zadremal, pa za to sploh nisem vedel, zbudil sem se, ne da bi se zavedel, da sem spal, mislil sem, da sem samo trenil z očmi, pa sem spal celo stoletje. Nemirno sede, pogleda na uro, pol devetih preč je že, in v tistem trenutku moški glas v hodniku reče, Marcenda, čakam te, vrata se odpro, potem se zaslišijo

nejasni zvoki, koraki, ki se oddaljujejo, tišina. Ricardo Reis je vstal, stopil do umivalnika, da si je osvežil obraz, se počesal, danes se mu je zdelo, da ima lase na sencih bolj sive, moral bi uporabljati enega tistih losjonov ali barv, ki počasi povrnejo lasem naravno barvo, na primer Nhympha do Mondego, popularen in zanesljiv pripravek, ki ga takrat, ko dosežemo izvorni ton, lahko nehamo uporabljati, ali pa vztrajamo, dokler ne dosežemo vranje črnega odtenka, temnega kot krokarjeva krila, če tako želimo, vendar pa odvrača misel, da bi moral nadzorovati svoje lase vsak dan, gledati, ali še veliko manjka, ali je čas, da spet uporablja losjon, zmeša več barve v skodeli, okronajte me z vrtnicami, toje vse, za kar prosim. Preoblekel je hlače in suknjič, ne sme pozabiti naročiti Lidii, naj jih zlika, in je odšel iz sobe z nelagodnim, mešanim občutkom, da to navodilo ne bo imelo nevtralnega tona, ki ga mora imeti navodilo, ko ga tisti, ki običajno ukazuje, daje tistemu, ki po naravi uboga, če je ubogati in ukazovati sploh nekaj naravnega, oziroma, če povemo bolj jasno , kaj bo zdaj Lidia, ta, ki bo prižgala likalnik, ki bo razprostrla hlače po deski in jih zalikala na črto, ki bo dala levo roko v rokav suknjiča, ob ramenu, da bo z vročim likalnikom popravila njegovo obliko, jo zaoblila, gotovo se bo pri tem spominjala telesa, ki se v ta oblačila odeva, Če bom lahko, bom prišla nocoj, in živčno odloži likalnik, v pralnici je sama, to je obleka, ki jo bo gospod doktor Ricardo Reis oblekel za v gledališče, kaj bi dala, da bi šla z njim, trapa, kaj pa si misliš, obriše si solzi, ki ji bosta gotovo spolzeli, to so jutri šnje solze, zdaj še hodi Ricardo Reis dol po stopnicah na večerjo , ni ji še povedal, da potrebuje obleko zlikano, in Lidia še ne ve, da bo jokala.

Skoraj vse mize so zasedene. Ricardo Reis se ustavi pri vhodu, maitre pride ponj in ga pospremi, Vaša miza, gospod doktor, saj ne bi bilo treba, pri tej vedno sedi, a kakšno bi bilo življenje, če ne bi upoštevali teh in onih ritualov, poklekni in moli, odkrij se, ko nesejo mimo zastavo, sedi in razgrni prtiček po kolenih, če gledaš ljudi, ki sedijo okoli tebe, to počni diskretno, pozdravi, če nekoga poznaš, tako naredi Ricardo Reis, tisti par, tega gosta, ki je sam, pozna od tukaj, pozna tudi doktorja Sampaia in njegovo hčerko Marcendo, a onadva ga ne prepoznata, odvetnik ga gleda z odsotnim izrazom, morda brska po spominu, a se ne nagne k hčerki, ne reče, Pozdravi doktorja Ricarda Reisa, ki je ravno vstopil, ona je tista, ki ga malo kasneje ošine s pogledom iznad rokava natakarja, medtem ko ji streže, bledi obraz ji je rahlo zadrgetal in ji čisto nalahno zardel, kar je bil zgolj znak, da ga je prepoznala, Torej se je spomnila, je pomislil Ricardo Reis, in glasneje, kot bi bilo potrebno, je želel od Ram6na izvedeti, kaj je za večerjo . Morda ga je zaradi tega doktor Sampaio pogledal, vendar ne, le

hip poprej je Marcenda rekla očetu, Tisti gospod tam je bil v hotelu zadnjič, ko sva bila tukaj, zdaj razumemo, zakaj mu je takrat, ko sta vstala od mize, doktor Sampaio narahlo pokimal, Marcenda pa, ki je hodila ob očetu, še manj opazno, zadržano, diskretno,kot nekdo na drugem mestu, tako stroga so pravila dobre vzgoje, Ricardo Reis pa se je v odgovor rahlo privzdignil s stola, treba je imeti šesti čut, da sploh opaziš te subtilne geste, pozdrav in odzdrav morata biti uravnovešena med seboj, v tem primer u je bilo vse tako popolno, da je to dobra napoved za porajajoče se prijateljstvo, oče in hči sta že odšla, najbrž gresta v salon, vendar ne, odšla sta v svoji sobi, kasneje bo doktor Sampaio verjetno odšel ven, najbrž na sprehod, čeprav dežuje, Marcenda gre zgodaj v posteljo, potovanje z vlakom jo precej utrudi. Ko bo Ricardo Reis vstopil v salon, bo tam zagledal samo nekaj tihotnih gostov, nekateri berejo časopise, drugi zehajo, medtem ko radio potihoma premleva portugalske revijske pesmi, rezke in škripajoče kljub temu, da so komaj slišne. Ob tej svetlobi ali zaradi teh ugaslih obrazov je ogledalo kot akvarij in Ricardo Reis, ki gre skozi salon na ono stran in se vrne po isti poti, da se mu ni treba obrniti in priti po najkrajši poti do vratne odprtine, vidi sebe v tistih zelenkastih globinah, kot bi hodil po dnu oceana, med razbitinami ladij in utopljenci, skrajni čas, da gre ven od tod, priplava na površje, zajame sapo. Melanholično odide gor v svojo mrzlo sobo, le zakaj ga takšne drobne neprilike tako potrejo, če se temu sploh lahko tako reče, in čemu, saj sta navsezadnje samo človeka, ki živita v Coimbri in prideta v Lizbono enkrat na mesec, ta zdravnik ne išče pacientov, ta pesnik ima čez glavo muz, ki ga navdihujejo, ta moški ne išče žene, na Portugalsko se že ni vrnil s tem namenom, da ne govorimo o razliki v letih, ki je v tem primer u velika. Teh misli ne misli Ricardo Reis niti kateri od tistih neštetih, ki prebivajo v njem, morda misli mislijo same sebe, ali pa samo mislijo, medtem ko je on, presenečen, priča odmotavanju niti, ki ga vodi po neznanih poteh in hodnikih, na koncu katerih je dekle, oblečeno v belo, ki ne more držati niti šopka rož, saj je njena desna roka v njegovi, ko se bosta vrnila od oltarja po rdeči preprogi ob zvokih poročne koračnice. Ricardo Reis je, kot ste videli, končno spet prevzel vajeti svojih misli v svoje roke, odslej jih spet upravlja in vodi, uporabi jih, ko se norčuje iz samega sebe, orkester in preproga sta plod možganske zabave, zdaj pa, da bo imela tako čustvena zgodba srečen konec, naredi klinični podvig in postavi šopek rož v Marcendino levo roko, ki tam ostane brez pomoči, lahko izgineta oltar in duhovnik, obmolkne glasba, se v dim in prah razblinijo svatje, se umakne ženin, ker njegovih uslug več ne rabijo, zdravnik je ozdravil bolnika, vse ostalo je bilo najbrž delo pesnika. V alkajsko odo ne moremo spraviti teh romantičnih dogodkov, kar samo dokazuje, če potrebujemo še kakšen

dokaz, da se to, kar je napisano, pogosto ne ujema s tistim, iz česar izhaja in kar smo doživeli. Torej ne sprašujte pesnika, kaj je mislil ali čutil, saj prav zato, da mu ne bo treba tega povedati, kleplje verze. Vse nasprotne določbe so nične.

Noč je minila in Lidia ni prišla dol s podstrehe, doktor Sampaio se je pozno vrnil, Fernando Pessoa pa hodi kdo ve kje.

Potem je napočil dan, Lidia je odnesla obleko, da bi jo zlikala, Marcenda je odšla ven z očetom, k zdravniku, Na fi zjo terapijo, pravi Salvador, ki kot večina, besedo izgovarja narobe, Ricardo Reis pa se prvikrat zave, da je malo čudno, da pride v Lizbono bolnica, ki živi v Coimbri, mestu, v katerem je toliko vsakovrstnih specialistov, na zdravljenje, ki bi ga lahko izvajali tako tam kot tukaj, ultravijolični žarki, na primer, vendar, če jih uporabljamo dovolj pogosto, če ne, ni od njih večje koristi, te pomisleke Ricardo Reis premleva sam pri sebi, medtem ko se spušča po Chiadu, da bi si kupil svojo vstopnico za Narodno gledališče, a se jih je otresel, ko je opazil, koliko ljudi nosi znake žalovanja, nekaj gospa ima pajčolan, pri moških pa je opaznejša črna kravata, resnoben izraz, nekateri so vzeli izraz svoje bolečine tako skrajno resno, nekateri imajo celo žalne trakove, ki so si jih dali na klobuk, saj so pokopavali kralja Jurija V. Britanskega, našega najstarejšega zaveznika. Kljub uradnemu žalovanju predstava ne odpade, tega ne velja zameriti, življenje se mora nadaljevati. Prodajalec vstopnic mu je prodal sedež v parterju, opozoril je tudi, Nocoj bodo med občinstvom ribiči, Kateri ribiči, je vprašal Ricardo Reis, takoj zatem pa je ugotovil, da je naredil napako, ki nima opravičila, prodajalec vstopnic je privzdignil obrv in s spremenjenim glasom rekel, Tisti iz Nazareja, seveda, da, seveda, če predstava govori o njih, kako naj bi prišli drugi, kakšen smisel bi imelo, da bi prišli na primer tisti iz Caparice ali iz P6voe, kakšen pa je smisel, da pridejo ti, plačali so jim pot in nastanitev, zato da bi ljudstvo lahko sodelovalo pri umetniškem ustvarjanju, sajsovglavnem navdihnili igro, izberimo torej nekaj predstavnikov, moških in žensk, Gremo v Lizbono, gremo v Lizbono, gremo pogledat, kakšno imajo tam morje, kako umetelno bodo napravili valove na odrskih deskah in kakšna bo Dona Palmira Bastos v vlogi Ti Gertrudes pa Dona Amelia kot Maria Bern pa Dona Lalande de Rosa kot Rosa in Amarante v vlogi Lavaganta, pa njihovo življenje v vlogi našega, in ker že gremo tja, izkoristimo in prosimo vlado, za dušice v vicah, naj nam naredi varen pristan, ki ga tako potrebujemo, odkar je prvič s te plaže odrinila barka na morje, kadar koli je to že bilo. Ricardo Reis je preživel vse popoldne po kavarnah, šel je gledat, kako potekajo dela v gledališču Eden, še malo, pa mu bodo odstranili ogrado, Chave de Ouro je praktično pripravljen na odprtje, tako domačini kot tujci so lahko priča ogromnemu napredku, ki ga zdaj doživlja Lizbona, ki jo bomo kmalu lahko postavili

ob bok velikim evropskim prestolnicam, in prav je tako, saj je prestolnica velikega imperija. Ni večerjal v hotelu, tja si je šel samo preobleč obleko, suknjič in hlače pa tudi telovnik so bili skrbno obešeni na obešalnik, brez ene same gube, to naredijo ljubeče roke, oprostite nam tole pretiravanje, saj v teh nočnih objemih med gostom in sobarico ne more biti ljubezni, on pesnik, ona slučajno Lidia, a druga, a kljub temu srečnica, saj tista iz njegovih pesmi nikoli ni izkusila tega stokanja in vzdihljajev, edinole sedela je na brežinah potokov in poslušala besede, Trpim, Lidia, od strahu pred usodo.Pojedel je zrezek v Martinhu, tistem na Rossiu, in gledal zagrizeno igro v biljardu, razpokano kroglo iz indijske slonovine, kako se mehko kotali po zeleni mizi, kako velikodušen in srečen je naš jezik , bolj ko ga mrcvarimo in gnjavimo, več lahko izrazimo z njim, in ker se že bliža ura predstave, je odšel, diskretno se je približeval in lahko se je pomešal med dve številni družini, ni hotel, da bi ga videla, preden bi sam izbral trenutek za srečanje, Bog ve, kakšno čustveno strategijo je ubral. Skozi foyer je šel, ne da bi se ustavil, prišel bo dan, ko ga bomo imenovali hodnik ali veža, če si medtem iz katerega drugega je zika ne bomo izposodili izraza, ki bo povedal enako ali več ali pa ničesar, kot, na primer, ol, ob vhodu v dvorano ga je sprejel hostesnik, ki ga je odpeljal po levem krilu do sedme vrste, tam je vaš sedež, zraven gospe, domišljija, pomiri se, saj je rekel gospa, ne dekle, hostesnik državnega gledališča vedno govori spodobno in jasno, njegovi učitelji so veliki klasični in moderni dramatiki, že res, da je Marcenda v tej dvorani, a tri vrste pred njim, na desno, preveč daleč, da bi bilo blizu, ne tako blizu, če me ne bo opazila. Sedi na očetovi desni, še dobro,ko se pogovarja z njim in malo zasuka glavo, lahko vidi njen celotni profil, podolgovat obraz, ali pa ji ga spuščeni lasje umetno podaljšujejo, njena desnica se je vzdignila v zrak, do brade, da bi bolje pojasnila tisto, kar je ali še bo izrekla, morda govori o zdravniku, ki jo zdravi, morda o predstavi, ki jo bosta gledala, kdo je Alfredo Cortez, oče ji nima kaj dosti povedati, pred dvema letoma si je sam ogledal Gladiatorje, pa mu niso bili všeč, ta predstava pa se mu je zdela zanimiva, ker govori o ljudskih običajih, ne manjka več dosti, pa bomo izvedeli, kakšna je. Njun pogovor, če domnevamo, da se je tako odvijal, je prekinilo vlečenje stolov v zgornjem delu gledališča, nenavad no mrmranje, zaradi katerega so se obrnile in dvignile vse glave v parterju, prihajali so namreč ribiči iz Nazareja in se posedali na svoja mesta v ložah drugega razreda, sedeli so visoko, da bi dobro videli in da bi jih opazili, oblečene po svoji modi, oni in one, morda celo bosi, od spodaj tega ni bilo mogoče razločiti. Nekateri ploskajo, drugi se jim blagohotno pridružijo, Ricardo Reis je

razjarjen stisnil pesti, snobovsko afnanje nekoga, ki nima modre krvi, bi lahko rekli, a ne gre za to, le za vprašanje občutka in dostojnosti, Ricardu Reisu se zdi tako ploskanje milo rečeno nespodobno.

Luči v dvorani se zasenčijo, ugasnejo , zasliši se glasno trkanje, ki ga pripisujemo Molieru, kakšno grozo je to najbrž zbudilo v očeh ribičev in njihovih žena, morda si predstavljajo, da tesarji še v zadnjem hipu kaj tešejo, da so to še poslednji udarci z macolo na gradbišču, zastor se razpre, neka ženska prižiga ogenj, noč je še, za sceno je slišati moški glas, ki kliče, Mane Ze ah M ane Ze, predstava se začenja. Dvorana zavzdihne, okleva, se včasih nasmehne, se vznemiri ob koncu prvega dejan ja ob velikem džumbusu žensk, in ko se luči prižgejo, se pokažejo navdušeni obrazi, kar je dobro znamenje, zgoraj vzklikajo, se kličejo iz lože v ložo, brez težav bi lahko mislili, da so se igralci preselili tja, njihova govorica je skoraj taka, skoraj, če je boljša ali slabša, je odvisno od merila za primerjavo. Ricardo Reis razmišlja o tistem, kar je videl in slišal, meni, da namen umetnosti ni posnemanje, da je avtor zagrešil graje vred no napako, ko je napisal igro v narečju Nazareja, oziroma v nečem, kar naj bi bilo to žlobudranje, pozabil je, da resnično ne prenese svojega odseva, temveč ga zavrača, samo neko drugo resničnost, pa kakršno koli, je mogoče postaviti na mesto tiste, ki se jo želi izraziti, ravno razlika med njima ju kaže, pojasnjuje in razgrne, resničnost kot invencijo, ki je bila, invencijo kot resničnost, ki šele bo. Ricardo Reis o teh stvareh razmišlja še bolj zmedeno, saj je težko razmišljati in ploskati obenem, dvorana ploska in on z njo, iz naklonjenosti, saj mu je predstava kljub vsemu všeč, če izvzamemo govorico, groteskno, ko prihaja iz njihovih ust, pogled mu uide proti Marcendi, ki ne ploska, ne more, vendar se smehlja. Gledalci vstanejo, moški namreč, ženske skoraj vse obsedijo, oni pa si morajo pretegniti in razgibati noge, iti na potrebo, pokaditi cigareto ali cigaro, izmenjati mnenje s prijatelji, pozdraviti znance, gledati in biti videni v foyerju, če že obsedijo na svojih mestih, je to izključno iz ljubezenskih in osvajalskih razlogov, vstanejo in se s pogledi sprehajajo naokrog kot sokoli, sami postanejo junaki svojega dramatičnega dogajanja, igralci, ki igrajo med odmori, medtem ko si pravi igralci v svojih garderobah odpočivajo od vlog, kiso jih igrali in jih bodo kmalu zopet prevzeli, tako eni kot druge pa so le začasni. Ko Ricardo Reis vstane, pogleda med glavami in vidi, da doktor Sampaio tudi vstaja, Marcenda pa mu odkima, ostala bo, oče, ki že stoji, ji ljubeče položi roko na ramo in se pomakne proti prehodu. Ricardo Reis je hitrejši in pride pred njim do foyerja. Še malo, pa se bosta srečala iz oči v oči med vsemi tistimi ljudmi, ki se sprehajajo gor in dol ter se pogovarjajo v ozračju, na lepem nasičenim s tobačnim dimom, slišati je glasove in komenta rje, Palmira je

čudovita, Po mojem mnenju so po odru razpostavili preveč mrež, Kakšne vražje babnice, kako so se zravsale, videti je bilo kot zares, To je zato, ker jih nisi nikoli videl, kolega, kot sem jih jaz videl v Nazareju, to so prave furije, Včasih je le težko ugotoviti, kaj pravijo, No, tam tako govorijo , Ricardo Reis se je premikal med skupinami in jih poslušal tako pozor no, kot bi bil on avtor, hkrati pa je od daleč budno spremljal vsako kretnjo doktorja Sampaia, hotel je namreč, da bi se srečala kot po naključju. V nekem trenutku je ugotovil, da ga je drugi opazil, da prihaja proti njemu in ga je tudi prvi ogovoril, Dober večer, vam je predstava všeč, ga je vprašal, in Ricardo Reis ni čutil nobene potrebe, da bi hlinil presenečenje , Kakšno nenavadno naključje, temveč mu je nemudoma odzdravil, pritrdil mu je, da mu je všeč, in še dodal, Nastanjena sva v istem hotelu, vendar naj se vam kljub temu predstavim, Sem Ricardo Reis, omahoval je, ali naj reče še, Sem zdravnik, živel sem v Riu de Janeiru, zdaj pa sem v Lizboni slab mesec dni, doktor Sampaio je slišal samo, kar je bilo izrečeno, in se je nasmehnil, kot bi hotel reči, Če bi poznal Salvadorja toliko časa kot jaz, bi vedel, da mi je pripovedoval o vas, in ker ga tako dobro poznam, naj uganem, da vam je govoril o meni in moji hčerki, nedvomno je doktor Sampaio prebrisan, to pa je prednost dolge kariere v notariatu, Pravzaprav ni potrebe po predstavljanju, je rekel Ricardo Reis, Tako je, zato sta takoj prešla na naslednji pogovor, o predstavi in igralcih, ogovarjala sta se spoštljivo, Doktor Reis, Doktor Sampaio, med njima vlada ta posrečena enakost nazivov, tako sta se pogovarjala do konca odmora, zvonec je pozvonil, skupaj sta se vrnila v dvorano in rekla, Kmalu nasvidenje, in odšla vsak na svoje mesto, Ricardo Reis je sedel prvi in je gledal, videl je, kako drugi govori s hčerko, ta se je ozrla, se mu nasmehnila, tudi on se ji je nasmehnil, drugo dejanje se je začenjalo.

Vsi trije so se srečali med naslednjim odmorom. Kljub temu, da so že vedeli, kdo je kdo, od kod prihajajo, kje živijo, sta se predstavila, Ricardo Reis, Marcenda Sampaio, tako je moralo biti, to je bil trenutek, na katerega sta oba čakala, segla sta si v roko, desnica v desnico, njegova levica je obvisela, kot bi hotela izginiti, diskretna, kot da ne obstaja. Marcendi so se oči zelo svetile, nedvomno so jo ganile bridkosti Marie Bern, morda je imela v svojem življenju posebne osebne razloge, da je besedo za besedo spremljala zadnji govor Lavagantove žene, Če je pekel, če je po tem, ko sem jokala, še vedno pekel, ne more biti hujši, kot je ta, Devica Marija Sedem žalosti, sama bi to povedala v svoji govorici iz Coimbre, če spremenimo govorico, še ne pomeni, da se spremenijo tudi čustva, ta, ki jih ni moč izraziti z besedami, Popolnoma razumem, zakaj se ne dotikaš te roke, moj sosed iz hotela, moški iz moje radovednosti, jaz sem tista, ki sem te poklicala s svojo negibno roko, ne

sprašuj me, zakaj, zgolj poklicala sem te, nekega dne bom vedela, kaj mi je prišepnilo to dejanje, ali pa ne, zdaj boš raje odšel, da ne boš v mojih očeh videti nediskreten, vsiljiv, izkoriščevalski, kot se reče po domače, pojdi, saj bom vedela, kje te najdem, ali pa ti mene, saj tu nisi slučajno. Ricardo Reis ni ostal v foyerju, krožil je po hodnikih ob ložah prvega reda, šel pogledat tiste drugega reda, da bi si od blizu ogledal ribiče, a zvonček je zazvonil, ta odmor je bil krajši, in ko je vstopil v dvorano, so luči že ugašale. Vse tretje dejanje je bila njegova pozornost razdeljena med oder in Marcendo. Ona se ni niti enkrat ozrla, a je malenkost spremenila položaj telesa, tako da ji je lahko videl več obraza, komaj opazno, in od časa do časa si je z desno roko odmaknila lase z levega dela obraza, zelo počasi, kot bi to delala namenoma, kaj hoče ta punca, kdo je, kajti ljudje niso vedno to, kar so videti. Videl je, kako si briše lice, ko Lianor prizna, da je ukradla ključ od rešilnega jopiča zato, da bi Lavagante um rl, in ko Maria Bern in Rosa, prva začne, druga pa zaključi, povesta, da je bilo to dejanje ljubezni in da se ljubezen, ki je plemenito čustvo, sprevrže v muke, če ni uslišana, skratka, v precej hitrem razpletu, ko prideta skupaj Lavagante in Maria Bern in se bosta tudi telesno združila, pa se prižgejo luči, se razleže ploskanje, Marcenda si je š e vedno otirala solze, tokrat z robcem, in ni bila edina, v dvorani je bilo precej jokajočih in smehljajočih se žensk, igralci, občutljive duše, so se zahvaljevali za aplavz, s svojimi kretnjami so dali vedeti, da ga namenjajo tistim iz lož drugega razreda, v katerih so sedeli pravi junaki teh ljubezenskih in morskih dogodivščin, publika se je obračala tja, zdaj že brez zadržkov, tako povezuje umetnost, in ploskala hrabrim ribičem in njihovim pogum nim ženam, celo Ricardo Reis ploska, v tem gledališču smo priča dejstvu, da se družbeni razredi in različni poklici zlahka sporazumejo med seboj, revež, bogataš in tisti vmes, uživajmo v redkem privilegiju te velike lekcije iz bratstva, zdaj pa so pomorščake povabili na oder, spet se sliši vlečenje stolov po tleh, predstava se š e ni zaključila, sedimo vsi skupaj, prihaja vrhunec. Oh, kakšno veselje, oh, kakšno navdušenje, oh, kakšna radost ob pogledu na ribiško skupnost iz Nazareja, kako prihaja dol po osrednjem prehodu in se vzpenja na oder, tam pojejo in plešejo na tradicionalne melodije svoje regije med umetniki, ta večer bo ostal zapisan v anale Case Garrett,9 vodja ribiške druščine objema igralca Roblesa Monteira, najstarejša od ribiških žena dobi poljubček od igralke Palmire Bastos, govorijo vsi hkrati, kakšna norišnica, vsak v svojem narečju, pa se zato ne razumejo nič slabše, potem pa spet ples in petje, najmlajše igralke se poskusijo v tradicionalnem plesu pezinho no vira, gledalci se smejijo in ploskajo, dokler nas hostesniki ne začno uvidevno potiskati proti izhodu, na odru bo pogostitev za vse igralce in junake njihove igre, zamaški bodo leteli iz steklenic

penine, tiste, ki jo čutimo v nosnicah, ženske iz Nazareja se bodo obilno nasmejale , ko se jim bo začelo vrteti v glavi, saj penine niso vajene. Jutri, ko bo avtobus odrinil ob navzočnosti novinarjev, fotografov in direktorjev, bodo ribiči glasno vzklikali Novi državi in Domovini, ni pa z gotovostjo znano, ali morajo to početi, ker tako piše v pogodbi, a recimo, da gre za izraz hvaležnih src, ker so jim obljubili tako želeni varni pristan, če je bil Pariz vreden ene maše, bosta morda dve zdravici zaslužili zveličanje.

Ricardo Reis se ni izogibal novemu srečanju, ko je odhajal iz gledališča. Na pločniku je vprašal Marcendo, če ji je bila predstava všeč, ona je odgovorila, da jo je tretje dejanje ganilo in spravilo v jok. Sem opazil, je odvrnil on, in tu se je njun pogovor končal, doktor Sampaio je poklical taksi, vprašal je Ricarda Reisa, če bi se peljal z njima, v primer u, da se želi vrniti naravnost v hotel, on pa se je zahvalil in odklonil, Nasvidenje, lahko noč, bilo mi je v veselje, avtomobil je speljal. Z veseljem bi se peljal z njima, a se mu je zazdelo, da bi bila to napaka, da bi se vsi počutili nelagodno, bili bi zadržani in jim besede ne bi šle z jezika, težko bi bilo najti drugo temo pogovora, poleg tega pa je bilo tu še delikatno vprašanje, kako bi se posedli v taksiju, na zadnjem sedežu ne bi bilo dovolj prostora za vse tri, doktor Sampaio ne bi hotel sesti spredaj in pustiti hčerke same z neznancem, da, neznancem, v polmraku, ki kar kliče po marsičem, četudi ne bi prišlo med njima niti do najmanjšega telesnega stika, bi ju polmrak objel v isti objem s svojimi žametn imi rokami, še bolj pa bi ju zbliževale misli, ki bi postopoma postale skrivnosti, ki bi jih bilo težko prikrivati, prav tako ne bi bilo primerno pustiti, da Ricardo Reis sede k šoferju, ne moreš povabiti nekoga, naj se pelje s teboj, potem pa ga posesti spredaj, k števcu, ob koncu vožnje je jasno , da se bo povabljenec, ki sedi zraven, čutil obvezanega plačati, še toliko bolj, če iz preračunljivosti ali, ker ne najde denarnice, denarja ne bo takoj privlekel na dan, tisti zadaj, ki je povabil in želi plačati, pa pravi, Ne, gospod, ne sprejmite denarja od tega gospoda, jaz plačam, mož potrpežljivo počaka, da se kavalirja že enkrat odločita, kako in kaj, ta pogovor smo slišali že neštetokrat, takih absurdnih prigod so taksisti že vajeni. Ricardo Reis se napoti proti hotelu, nobene druge radosti ali obveznosti ga ne čakajo, noč je hladna in vlažna, a ne dežuje, prileže se malo hoje, zdaj pa že, prehodi celotno ulico Augusto, gre čez trg Terreiro do Pa<;:o do stopnic na nabrežju, kjer se umazana in temotna voda spremeni v peno, ki v naslednjem trenutku že odteče nazaj v reko, iz katere je prišla, ona, druga, ista in hkrati drugačna, sam je na obrežju, a vendarle drugi ljudje gledajo v noč, migotave luči na drugem bregu, pozicijske luči zasidranih ladij, ta mož, ki je tisti, ki, fizično navzoč,

gleda danes, a hkrati tudi nešteti drugi, za katere trdi, da je, vsi tisti drugi, ki je bil vsakič, ko je prišel sem in za katere se spominja, da so bili tukaj, čeprav se sam ne spominja. Oči, vajene teme, že vidijo dlje, v daljavi so sivi obrisi, to so ladje iz eskadre, ki so zapustile varno luko, vreme je še precej neprijetno, a ne toliko, da ga ladje ne bi mogle zdržati, življenje mornarja je pač tako, polno žrtvovanja. Nekatere, ki so od daleč videti, kot bi bile enakih mer, so verjetno protitorpedne ladje, tiste, ki so poimenovane po rekah, Ricardo Reis se vseh ne spominja, slišal je, kako jih je postrešček izgovarjal kot litanije, ena je bila Tejo , ki pluje po Teju, in Vouga pa Dao, ki je najbližje od vseh, mu je povedal oni mož, ta je torej Tejo , tu so reke, ki tečejo skozi mojo vas, vse tečejo z vso to tekočo vodo proti morju, ki sprejema vodo vseh rek in jo rekam vrne, želeli bi si, da bi bilo to vračanje večno, vendar ni, trajalo bo samo toliko, dokler bo trajalo sonce, ki je umrljivo kot vsi mi, veličastna bo smrt tistih ljudi, ki bodo umrli ob smrti sonca, niso videli prvega dne, bodo pa poslednjega.

Vreme ni primerno za filozofska razglabljanja, zebe ga v noge, policist se je previdno ustavil, da bi videl, kaj počne opazovalec vode, ki se mu ni zdel ne lopov ne potepuh, a morda razmišlja, da bi se vrgel v reko, da bi se utopil, če samo pomisli, koliko dela bi ga to stalo, saj bi moral zagnati preplah, potegniti ven truplo, spisati zapisnik o dejanju, tako da je mož postave stopil do njega, ne da bi vedel, kaj naj mu reče, upal je, da bo s tem, ko bo pristopil, samomorilca odvrnil od namere, da ga bo prepričal, da je to norost. Ricardo Reis je zaslišal korake, začutil je hlad kamnov na nogah, moram si kupiti čevlje z debelejšim podplatom, čas je, da se vrnem v hotel, preden se prehladim, je rekel, Dober večer, gospod stražnik, policist je olajšan vprašal, Je kaj narobe, ne, nič ni narobe, nekaj najobičajnejšega na svetu je, da človek pride do obrežja, četudi ponoči, da bi gledal reko in ladje, ta Tejo, ki ne teče skozi mojo vas, Tejo , ki teče skozi mojo vas, se imenuje Douro, zato, ker imata drugačni imeni, Tejo ni lepši kot reka, ki teče skozi mojo vas. Policist je pomirjen odšel v smeri proti ulici Alfandega in razmišljal, kaj prime ljudi, da blodijo naokrog sredi noči, kaj je obsedlo tega, da je mislil, da bo lahko užival v pogledu na reko ob takem vremenu, če bi bil tako kot jaz obvezan patruljirati naokrog, bi šele vedel, kako mučno je. Ricardo Reis je šel po ulici Arsenal, v manj kot desetih minutah je prišel do hotela. Vrata so bila še odprta, na vrhu stopnic se je prikazal Pimenta s šopom ključev v rokah, pogledal je dol in se umaknil, proti svoji navadi ni počakal, da bi gost prišel gor, Le zakaj, potem ko si je Ricardo Reis postavil to samoumevno vprašanje, ga je zgrabil nemir, Morda že ve za Lidio, nekega dne se bo gotovo razvedelo, hotel je kot hiša iz stekla, in Pimenta, ki ne gre nikoli od tod, ki pozna vsak še najmanjši kotiček,

je gotovo že kaj posumil, Dober večer, Pimenta, je rekel pretirano prijazno, drugi pa mu je odgovoril brez očitne zadržanosti, brez kanca sovražnosti, Morda pa ne, je pomislil Ricardo Reis, ko mu je Pimenta izročil ključ, je že hotel oditi, a se je obrnil in odprl denarnico, Izvolite, Pimenta, to je za vas, in mu je izročil bankovec za dvajset eskudov, ni rekel, zakaj, Pimenta pa ga tudi ni vprašal.

V nobeni sobi ni gorela luč. Previdno se je odpravil po hodniku, da ne bi zbudil spečih gostov, za par sekund je obstal pred Marcendinimi vrati, potem je odšel naprej . Njegova soba je bila hladna in vlažna, nič kaj dosti bolje ni bilo kot na rečnem nabrežju. Zadrgetal je, kot bi še vedno strmel v tiste bledikave ladje in poslušal policistove korake, in se vprašal, kaj bi se zgodilo, če bi mu odgovoril, Da, nekaj je narobe, čeprav ne bi mogel reči drugega kot to, samo ponavljal bi lahko, Nekaj je narobe, a ne da bi povedal, kaj, niti kaj naj to pomeni. Ko se je približal postelji, je ugotovil, da je pod odejo štrlina, nekaj je tam, med rjuhami, termofor, je ugotovil, da pa bi se prepričal, je položil roko nanj, bil je topel, dobro dekle je ta Lidia, da se mu je spomnila pogreti posteljo, seveda tega ne počno vsem gostom, najverjetneje je nocoj ne bo. Legel je, odprl knjigo, ki jo je imel na nočni omarici, o Herbertu Quainu, preletel z očmi dve strani, ne da bi bil kaj dosti pozoren na vsebino, ki jo je prebiral, očitno so odkrili tri motive za zločin, ki so bili vsak posebej dovolj za obdolžitev osumljenca, pri katerem so vsi trije sovpadli, a omenjeni osumljenec, ki se je skliceval na zakon in izpolnjeval dolžnost sodelovanja s pravosodjem, je namignil, da bi pravi motiv, ki bi dokazoval, da je krivec prav on, bil lahko četrti ali peti ali šesti motiv, vsak od njih zadosten, in da bi zločin in motive zanj morda, zgolj morda, lahko pojasnili le, če bi vse te motive povezali, če bi si pogledali njihov medsebojni učinek, učinek vsake njihove kombinacije na druge kombinacije in na celoto, in morebitno, a več kot verjetno izničenje ali predrugačenje učinkov z drugimi učinki, kar bi pripeljalo do končnega rezultata, smrti, in kljub temu bi bilo treba ugotoviti, kolikšen del odgovornosti bi pripadel žrtvi, se pravi, ali bi morali žrtev moralno in legalno gledano upoštevati ali ne kot sedmi in morda, samo morda, dokončni motiv.Moči so se mu povrnile, termofor mu je grel noge, možgani so mu delovali brez zavestne povezave z zunanjostjo, zaradi dolgočasnega branja so njegove veke postale težke. Za nekaj sekund je zaprl oči in ko jih je odprl, je ob vznožju postelje sedel Fernando Pessoa, kot bi prišel obiskat bolnika, z enakim odtujenim izrazom, ki ga lahko vidimo na nekaterih njegovih portretih, z rokami, prekrižanimi na desnem stegnu, glavo, nagnjeno malo naprej, bledega lica. Knjigo je odložil med blazini, Nisem vas pričakoval ob tej uri, je rekel in se prijazno nasmehnil,

da ne bi obiskovalec zaznal nestrpnosti v njegovem glasu, dvoumnosti besed, ki bi pomenile, Nič ne bi bilo narobe, če vas danes ne bi bilo. Imel je dobre motive, čeprav samo dva, prvega, ker mu je bilo samo do pogovora o večeru v gledališču, a ne s Fernandom Pessoo, drugega, ker bi lahko Lidia zdaj zdaj vstopila v sobo, ni bilo sicer nevarnosti, da bi začela kričati, Na pomoč, duh, temveč, ker bi Fernando Pessoa, čeprav mu to ni bilo v navadi, morda hotel ostati, zakrit s svojo nevidnostjo, pa še to s prekinitvami, glede na njegovo trenutno razpoloženje, in biti navzoč pri njegovih telesnih in čustvenih intimnostih, to ni nemogoče. Bog, ki je Bog, to ponavadi počne, temu se ne more izogniti, če pa je povsod, a nanj smo se že navadili.

Računal je na to, da moški pač držijo skupaj, Ne bova se mogla dolgo pogovarjati , morda bom dobil obisk, najbrž se strinjate, da bi bilo malce nerodno, Vi pa ne izgubljate časa, tukaj ste manj kot tri tedne, pa že dobivate galantne obiske, predvidevam, da so galantni, Odvisno, kaj mislite povedati z besedico galanten, ona je hotelska sobarica, Moj dragi Reis, pa ravno vi, ki ste tak estet, domač z vsemi boginjami Olimpa, sprejmete med rjuhe hotelsko sobarico, služkinjo, navadil sem se že poslušati, da neprenehoma in z izjemno stanovitnostjo govorite o svojih Lidijah, Neajrah in Hloah, zdaj pa mi boste rekli, da vas je zapeljala sobarica, kakšno razočaranje, Tej sobarici je ime Lidia, in ni me zapeljala, nisem tak, ki bi se pustil zapeljati, Ah, ah, torej tista tako opevana pesniška pravičnost res obstaja, situacija je smešna, Lidio ste klicali in Lidia je prišla, imeli ste več sreče kot Camoes, kisi je za to, da je dobil Natercio, moral izmisliti ime, in to je vse, kar je dobil. Prišlo je ime Lidia, ni pa prišla ženska, Ne bodite nehvaležni, kaj pa veste, kakšna ženska bi bila tista Lidia iz vaših od, če tak pojav sploh obstaja, ta neverjetna zmes pasivnosti, modre tišine in čistega duha, Res precej negotovo, Tako negotovo kot obstoj pesn ika, ki je napisalvaše ode, To sem jaz, Dovolite mi, da izrazim svoje dvome, moj dragi Reis, vidim, da berete kriminalko, stermoforjem na nogah, in čakate na sobarico, da bi vam ogrela še ostalo, oprostite izrazu, in želite, da verjamem, da ste vi tisti človek, ki je napisal Umirjen gledam na življenje iz daljave, potem vas moram vprašati, kje ste bili, ko ste gledali življenje iz te daljave, Sami ste zapisali, da je pesnik hlinež, Priznam, to so ugibanja, ki nam priletijo iz ust, ne da bi vedeli, kako smo prišli do njih, na žalost sem umrl prej, preden sem uspel ugotoviti, ali se pesnik hlini, da je človek, ali se človek hlini, da je pesnik, Hliniti in hliniti se ni eno in isto, Je to trditev ali vprašanje, Vprašanje, Seveda ni eno in isto, jaz sem samo hlinil, vi pa se hlinite, če bi radi videli, kakšna je razlika, me berite in berite še samega sebe, Zaradi tega pogovora bom prebedel vso noč, Morda pa bo vaša Lidia prišla in vas zazibala v sen, slišal sem, da so sobarice do svojih šefov zelo ljubeče, Vaša pripomba mi zveni

užaljeno, Morda, Samo nekaj mi povejte, ali hlinim kot pesnik ali kot človek, Vaš primer, Reis, prijatelj, je brezupen, vi se pač hlinite, vi ste hlinjenje samega sebe, in to nima nobene zveze ne s človekom ne s pesnikom, Da je moj primer brezupen, Je to spet vprašanje, Je, Brezupen zato, ker najprej niti ne veste, kdo ste, Kaj pa vi, ste to kdaj vedeli, Jaz nič več ne štejem, umrl sem, a ne skrbite, cel kup bo takih, ki bodo pojasnjevali vse v zvezi z menoj, Morda sem se vrnil na Portugalsko, da bi izvedel, kdo sem, Bedastoča, dragi moj, otročarija, takšna razsvetljenja se dogajajo samo v mističnih romanih in na cestah, ki vodijo v Damask, nikoli ne pozabite, da smo v Lizboni in da od tod ne vodijo poti, Zaspan sem, Pustil vas bom spati, to je v bistvu edina stvar, ki vam jo zavidam, spanje, samo neumneži verjamejo, da je spanec bratranec smrti, bratranec ali brat, ne spominjam se več dobro, Bratranec, mislim, Ali po le malo prijaznih besedah, kisem vam jih izrekel, sploh še hočete, da se vrnem, Hočem, nimam veliko ljudi, s katerimi bi se lahkolepo pogovarjal , To je nedvomno dober razlog, Poglejte, naredite mi uslugo, pustite vrata priprta, tako mi ne bo treba vstajati, glede na to, da je tako mrzlo, Še vedno pričakujete družbo, Nikoli se ne ve, Fernando, nikoli se ne ve.

Čez pol ure so se vrata odprla, Lidia, ki je trepetala od dolge hoje po stopnicah in hodnikih, je zlezla v posteljo, se privila k njemu in vprašala, Je bilo lepo v gledališču, on pa ji je odgovoril po resnici, Ja, lepo je bilo.

9 Casa Garrett - Hiša Almeide Garretta.

Marcende in očeta ni na spregled za kosilo. Da bi izvedel, zakaj, Ricardo Reis ni potreboval kakšne višje taktične spretnosti ali dialektične premetenosti preiskovalca, edinole čas je moral dati Salvadorju in samemu sebi, pogovarjal se je nepomembnosti, delal preproste stavke, s komolci na receptorskem pultu, in dajal samozavesten občutek domačega gosta, tako mimogrede, kot oklepaj ali čisto kratek retorični odmik ali pa samo nakazana glasbena tema, ki se nepričakovano pojavi, ko se razvija druga, je povedal, da je šel prejšnji večer v gledališče D. Maria in je tam srečal doktorja Sampaia in hčerko, zelo prijetna in uglajena človeka, in se z njima seznanil. Salvadorju se je zdelo, da je malce prepozno izvedel to novico, zato se mu je nasmešek malo spačil, saj je druga dva gosta videl, preden sta odšla, pogovarjal se je z njima, pa mu nista povedala, da sta prejšnji večer srečala doktorja Reisa v D. Marii, zdaj je to vedel, to je res, a ne do pred druge ure popoldan, kako se je lahko kaj takega primerilo, seveda ni pričakoval, da mu bosta pustila pisno sporočilo, ko bosta prišla v hotel, da bi bil seznanjen s tistim, kar se je zgodilo, takoj ko bi začel službo, Poznava doktorja Reisa, Seznanil sem se z doktorjem Sampaiem in njegovo hčerko, pa vendar je čutil, da se mu je zgodila velika krivica, da so ga toliko časa pustili v nevednosti, da tako ravnajo z upravnikom hotela, ki je takšen prijatelj svojih gostov, kako je svet krivičen. Da se ti spači nasmešek, če že govorimo o njem, je lahko stvar trenutka in ne traja več kot toliko, da pojasnimo, zakaj se je nasmešek spačil, pa je potreben čas, če nič drugega, da ne ostane preveč dvomov o razlogih za nepričakovan in na videz nerazumljiv odnos, dejstvo je, da ima človeška rahločut nost tako globoke skrivne kotičke, da bi se, če se podamo po njih z voljo, da si bomo natančno ogledali vse, verjetno zamudili lep čas. Ne da bi Ricardo Reis vse to tako podrobno pretehtal, samo zazdelo se mu je, da je neka misel nenadoma zbegala Salvadorja, in tako je bilo, kot vemo, četudi bi legel in ugibal, kakšna misel je bila to, ne bi uganil, kar samo pove, kako malo vemo drug o drugem in kako hitro nas mine potrpljenje, ko od časa do časa, na vsake kvatre enkrat, skušamo najti razloge, ki bi pojasnili nagibe, razen če gre za pravo kriminalistično preiskavo, kot se obstransko dogaja v The God oj the Labyrinth. Salvador je premagal zamero, preden rečeš keks, kot rečemo po domače, in

se pustil voditi samo svojemu dobremu značaju, tako, da je pokazal zadovoljstvo in hvalil doktorja Sampaia in hčerko, on je pravi kavalir, ona pa kar najbolj imenitna in izvrstno vzgojena mlada dama, škoda, da je njeno življenje tako žalostno zaradi tiste pohabe ali bolezni, Tako med nama, doktor Reis, ne verjamem, da je njena težava ozdravljiva. Ricardo Reis pa ni začel pogovora, da bi se spuščal v zdravniško diskusijo, za katero se je že sam izrekel, da je nekompetenten, zato ga je prekinil in šel v srčiko tistega, kar je bilo pomembno oziroma je bilo pomembno zanj, ne da bi pravzaprav vedel, koliko in v kakšni meri, Nista prišla na kosilo, nenadoma se je spomn il te možnosti, Sta se že vrnila v Coimbro, ampak Salvador, ki je vsaj o tem primer u vedel vse, je odgovoril, Ne, vračata se šele jut ri, danes obedujeta na Baixi, ker je gospodična Marcenda naročena pri zdravniku, potem pa gresta še malo naokrog in po potrebnih nakupih, Večerjala pa bosta tukaj, Ah, to pa gotovo, Ricardo Reis se je odmaknil od pulta v recepciji, naredil dva koraka, si premislil, potem pa rekel, Mislim, da bom šel na sprehod, videti je, da je vreme stabilno, tedaj pa je Salvador s tonom nekoga, ki zgolj daje nepomembno , banalno informacijo, izjavil, Gospodična Marcenda je rekla, da se bo po kosilu vrnila v hotel, da ne bo spremljala očeta pri zadevah, ki jih mora urediti popoldan, zdaj pa bo moral Ricardo Reis vzeti besede nazaj, šel je do salona, pogledal skozi okno in z budnim očesom

...

premerjal vreme, se vrnil, Ce bolje pomislim, bom ostal kar tukaj in bral časopise, sicer ne dežuje, a je gotovo mraz, Salvador pa, ki je nemudoma podprl njegov novi predlog, Naročil bom, naj takoj odnesejo grelec v salon, dvakrat pozvonil, prišla je sobarica, ki pa ni bila Lidia, kot je bilo najprej videti, potem pa se je še potrdilo, Carlota, prižgi grelec in ga odnesi v salon, Če so take podrobnosti nujno potrebne ali ne za pravilno razumevanje pripovedi, bo ugotovil vsak sam zase, zaključki pa se bodo razlikovali glede na pozornost, razpoloženje, značaj, nekateri cenijo bolj splošne ideje, pregled celote, zgodovinske freske, drugi pa se veliko bolj navdušujejo nad podobnostmi in nasprotji sorodnih si tonov, vsi se zavedamo, da ni mogoče ustreči vsem, a v tem primer u je šlo zgolj za to, da namenimo dovolj časa čustvom, pa ne glede, kakšna so, da se razvijejo in si utrejo pot med ljudmi in v njih, medtem ko Carlota hodi sem in tja, medtem ko si Salvador razbija glavo stežkim računom, medtem ko se Ricardo Reis sprašuje, ali ni videti sumljivo, da si je tako nenadno premislil, najprej je rekel, Ven grem, navsezadnje pa ne gre nikamor.

Odbilo je dve, pol treh, obledeli lizbonski časopisi so bili prebrani po dolgem in počez, od novic na prvi strani, Edvard VIII. bo novi angleški kralj, notranjemu ministru je čestital zgodovinar Costa Brochado, volkovi se klatijo po naseljih, ideja

o Ansch lussu, ki pomeni, če slučajno ne veste, priključitev Avstrije Nemčiji in jo je zavračala Avstrijska patriotska fronta, francoska vlada je ponudila svoj odstop, razhajanja med Gilom Roblesom in Calvom Sotelom lahko spravijo v nevarnost volilni blok španskih desničarskih strank, pa do oglasov, Pargil je najboljša ustna voda, jutri je v Arcadii premiera s slavno plesalko Marujito Fontan, poglejte si nove modele Studebakerjevih avtomobilov, President, Dictator, če je bil oglas Freire Gravador ves univerzum, je to popoln povzetek sveta v kakršnem dandanes živimo, avtomobil, poimenovan Diktator, jasen znak časa in okusa. Od časa do časa je pozvonilo,nekateri so odhajali, drugi prihajali, nov gost, Salvadorjev oster pozvončkljaj, Pimenta odnaša gor kovčke, potem daljša, moreča tišina, popold ne postane mračno, ura je pol štirih preč. Ricardo Reis vstane s kavčka in se odvleče do recepcije, Salvador ga gleda z naklonjenostjo, če ni že bolj sočutje, ki se mu izrisuje na obrazu, Ste prebrali že vse časopise, Ricardo Reis sploh ni imel časa, da bi mu odgovoril, zdaj se vse dogaja hitro, zvonec, glas tam doli na stopnicah, Hej, gospod Pimenta, pomagajte mi, prosim, odnesti te zavoje gor, Pimenta gre dol, se vrne gor, z njim prihaja Marcenda, in Ricardo Reis ne ve, kaj naj stori, naj ostane kar tam, kjer je, naj ponovno sede, naj se pretvarja, da bere ali drema ob mehki toploti, a če bi to storil, kaj neki bi si mislil Salvador, pretkani vohun, tako da niha med temi različnimi dejanji , ko pride Marcenda do recepcije in reče, Dober dan, in presenečena, A tukaj ste, gospod doktor, Prebiram časopise, odgovori on, a takoj doda, Ravno končal sem, To so strašni stavki, veliko preveč brezpogojni, če berem časopise, nočem pogovora, če sem ravno zaključil, bom odšel, potem doda in se pri tem spet počuti neskončno smešnega, Tu je prijetno, na toplem, potre ga banalnost izraza, a se kljub temu še vedno ne more odločiti, ne sede nazaj, zaenkrat tudi ne bo sedel, če bo šel sest, bo mislila, da hoče biti sam, če bo počakal, da gre gor, se boji, da bo mislila, da bo šel ven, premik mora izvesti v točno določenem trenutku, da bo Marcenda mislila, da je šel sest, da jo je počakal, ni bilo potrebno, Marcenda je zgolj rekla, Te stvari bom odložila v sobi, potem pa pridem dol, da bova malo poklepetala, če imate potrpljenje, da me boste prenašali in n iste nameravali početi česa pomembnejšega. Ne čudimo se Salvadorjevemu nasmešku, všeč mu je, če se njegovi gostje spoprijateljijo, vse to gre v prid hotelu, ustvari se dobro vzdušje, in četudi bi se čudili, ne bi pripomogli k zgodbi, če bi na dolgo in na široko razpravljali o nečem, kar takoj, ko vznikne na površje, zaradi svoje narave izgine. Tudi Ricardo Reis se je nasmehnil, brez naglice je spregovoril in ji rekel, V veliko veselje mi bo, ali pa podoben klišejski stavek, čeprav je obžalovanja vredno, da nikoli ne posvetimo nekaj časa analizi takšnih stavkov, zdaj so izpraznjeni pomena, ker so bili

tolikokrat ponovljeni, obledeli in obrabljeni, spomnimo se, kakšni so bili, ko so jih izrekli in slišali prvikrat, V zadovoljstvo mi bo, Na razpolago sem vam, drobne izjave, ki so tako drzne, da je tisti, kijih je izrekel, okleval, tisti, ki jih je slišal, pa zatrepetal od bojazni in pričakovanja, tedaj so bili časi, ko so bile besede še nove, čustva pa so se šele prebujala.

Marcenda je hitro prišla nazaj dol, popravila si je pričesko, si šla enkrat s šminko čez ustnice, gesti, ki jih imajo nekateri za samoumevne, tropizmi v ogledalu, drugi pa trdijo in so prepričani, da se ženska vedno zaveda svojega obnašanja, kar prikrije s plaščem lahkotnosti duha in spretnosti kretenj, kije glede na rezultate zelo učinkovito. A to so vidiki, ki jim ne bomo namenjali večje pozornosti. Ricardo Reis je vstal, da bi jo pozdravil, in jo odpeljal do kavča, ki je stal pravokotno na njegovega, ni hotel predlagati, da bi odšla drugam, do drugega, prostornejšega kavča, kjer bi lahko sedela skupaj, drug ob drugem. Marcenda je sedla, si položila levico v naročje in se nekako odmaknjeno in razmišljeno nasmehnila, kot bi rekla, Vaše oči se ne motijo, čisto je nebogljena, in Ricardo Reis je nameraval vprašati, Ste utrujeni, a se je pojavil Salvador in ju vprašal, ali jima lahko kaj prinese, kavo, čaj, Rekla sta, da lahko, da bi bila kava dobrodošla v tem mrazu. Preden je Salvador odšel in predal naročilo, je preveril, ali deluje grelnik, ki je sobo napolnjeval z rahlo omamljajočim vonjem po petroleju, medtem ko je plamen, razcepljen v tisoče majhnih modrih jezičkov, nenehno prasketal. Marcenda je vprašala, ali je bila Ricardu Reisu predstava všeč, on ji je pritrdil, čeprav se mu je zdelo, da je bil naturalistični prikaz mestoma potvorjen, skušal je bolje pojasniti, Po mojem mnenju predstava nikoli ne bi smela biti naravna, tisto, kar se odvija na odru, je gledališče, ne nekogaršnje življenje, ne življenje, življenja ni mogoče posnemati, še tisto, kar je videti njegov najzvestejši odsev, tisti v ogledalu, spremeni desno v levo in levo v desno, Ali vam je bilo všeč ali ne, je vztrajala Marcenda, Ja, je povzel on, Navsezadnje bi bila ena sama beseda dovolj.V tistem hipu je vstopila Lidia s pladnjem s kavo, ga položila na klubsko mizico, vprašala, ali želita še kaj, Marcenda je rekla, Ne, najlepša hvala, a Lidia je gledala Ricarda Reisa, kini dvignil pogleda in je previdno jemal svojo skodelico ter spraševal Marcendo, Koliko žličk, ona pa je odgovarjala, Dve, jasno je bilo, da Lidia tam ni imela več kaj iskati, zato se je umaknila, s preveliko naglico, po Salvadorjevem mnenju, zato jo je izza svojega prestola oštel, Pazi na vrata.

Marcenda je položila skodelico na pladenj, si dala desnico na levico, obe sta bili mrzli, a med njima je bila razlika, ki obstaja med tistim, kar se premika, in onim, ki je negibno, tistim, kar je še mogoče rešiti, in onim, kar je za večno izgubljeno, Mojemu očetu ne bi bilo všeč, če bi izvedel, da izkoriščam najino znanstvo, da vas poprosim za zdravn iško mnenje, Me

prosite za mnenje o vaši težavi, Tako je, glede te roke, ki se ni zmožna premikati sama, te uboge roke, Upam, da razumete, zakaj mi besede ne gredo lahko z jezika, prvič, ker nisem specialist za to področje, drugič, ker ne poznam vašega preteklega zdravstvenega stanja, tretjič, ker mi poklicna etika prepoveduje, da se vmešavam v primer, ki ga obravnava moj kolega, Vse to mi je jasno , a bolniku ni mogoče prepovedati, da bi imel zdravnika za prijatelja in mu pravil o tegobah, ki ga pestijo, Seveda ne, Potem pa mi odgovorite kot prijatelj, Z veseljem sem vaš prijatelj, če ponovim vaše lastne besede, poznam vas že mesec dni, Potem mi odgovorite, Bom poskušal, moral vam bom postaviti nekaj vprašanj, Kolikor želite, in to je eden od stavkov, ki bi jih lahko dodali na seznam tistih, ki so imeli velik pomen v nekdanjih časih, v otroštvu besed, Vam na razpolago, Z velikim zadovoljstvom, V veselje mi bo, Vse, kar želite. Spet je vstopila Lidia in videla, da je Marcenda zardela in da ima rosne oči, Ricardo Reis pa naslanja svoje levo lice na stisnjeno pest, oba sta molčala, kot bi prišla do konca pomembnega pogovora ali bi se pripravljala na novega, kakšen bi bil, kakšen bo.Odnesla je pladenj, vemo, kako se skodelice tresejo, če ne stojijo trdno na krožničkih, o tem se moramo vedno prepričati, če nismo gotovi v mirnost svojih rok, da nam ne bi bilo treba poslušati Salvadorja, ki pravi, Pazi na servis.

Ricardo Reis se je za trenutek zamislil, potem se je sklonil, stegnil roke proti Marcendi, vprašal, Dovolite, tudi ona se je rahlo nagnila naprej, in z desnico položila svojo levo roko, kot bi bila bolna ptica, zlomljeno krilo, svinec, ki se je zažrl v prsi, v njegove. Počasi je šel z nežnimi, a odločnimi pritiski s prsti po vsej njeni dlani do zapestja in prvič v življenju občutil, kaj pomeni popolna prepustitev, odsotnost vsakršne prostovoljne ali nagonske reakcije, predaja brez obrambe, še slabše, tuje telo, ki ne pripada temu svetu. Marcenda je nepremično strmela v svojo lastno roko, nekajkrat so drugi zdravniki preiskovali ta ohromljeni stroj, mišice brez moči, brezkoristne živce, kosti, ki samo držijo skupaj nesrečno strukturo, zdaj se jih dotika tisti, ki mu jih je zaupala po lastni volji, če bi zdajle vstopil doktor Sampaio, ne bi verjel svojim očem, doktor Ricardo Reis drži njegovo hčerko za roko, ne da bi katera od njiju čutila odpor, vendar pa ni nihče vstopil, kar je čudno, saj sta v hotelskem salonu, so dnevi, koje tam precej živahno, danes pa je dan za to intimnost. Ricardo Reis je počasi izpustil njeno roko, ne da bi vedel, zakaj, je pogledal svoje prste, potem pa vprašal, Koliko časa je že tako, Decembra je bilo štiri leta, Se je začelo postopoma ali na lepem, Mesec dni pomeni postopoma ali na lepem, Mi hočete povedati, da je v enem mesecu vaša roka od normalnega delovanja prešla v stanje popolne ohromelosti, Tako je, Ste imeli prej kakšne bolezenske znake, ste se slabo

počutili, Ne, Nesreče tudi ne, ste grdo padli ali se kam udarili, Ne, Kaj so vam rekli zdravniki, Da je to posledica srčne bolezni, Niste mi povedali, da trpite za boleznijo srca, vprašal sem vas, ali ste imeli kakšne bolezenske znake, ali ste se slabo počutili, Mislila sem, da govorite o moji roki, Kaj so vam še rekli, V Coimbri, da je neozdravljivo, tu enako, a tisti, ki me zdravi že kakšni dve leti, pravi, da se mi stanje lahko izboljša, Kako vas zdravi, Z masažami, svetlobnimi kopelmi, z elektrošoki, Kaj pa rezultati, Ni jih, Se roka ne odziva na elektrošoke, Se, poskoči, se zatrese, potem pa je spet vse tako kot prej. Ricardo Reis je obmolknil, v tonu Marcendinega glasu je zaznal nenadno sovražnost, prezir, kot bi mu hotela povedati, naj ne sprašuje toliko ali naj jo vpraša kaj drugega, drugo vprašanje, eno od dveh ali treh, na primer tole, Se spominjate, da se vam je v tistem času zgodilo kaj pomembnega, ali pa tole, Ali veste, zakaj je tako, ali še preprosteje, Se vam je zgodilo kaj hudega. Napetost na Marcendinem obrazu je kazala, da je na robu joka, nekaj neodločnih solz se ji je že nabiralo, takrat je Ricardo Reis vprašal, Se vam dogaja kaj hudega, poleg tega z roko, in ona je prikimala, začela je kretnjo, a je ni uspela zaključiti, ker jo je stresel krčevit jok, kot bi ji kdo iztrgal srce, ga razcefral, in solze so se ji nezadržno ulile po licih. Salvador se je razburjen pojavil pri vratih, a Ricardo Reis ga je osorno, arogantno odslovil, tako da se je umaknil, pravzaprav je stopil malo nazaj, tja, kjer ga ni bilo mogoče videti, za vrata. Marcenda se je spet obvladala, le solze so ji še vedno lile po licih, a spokojno, in ko je spregovorila, v glasu ni več imela sovražnega tona, če ga je sploh kdaj imela. Mati mi je umrla in od takrat je moja roka negibna. Prej ste mi rekli, da zdravniki menijo, da je roko ohromila srčna bolezen, Zdravniki to pravijo, Jim ne verjamete, menite, da ne trpite za srcem, Da, trpim, Kako ste torej lahko prepričani, da obstaja povezava med smrtjo vaše matere in ohromelostjo vaše roke, O tem sem prepričana, vendar ne znam pojasniti, obmolčala je, priklicala, kar je bilo videti kot ostanek nejevolje , in rekla, Nisem dušna zdravnica, Tudi jaz nisem dušni zdravnik, samo splošni zdravnik, zdaj je glas Ricarda Reisa zvenel razdraženo.Marcenda si je nesla roko k očem in rekla, Oprostite, da vas gnjavim, Ne gnjavite me, rad bi vam pomagal, Najverjetneje mi nihče ne more, morala sem se nekomu zaupati, to je vse, Povejte mi, ste popolnoma prepričani, da ta povezava obstaja, Tako prepričana, kot danes sediva tukaj, In da bi lahko premaknili roko, vam ni dovolj, da veste, v nasprotju z mnenjem zdravnikom, da se je nehala premikati samo zato, ker je vaša mati umrla, Samo zato, Ja, samo, ki pa pomeni veliko, hočem samo reči, če dobesedno ponovim vaše globoko prepričanje, če ni bilo v vašem primeru nobenega drugega razloga, je napočil čas, da vam postavim neposredno vprašanje, Katero, Roke ne premikate, ker je ne

morete ali ker je nočete, besede so bile izrečene šepetaje, bolj si jih ugibal kot slišal, Marcenda jih ne bi razumela, če jih ne bi pričakovala, Salvador je vlekel na ušesa, a na stopnišču so se zaslišali koraki, bil je Pimenta, ki je prišel vprašat, ali je kaj prijav novih gostov, ki bi jih bilo treba odnesti na policijo, tudi to vprašanje je bilo izrečeno zelo potihoma, s prejšnjim sta si bili podobni po načinu in razlogu, se pravi, narediti odgovor neslišen. Ki pa se včasih sploh ne izgovori, ostane ujet med zobe in ustnice, če ga že izgovorijo, to storijo neslišno, in če se je droben zvok izrekel za da ali ne, se takoj nato razprši v poltemi hotelskega salona, kot kaplja krvi v prosojnem morju, vemo, da je tam, a je ne vidimo, Marcenda ni rekla, Ker ne morem, ni rekla, Ker nočem, samo pogledala je Ricarda Reisa, potem, Imate kakšen nasvet zame, kakšno zamisel, kako bi se pozdravila, zdravilo, zdravljenje, Povedal sem vam že, da nisem specialist, ampak Marcenda, kolikor lahko sam presodim, če ste bolni na srcu, ste bolni tudi od same sebe, To pa prvič slišim, Vsi smo bolni, vsi trpimo za osnovno boleznijo, če jo lahko tako imenujem, boleznijo, ki je neločljiva od tistega, kar smo, in ki na nek način povzroča, da smo, kar smo, če ne bi bilo točneje reči, da je vsak od nas svoja bolezen, zaradi nje smo tako malo, zaradi nje se nam posreči biti toliko, odvisno od nas, kaj je manjše zlo, imamo tudi navado reči, A moja roka se ne premika, moja roka je, kot bi ne obstajala. Morda ne morete, morda nočete, kot vidite, stem pogovorom nisva prišla nikamor, Oprostite mi, Povedali ste mi, da ne čutite nobenega izboljšanja, Res je, Zakaj torej še naprej prihajate v Lizbono, Saj ne prihajam jaz, oče me pripelje, on ima svoje razloge, zaradi katerih hoče priti sem, Razloge, Stara sem triindvajset let, sem samska, bila sem tako vzgojena, da o nekaterih stvareh ne govorim, čeprav o njih razmišljam, vsemu se pa ne moreš izogniti, Pojasnite mi, Mislite, da je potrebno, Lizbona, ki je Lizbona, in ima ladje v morju, Kaj je to, Dva verza, ne vem, od koga, Zdaj pa jaz ne razumem, Čeprav ima Lizbona toliko, še nima vsega, a se najdejo taki, ki mislijo, da bodo v Lizboni našli tisto, kar potrebujejo ali si želijo, Če želite z vsemi temi besedami vedeti, ali ima moj oče v Lizboni ljubico, naj vam povem, da jo ima, Ne verjamem, da bi moral vaš oče opravičevati obiske Lizbone s hčerino boleznijo, navsezadnje je še mlad mož, vdovec, torej svoboden, Kot sem vam že rekla, bila sem vzgojena, da o nekaterih stvareh ne govorim, a jih počasi pripovedujem, malo na skrivaj, taka sem kot oče, pri njegovem položaju in vzgoji, ki je je bil deležen, ni skrivnostnosti nikoli dovolj, Še dobro, da nisem imel otrok, Zakaj, V otrokovih očeh ni usmiljenja, Rada imam očeta, Verjamem, a ljubezen ni dovolj. Salvador, ki je bil prisiljen ostati za receptorskim pultom, nima pojma, kaj zamuja, kakšna razkritja, kakšne zaupnosti, ki si jih prosto izmenjujeta dva, kista se komaj spoznala,

da pa bi jih slišal, ni dovolj, da prisluškuje na zunanji strani vrat, moral bi sedeti tukaj, na tem tretjem kavču, sklonjen naprej, in razbirati z ust besede, ki jih komajda šepneta, skoraj se bolje sliši hrum grelnika, kot zven teh dveh pridušenih glasov, tako kot v spovednicah, naj nam bodo vsi grehi odpuščeni.

Marcenda je položila svojo levico v dlan desnice, ni res, ne bo držalo, da je to storila, če tako zapišemo, se zdi, da je bila levica zmožna upoštevati nek možganski ukaz in leči na drugo, treba je biti navzoč, da bi ugotovili, kako se ji je to posrečilo, najprej se je desnica obrnila na levo, potem je spolzela pod njo, z mezincem in prstancem je poprijela zapestje, zdaj pa se obe skupaj približujeta Ricardu Reisu, vsaka roka ponuja drugo ali prosi za pomoč, ali pa sta samo vdani v usodo tistega, čemur se ni mogoče izogniti, Povejte mi, mislite, da se bom kdaj pozdravila, Ne vem, glede na to, da ste takole že štiri leta, pa se ni še nič izboljšalo, vaš zdravnik razpolaga s podatki o vašem zdravstvenem stanju, ki mi manjkajo, poleg tega, naj še enkrat ponovim, nisem usposobljen za to področje, Bi morala odnehati, nehati prihajati v Lizbono, reči svojemu očetu, da sem se sprijaznila, da naj ne zapravlja več denarja zame, Zaenkrat ima vaš oče dva razloga, da pride v Lizbono, če mu enega vzamete, Bo morda zbral pogum in bo še naprej prihajal, tokrat sam, S tem bi izgubil alibi, ki ga predstavlja vaša bole zen, zdaj gleda nase zgolj kot na očeta, ki želi, da bi njegova hčerka ozdravela, ostalo pa je, kot bi ne bilo resnično, Kaj naj torej storim, Midva se le bežno poznava, nimam pravice, da bi vam delil nasvete, Saj vas sama prosim zanje, Ne obupajte, še naprej prihajajte v Lizbono, naredite to za svojega očeta, čeprav ne bi več verjeli v ozdravitev, Saj skorajda več ne verjamem, Oprijemite se tistega, v kar še verjamete, vaš alibi bo, da verjamete, Alibi za kaj, Za ohranjanje upanja, Katerega, Upanja, zgolj upanja, nič drugega, pridemo do neke točke, ko ne preostane drugega kot samo upanje, tedaj odkrijemo, da imamo še vedno vse. Marcenda se je naslonila nazaj na kavču, si počasi podrgnila hrbtno stran levice, za seboj je imela okno, zato njen obraz ni bil razločno viden, ob drugi priložnosti bi Salvador že prišel prižgat veliki lestenec, ponos hotela Bragan<;a, a zdaj ne, kot bi hotel pokazati, kako užaljen je, ker je bil tako očitno izključen iz pogovora, ki ga je navsezadnje sam omogočil, saj je Ricardu Reisu govoril o Sampaievih, Sampaievima pa o Ricardu Reisu, tako se mu oddolžita, da se skrivoma pogovarjata, da šepetata v brljavi svetlobi salona, ravno ko je to mislil, se je na pobudo Ricarda Reisa prižgal lestenec, kdor koli bi namreč vstopil v salon, bi se mu zdelo sumljivo, da tam v mraku sedita moški in ženska, čeprav on zdravnik, ona pa pohabljenka, to je huje od zadnjih sedežev v taksiju. Kot pričakovano, je prišel Salvador in rekel, Ravno sem ga nameraval prižgati, gospod

doktor, in se je nasmehnil, tudi onadva sta se nasmehnila, to so kretnje in ravnanja, ki se uvrščajo na seznam pravil civiliziranega obnašanja in vsebujejo svoj delež hinavščine, delno iz potrebe, delno pa, da prikrijejo naše nelagodje. Salvador se je umaknil, sledila je daljša tišina, kot bi bilo težje govoriti pri vsej tej svetlobi, nato pa je Marcenda rekla, Ne bi hotela biti vsiljiva, vendar me zanima, zakaj že ves mesec živite v hotelu, Nisem se še odločil, ali naj si poiščem stanovanje ali ne, saj ne vem, ali bom ostal na Portugalskem, morda se bom vrnil v Rio de Janeiro, Tam ste živeli šestnajst let, mi je povedal Salvador, zakaj ste se odločili vrniti, Imel sem domotožje, Hitro vas je nehalo mučiti, če govorite, da bi se že vrnili, Ni čisto tako, ko sem se vkrcal na ladjo za Lizbono, se mi je zdelo, da imam za to dober razlog, ki se mu ne morem izogniti, pomembne zadeve, ki jih moram tu urediti, Kaj pa zdaj, Zdaj, in je prekinil stavek, in pogledal v ogledalo pred seboj, Zdaj se sam sebi zdim kot slon, ki čuti, da se mu bliža smrtna ura in se poda proti kraju, kamor mora odnesti svojo smrt, Če se boste vrnili v Brazilijo in se od tam ne boste nikoli več vrnili, bo tisto tudi kraj, v katerega je šel slon umret, Ko postaneš izseljenec, razmišljaš o deželi, v kateri boš najverjetneje umrl, kot o deželi, kjer boš preživel preostanek življenja, v tem je razlika, Morda vas čez en mesec, ko se vrnem v Lizbono, ne bo več tukaj, Morda si bom našel svoje stanovanje, ordinacijo, se ustalil, Ali pa se vrnil v Rio de Janeiro, To boste že izvedeli, naš Salvador vam bo sporočil novico, Prišla bom, da ne bom izgubila upanja, Ostal bom tukaj, če ga ne izgubim.

Marcenda je stara triindvajset let, ne vemo zagotovo, v kakšno šolo je hodila, ker pa je notarjeva hči in za povrh še iz Coimbre, je gotovo zaključila gimnazijo in če ne bi tako tragično zbolela, bi gotovo šla študirat na fakulteto, pravno ali filozofsko, najverjetneje filozofsko, pravo z dolgočasnim študijem zakonov namreč ni toliko za ženske, poleg tega pa že imamo odvetnika v družini, če bi bila fant, da bi nadaljevala dinastijo in prevzela notarsko pisarno, a to ni zdaj vprašanje, temveč iskreno presenečenje ob pogledu na dekle, ki je v tej deželi in v tistem času zmožno tako nepretrganega in izbranega pogovora, pravimo izbranega, če ga primerjamo z običajnimi standardi, niti enkrat ni govorila bedarij niti ni bila domišljava, ni se delala pametne niti ni tekmovala s samcem, oprostite izrazu, govorila je naravno in je inteligentna, morda kot nadomestilo za svojo hibo, kar se lahko primeri tako ženski kot moškemu. Zdaj je vstala, svojo levico drži ob prsih in se smehlja, Zahvaljujem se vam za potrpljenje z mano, Ne zahvaljujte se mi, najin pogovor mi je bil v veliko veselje, Boste danes večerjali tukaj, Bom, Potem se kmalu vidiva, Nasvidenje, Ricardo Reis je gledal, kako je odhajala, nižja, kot mu jo je slikal

spomin, a vitka, zato ga je spomin prevaral, potem je slišal, kako je rekla Salvadorju, Naj pride Lidia v mojo sobo, ko bo utegnila, samo Ricardu Reisu se je prošnja zdela osupljiva, to pa zaradi njegovih obsojanja vrednih dejanj promiskuitete različnih družbenih razredov, ki mu ležijo na vesti, kajti, kaj je lahko naravnejšega od tega, da gostja pokliče hotelsko sobarico v svojo sobo, zlasti, če potrebuje pomoč pri preoblačenju, ker ima eno roko hromo, na primer.Ricardo Reis še malo ostane, prižge radio v trenutku, ko predvajajo skladbo Ob speči obali, kakšno naključje, samo v romanu bi izkoristili to naključje, da bi vzpostavili povezavo med tiho obalo in nedolžnim dekletom, ki to je, čeprav tega še nismo povedali, in kako naj vemo, če tega sama ne pove, to so zelo intimna vprašanja, celo njen zaročenec, če ga bo imela, si je ne bo drznil vprašati, Si nedolžna, v tem družbenem okolju se zaenkrat izhaja iz načela, da je nedolžna, kasneje pa bi se morda ob pravi priložnosti razkrilo, da to ni bila, pa bi nastal škandal. Pesem seje končala, sledila ji je napolitanska pesem, serenada ali nekaj podobnega, amore mio, cuore ingrato, con te, la vita insieme, per sempre, je prisegal tenor, pojoč te blagoglasne čustvene bravure, ko sta vstopila v salon gosta z diamantno kravatno iglo in podbradkom, ki jima je zakrival metuljčka, sedla sta, si prižgala cigari, govorila bosta o poslu s pluto ali z ribjimi konzervami, izvedeli bi, za kaj gre, če ne bi Ricardo Reis odhajal, tako razmišljen je , da se niti ne spomni, da bi pozdravil Salvadorja, čudne stvari se dogajajo v tem hotelu.

Proti večeru pride doktor Sampaio, Ricardo Reis in Marcenda nista odšla iz svojih sob, Lidio je bilo mogoče sem in tja videti na stopnišču ali v hodnikih, gre le tja, kamor jo pokličejo, zaradi neke malenkosti je bila osorna do Pimente in je od njega dobila nazaj vse in še za povrh, incident se je dogodil daleč od ušes drugih, še dobro, niti Salvador ju ni slišal, če ne, bi hotel izvedeti, na kaj je namigoval Pimenta, ko je govoril o ljudeh, ki jih nosi luna in blodijo po hodnikih ob nemogočih urah. Bilo je osem, ko je šel doktor Sampaio potrkat na vrata Ricarda Reisa, da ne bo vstopil, hvala lepa, prišel je, da bi ga povabil, da bi večerjali skupaj, mi trije, Marcenda mu je omenila, da sta se pogovarjala, Kako sem vam hvaležen, gospod doktor, in Ricardo Reis je vztrajal, naj malo sede, Nič nisem storil, le prisluhnil sem ji in ji dal edini nasvet, ki bi ga ji lahko dal nekdo, ki ni pobliže seznanjen s primerom, naj vztraja pri zdravljenju, da ne obupa, To ji tudi sam ves čas govorim, a mene nič več kaj dosti ne posluša, saj veste, kakšni so otroci, ja, oče, ne, oče, a pride v Lizbono brez prave volje, a mora priti, da lahko specialist spremlja razvoj bolezni, zdravljenje pa seveda poteka v Coimbri, Ampak v Coimbri je gotovo kakšen specialist za to, Bolj malo, pa še tisti, ne da bi hotel biti žaljiv, me n iso navdajali z velikim zaupanjem, zato sva prišla v

Lizbono, njen tukajšnji zdravnik je zelo načitan in izkušen, Dnevi, ko ste odsotni, gotovo škodijo vašemu delu, Včasih že, ampak kakšen oče bi bil, če ne bi bil zanjo pripravljen žrtvovati tistega malo časa, pogovor se tu ni zaključil, na ta način sta izmenjala še nekaj stavkov, ki so bili polni namigov in so toliko prikrivali kot razkrivali, kot se običajno zgodi v vseh pogovorih in v tem iz razlogov, ki jih že poznamo, dokler se doktorju Sampaiu ni zdelo primerno, da vstane, Torej vam prideva ob devetih potrkat na vrata, Ne, ni treba, bom jaz prišel mimo, ne delajta si sitnosti, in tako je bilo, ko je napočil čas, je Ricardo Reis potrkal na vrata sobe dvesto pet, zelo nevljudno bi bilo najprej potrkati Marcendi, še ena od fines v pravilih obnašanja.

Njihov prihod v jedilnico so enoglasno pozdravili z nasmeški in rahlimi prikloni glave. Salvador, ki je že pozabil na žalitve ali pa diplomatsko hlini, je na stežaj odprl zastekljena vrata, spredaj sta hodila Ricardo Reis in Marcenda, kot je prav, saj je on povabljenec, tu, kjer smo, ne moremo razumeti, kaj igra na radiu, to bi si belili glavo, kako je mogoče takšno naključje, če bi ravno igrala Poroč na koračnica iz Lohengrina, ali pa tista od Mendelssohna ali pa tista, sicer manj slavna, mogoče zato, ker jo igrajo kot preludij pred nesrečo, tista iz Lucie de Lamermoor od Donizettija. Miza, h kateri bodo sedli, je seveda tista od doktorja Sampaia, pri kateri običajno streže Felipe, vendar pa se tudi Ram6n ne odpove svojim pravicam, stregel bo skupaj s kolegom in rojakom, oba sta se namreč rodila v kraju Villagarcia de Arosa, človeška usoda je, da imamo svoje poti, ki se jim ne moremo izogniti, nekaj jih je prišlo iz Galicije v Lizbono, ta se je rodil v Portu, nekaj časa je živel v prestolnici, emigriral v Brazilijo, od koder se je zdaj vrnil, ta dva pa se že tri leta cijazita med Coimbro in Lizbono, vsi pa iščemo zdravilo, potrpljenje, denar, mir in zdravje ali užitek, vsak po svoje, zato je tako težko zadovoljiti vse ljudi, ki živijo v takšnem ali drugačnem pomanjkanju. Večerja se odvija spokojno, Marcenda sedi na očetovi desni, Ricardo Reis na Marcendini desni, njena levica, kot običajno, počiva ob krožniku, a proti tistemu, kar je tudi običajno, se je ne trudi skrivati, nasprotno, lahko bi rekli, da ji je skorajda v ponos, da se lahko pokaže, ne pritožujte se, da je beseda neustrezna, očitno niste še nikoli slišali, kako prostaško govori ljudstvo, spomnimo se vsaj, da je tista roka ležala v rokah Ricarda Reisa, kako naj bi se potem počutila, če ne ponosno, občutljivejše oči, kot so naše, bi videle kako žari, za takšno slepoto pa ni zdravila. O

Marcendini bolezni ni govora, dovolj se je že govorilo o vrvi v hiši te obešenke, doktor Sampaio razpravlja o lepotah portugalskih Aten, Tam sem prišel na svet, tam sem odrasel, tam sem hodil v šolo, tam opravljam svoj poklic, takega mesta

ni. Pogovor je živahen, vendar ni nevarnosti, da bi se pri mizi začela diskusija o zaslugah Coimbre ali drugih krajev, Porta ali Villagarie de Rose, Ricardu Reisu je vseeno, kje se je nekdo rodil, Felipe in Ram6n se nikoli ne bi drznila vključiti v pogovor med gospodoma doktorjema, vsak od nas ima dve mesti, tisto, kjer se je rodil, in ono, v katerem živi, zato tolikokrat slišimo, Postavi se tja, kjer je tvoje mesto, pri tem pa ne mislimo tistega, v katerem smo se rodili, če je to sploh treba dodajati.

Bilo je torej neizogibno, da doktor Sampaio izve, da je odšel Ricardo Reis v Brazilijo iz političnih razlogov, čeprav je težko reči, kako neki je to izvedel, Salvador mu ni povedal, saj tega še sam ne ve, Ricardo Reis mu tega odkrito ni priznal, a nekatere stvari slutimo med vrsticami, v premolkih, pogledu, dovolj bi bilo, če bi rekel, V Brazilijo sem odpotoval leta tisoč devetsto devetnajst, v letu, ko je bila ponovno vzpostavljena monarhija na severu, dovolj bi bilo, da bi nekaj rekel z določenim tonom glasu, izostreno uho notarja, navajenega na laži, prisege in izpovedi, se ne bi zmotilo, kot smo rekli, je bilo neizogibno, da se bo govorilo o politiki. Po stranpoteh, tipajoč teren, da bi ugotovil, ali so kje skrite mine ali pasti, se je Ricardo Reis prepustil toku, ker ni imel moči, da bi predlagal drugo temo pogovora, in pred posladkom je že izjavil, da ne verjame v demokracijo in da na smrt sovraži socializem, Ste med enako mislečimi, je smeje rekel doktor Sampaio, ni bilo videti, da bi Marcendo pogovor pretirano zanimal, iz neznanega razloga je položila levico v naročje, če je bil blesk, je ugasnil. Veste, kaj potrebujemo na tem koncu Evrope, dragi doktor Reis, človeka z vizijo in močno avtoriteto, ki bi vodil vlado in našo deželo, te besede je izrekel doktor Sampaio, potem pa je nadaljeval, Ni primerjave med Portugalsko, ki ste jo poznali, ko ste odpotovali v Rio de Janeiro, in Portugalsko, kakršna je zdaj, vem, da ste se vrnili pred kratkim, a če ste hodili naokrog z odprtimi očmi, je nemogoče, da ne bi opazili velikih sprememb, večje blaginje, reda, koherentnega načrta za spodbujanje patriotizma, spoštovanja, ki ga drugi narodi gojijo do dosežkov naše domovine, njenih kronik, njene stoletne zgodovine in njenega imperija, Nisem še videl kaj dosti, je odgovoril Ricardo Reis, sem pa na tekočem z novicami iz časopisov, Ah, seveda, časopise je treba prebirati, a to ni dovolj, treba je videti z lastnimi očmi, ceste, pristanišča, šole, javna dela na splošno, in red, prijatelj dragi, spokojnost ulic in duha, celoten narod, predan delu pod vodstvom velikega državnika, železne roke v žametnih rokavicah, kar smo krvavo potrebovali, To je čudovita metafora, Škoda, da se je nisem spomnil sam, ohranil sem jo v spominu, predstavljajte si, kako res je, da je lahko ena sama podoba vred na sto govorov, pred dvema letoma ali tremi sem jo videl na prvi strani S empre Fixe ali pa je bila na Os Ridiculos, železna roka, oblečena v žametno rokavico, risba pa je bila tako

odlična, da sta se, če si jo pogledal od blizu, videla tako žamet kot železo, To je humoristični časopis, Resnica, dragi doktor, ne izbira kraja, Treba bi se bilo samo vprašati, ali kraj vedno izbere resnico.Doktor Sampaio seje rahlo namrščil, kontradikcija ga je malo zmedla, a je pripombo vzel za preveč globokomiselno, celo rahlo pomirjajočo, da bi o njej razpravljala tam, med vinom iz Colaresa in sirom. Marcenda je razmišljena grizljala koščke skorje, oglasila se je samo, da je povedala, da ne želi niti posladka niti kave, potem je začela stavek, ki bi, če bi ga zaključila, morda lahko pogovor preusmeril v Ta M ar, a njen oče je povzel besedo, dal priporočilo, Ni ravno literarna mojstrovina, ena izmed klasik, je pa gotovo koristna knjiga, ki se lahko bere in lahko odpre oči mnogim, Kako se imenuje ta knjiga, Naslov je Zarota, napisal jo je domoljubni novinar po imenu Tome Vieira, ne vem, ali ste že slišali zanj, Ne, nikoli še nisem slišal zanj, ko pa sem živel tako daleč stran, Knjiga je izšla pred par dnevi, preberite jo, dajte, potem pa mi boste povedali, kaj si mislite, Gotovo jo bom prebral, če mi jo priporočate , Ricardu Reisu je bilo že žal, da se je deklariral za antisocialista, antidemokrata, celo antiboljševika, ampak ne zato, ker ne bi bil vse to po vrsti, temveč, ker se je počutil naveličanega tega neprestanega nacionalizma, morda še toliko bolj naveličanega, ker se ni mogel pogovarjati z Marcendo, to se nam mnogokrat primeri, bolj nas utruja tisto, česar ne storimo, in oddahnemo si šele potem, ko to opravimo.

Večerja je prihajala h koncu, Ricardo Reis je odmaknil Marcendin stol, ko je vstala, in jo spustil naprej z očetom, zunaj so vsi trije oklevali, ali naj se usedejo še v salon, zavladala je splošna neodločenost kretenj in gibov, potem je Marcenda rekla, da gre v sobo, ker jo boli glava, Jutri se najverjetneje ne bomo videli, ker odpotujeva zgodaj, je rekla, to je rekel tudi oče, Ricardo Reis jima je zaželel srečno pot, Morda bom še tukaj, ko se nasled nji mesec vrneta, Če vas ne bo, nama pustite novi naslov, ga je nagovoril doktor Sampaio. Vse je bilo izrečeno, Marcenda bo odšla v svojo sobo, boli jo glava ali pa se pretvarja, da jo boli, Ricardo Reis ne ve, kaj bo počel, doktor Sampaio pa bo šel nocoj še ven.

Tudi Ricardo Reis je šel ven. Hodil je naokrog, vstopil v več kinematograf ov, da si je ogledal plakate, gledal šahovsko partijo, zmagali so beli, ko je odhajal iz kavarne, je deževalo. Do hotela se je peljal s taksijem. Ko je vstopil v sobo, je opazil, da postelja ni odgrnjena in da je druga blazina ostala v omari, Neopredeljiva, smešna bolečina se le za trenutek ustavi ob vratih moje duše in potem, ko me nekaj časa gleda, odide, se mrmraje nasmehne sam pri sebi.

Človek mora brati vse, vsega pomalo, oziroma, kar lahko, več se od njega ne zahteva, glede na to, kako kratkoje življenje in kako širen je svet. Začel je z naslovi, ki jih nihče ne bi smel spregledati in ki jih običajno imenujemo zlate knjige, kot da to ne bi veljalo za vse, in ta seznam se bo razlikoval glede na vir znanja, iz katerega črpamo, in organa, ki nadzira njegov pretok, v primer u Ricarda Reisa, ki je hodil v šolo k jezuitom, si lahko ustvarimo približno idejo, čeprav so učitelji, kot so bili nekoč, tako drugačni od današnjih. Potem pridejo še mladostne simpatije, priljubljeni avtorji z nočne omarice, začasne zanesenosti, Wertherji za samomor ali za beg pred njim, zahtevna branja zrele dobe, ko dosežemo neko določeno stopnjo v življenju, beremo vsi bolj ali manj enake stvari, čeprav nas izhodiščna točka za vedno zaznamuje s tisto tako pomembno splošno prednostjo, ki jo imajo živi, zaenkrat še živi, da lahko berejo, kar drugi, ki so že mrtvi, ne bodo nikoli več izkusili.

Naj navedem primer, Alberto Caeiro, revež, kije umrl tisoč devetsto petnajstega, ni prebral Nome de Guerra, sam Bog ve, kaj je s tem zamudil, pa Fernando Pessoa in Ricardo Reis, ki ne bo več od tega sveta, ko bo Almada Negreiros objavil svojo zgodbo.To je skoraj ponovitev zabavne zgodbe o gospodu La Paliceu, tistem, ki je bil četrt ure pred smrtjo še živ, to bi rekli duhoviteži, ki se niso nikoli ustavili niti za minuto in pomislili na to, kako žalostno je to, da četrt ure kasneje nisi več živ.

v

Pojdimo naprej. Clovek doživi vse mogoče, celo Zaroto, in nič mu ne bo škodilo, če se od časa do časa spusti z višav, kamor se rad zateče, da vidi, kako se oblikuje javno mišljenje, kako to hrani običajno mišljenje, kajti od tega živijo ljudje v svojem vsakdanu, ne od Cicera ali Spinoze. Še toliko bolj, ah, še toliko bolj, če je priporočilo, vztrajno prigovarjanje iz Coimbre, Berite Zaroto, prijatelj, tam boste našli zdrave nazore, šibke točke v obliki in zapletu pa spreglejte na račun dobrega sporočila, in Coimbra ve, kaj govori, saj je najbolj načitano mesto od vseh, v katerem kar mrgoli izobražencev. Ricardo Reis je šel takoj naslednji dan kupit knjižico, odnesel jo je v sobo, tam jo je skrivoma odvil, vse stvari, ki jih naredimo na skrivaj, niso to, kar so videti, včasih z njimi le želimo prikriti sram pred tem, kar bomo storili, skrivnimi užitki, vrtanjem po nosu, praskanjem zaradi prhljaja, ali to naslovnico, ki prikazuje žensko v dežnem plašču in čepici, ki hodi po ulici, ob zaporu, to nam dasta vedeti zarešetkano okno in stražarnica, ki sta tam, da ne bi bilo dvomov o tem, kaj čaka zarotnike. Ricardo Reis je torej v svoji sobi, sedi na kavču, zunaj in po svetu pa dežuje, kot bi bilo nebo viseče morje, kibi nenehoma odtekalo po brezštevilnih razpokah, povsod so poplave, opustošenje, volčja lakota, a ta drobna knjižica bo povedala, kako se je ženska duša podala na velikodušen križarski pohod, da bi spravila k pameti nekoga, ki so ga zmedle nevarne ideje, in obudila nacionalističnega

duha v njem. Ženske imajo te spretnosti zelo razvite, morda zato, da se odkupijo za tiste zvijačnejše, ki so bližje njihovi naravi, ko jih prime, da razburkajo in pogubijo duše moških, naivnih vse od Adama naprej . Prebral je že sedem poglavij, to so, Na pred večer volitev, Revolucija brez strelov, Legend a o ljubezni, Praznik Svete kraljice, Ak ademsk a stavk a, Zarota , S enatorjeva hčerk a, naj povemo, kakšen je zaplet, študent, kmečki sin, je zabredel v težave, zato so ga prijeli in ga zaprli v zapor Aljube, prej omenjena senatorjeva hčerka pa bo iz popolnoma patriotskih nagibov in iz čiste nesebične človekoljubnosti naredila vse, kar je v njeni moči, da ga bo spravila od tam, kar pa ji pravzaprav ne bo težko, saj je zelo cenjena v visokih krogih oblasti, na začudenje tistega, ki jo je spravil na svet, tistega senatorja, ki je bil v demokratski stranki, zdaj pa je zagrizen zarotnik, oče nikoli ne ve, v kaj bo zrasla njegova lastna hčerka. Ona pravi, kot situaciji prikrojena Ivana Orleanska, Papana so skoraj prijeli pred par dnevi, dala sem častno besedo, da se Papa ne bo izognil svojim odgovornostim, zagotovila pa sem tudi, da se bo Papa nehal vtikati v zarotniške posle, joj, kakšna hčerinska ljubezen, kako ganljivo, trikrat Papa v tako kratkem stavku, do kakšnih skrajnosti sežejo čustvene vezi v našem življenju, in nadaljuje vdana deklica, Lahko pridete jutri na sestanek, nič se vam ne bo zgodilo, to vam zagotavljam, ker vem, policija pa tudi ve, da se bodo zarotniki še enkrat sestali, a si s tem ne beli glave. Kako velikodušna in dobronamerna je ta portugalska policija, ki si ne beli glave, kar je precej nenavadno, saj je na tekočem z vsem, saj ima informatorko v sovražnem taboru, to je, kdo bi si mislil, hčerka nekdanjega senatorja, nasprotnika tega režima, ki je tako izdal družinsko tradicijo, a vse se bo srečno končalo za vse, če bomo avtorja dela jemali resno, zdaj pa mu prisluhnimo, O situaciji v naši državi tuji tisk razpravlja z navdušenjem, našo finančno politiko navaja kot model, sklicuje se na naše finančne pogoje in nas umešča v privilegiran položaj, po vsej državi potekajo razvojni projekti, ki zaposlujejo na tisoče delavcev, dan na dan lahko v časopisih najdemo vladne uredbe za izhod iz krize, ki je kot svetovni pojav dosegla tudi nas, vendar je ekonomska situacija naroda, v primerjavi z drugimi državami, bolj spodbudna, Portugalsko in državnike, ki jo vodijo, navajajo po vsem svetu, našo politično doktrino preučujejo po drugih državah, lahko zatrdimo, da svet gleda na nas z naklonjenostjo in občudovanjem, vodilni svetovni časopisi k nam pošiljajo svoje najbolj izkušene novinarje, da bi odkrili skrivnost našega uspeha, vodja naše vlade se je končno dvignil iz trdovratne ponižnosti, se nehal trmasto upirati publiciteti in se pojavlja v reportažnih kolumnah časopisov širom po svetu, njegova podoba je skrajno izpostavljena, njegova doktrina pa je postala evangelij, Spričo tega, kar je samo bleda senca tistega, kar bi lahko povedali, se

boš moral strinjati, Carlos, da je bila neodgovorna norost, da si sodeloval pri akademskih stavkah, ki še nikoli niso prinesle nič dobrega, si sploh pomislil, kako se bom morala namučiti, da te bom spravila od tod, Prav imaš, Marilia, in še kako, ampak, glej, policija nima še noben ih dokazov proti meni, vejo samo, da sem bil jaz tisti, kisem razvil rdečo zastavo, ki pa sploh ni bila zastava niti nič takega, kar bi ji bilo podobno, samo robec, ki je stal petindvajset krajcarjev, Fantovske potegavščine, sta rekla oba v zborčku, ta pogovor je potekal v zaporu, v govorilnici, takšno je zaporniško življenje. Tam na vasi, slučajno tudi v okrožju Coimbre, pa drugi kmet, oče očarljivega dekleta, s katerim se bo Carlos poročil proti koncu zgodbe, razlaga zbranim podrejenim, da ni hujšega kot biti komunist, ti namreč nočejo niti šefov niti delavcev, ne sprejemajo niti zakonov niti vere, nihče se ne krsti, nihče ne poroči, ljubezen ne obstaja, ženska je stvar brez vrednosti, vsi jo lahko izkoristijo, otrokom ni treba polagati računov svojim staršem o svojih dejanjih, vsak dela, kar se mu zljubi. V preostalih štirih poglavjih in v epilogu prijetna, a valkirska Marilia reši študenta iz zapora in pred političnim linčem, rehabilitira očeta, ki se navsezadnje popolnoma odpove prevratništvu, in izjavi, da se v okviru novega korporativnega načrta težave rešuje brez laži, brez sovraštva in upora, razrednega boja je konec, na njegovo mesto je stopilo sodelovanje med člani, ki tvorijo sistem dobrih vrednot, kapitala in dela, če sklenemo, narod mora biti kot dom z mnogo otroki, v katerem oče vzpostavlja red v njihovem življenju v dobro njihovi vzgoji, kajti če so otroci brez ustrezne vzgoje, če ne spoštujejo očeta, se vse sesuje in dom je pogubljen, upoštevajoč ta neizpodbitna dejstva, sta oba posestnika, očeta ženina in neveste, potem ko so uredili manjša razhajanja, celo pomagala razrešiti manjše nesporazume med delavci, ki se preživljajo tako, da zdaj služijo enemu, zdaj drugemu, navsezadnje ni bilo vredno, da nas je Bog izgnal iz svojega raja, če smo ga v tako kratkem času dobili nazaj.

Ricardo Reis je zaprl knjigo, prebral jo je na hitro, za najboljše lekcije je značilno, da so kratke, jedrnate, hipne, Kakšna bedarija, s takšnim vzklikom je poplačal odsotnemu doktorju Sampaiu in za trenutek se mu zagabi ves svet, dež, ki ne poneha, hotel, knjiga, ki jo je zalučal na tla, notar, Marcenda, potem izključi Marcendo iz splošne sodbe, še sam ne ve, zakaj, morda samo iz želje po tem, da bi vendarle nekaj rešil, tako kot na ruševinah poberemo kos lesa ali kamen, njegova oblika nas je pritegnila, nimamo srca, da bi ga vrgli stran, pa ga vtaknemo v žep, kar tako, brez posebnega razloga.

Mi pa smo dobro, tako dobro kot je razvidno iz prej obrazloženih čudes. V deželi nuestros hermanos, naših bratov, je življenje bolj kilavo, družina je zaskrbljujoče razdeljena, ali bo na volitvah zmagal Gil Robles ali bo zmagal Largo Caballero,

in falanga je že dala vedeti, da se bo uprla rdeči diktaturi na ulicah. V tej naši oazi miru z obžalovanjem gledamo prizore kaotične in kolerične Evrope, ujete v brezkončne debate, v politične spore, ki po Marilijinih besedah, nikoli niso vodili v nič dobrega, v Franciji je Sarraut oblikoval republikansko koalicijsko vlado in so desničarji takoj planili po njem s svojim prav, ga zasuli z valom kritik, obtožb in žalitev, ki so si jih privoščili v tonu, ki bolj pritiče razbijaškim huliganom kot državljanom tako civilizirane države, ki je zgled lepih manir in svetilnik zahodne kulture. Še dobro, da so še glasovi na tej celini, mogočni glasovi, ki glasno spregovorijo v imenu miru in sprave, govorimo o Hitlerju, proklamaciji, ki jo je imel pred rjavosrajčniki, Nemčija si prizadeva izključno za delovanje v miru, in da bi dokončno utišali nezaupanje in skepticizem, si je drznil iti še dlje, odločno je zatrdil, Naj svet ve, da bo Nemčija miroljubna in se bo zavzemala za mir, kot se še ni noben drug narod. Res, da je dvesto petdeset tisoč nemških vojakov pripravljenih, da zasedejo Porenje, in da je nemška vojaška sila pred nekaj dnevi vkorakala na ozemlje Češkoslovaške, vendar, če je res, da se Junona včasih pokaže kot oblak, tudi ni nič manj res, da niso vsi oblaki Junona, življenje narodov je iz mnogo laježa in malo grizenja, boste videli, če bo le Bog tako hotel, se bo vse končalo v popolni ubranosti. Ne moremo pa se strinjati, da Lloyd George trdi, da ima Portugalska čisto preveč kolonij v v

primerjavi z Nemčijo in Italijo. Se pred kratkim smo imeli splošno žalovanje za njihovim kraljem Jurijem V., naokrog smo hodili, kdor nas je hotel videti, nas je videl, moški v črnih kravatah in z žalnim trakom na roki, gospe pa v krepu, zdaj pa se ta repenči, da imamo preveč kolonij, ko pa jih imamo v resnici premalo, naj si pogleda rožnati zemljevid, 10 če bi ga maščevali, kot bi bilo pravično, danes ne bi nihče tekmoval z nami, Od Angole do vzhodne obale, ne bi bilo nobenih ovir na poti in vse bi bilo pod portugalsko zastavo.A Angleži, izdajalski Albion, kot je v njihovi navadi, so nas zalezovali, dvomimo tudi, da so zmožni drugačnega obnašanja, to imajo v značaju, ni ljudstva na svetu, ki ne bi imelo pritožb čeznje. Ko se bo spet pojavil Fernando Pessoa, mu Ricardo Reis ne sme pozabiti predstaviti zanimivega problema o potrebnosti ali nepotrebnosti kolonij, ne iz vidika Lloyda Georgea, ki si je tako belil glavo z dejstvom, da bi utišali Nemčijo tako, da bi ji dali tisto, kar so si drugi tako mukoma pridobili, temveč iz njegovega lastnega, Pessoovega, preroškega, da se izreče o prihodu Petega imperija, ki je naša vnaprej zapisana usoda, in o tem, kako bo razrešil po eni strani protislovje, da Portugalska ne rabi kolonij za svojo imperialno usodo, a bi se brez njih ponižala pred samo seboj in pred svetom, materialno in moralno, po drugi strani pa, če bi hipotetično predali Nemčiji in Italiji naše kolonije , kot predlaga Lloyd George, kakšen Peti imperij bi to bil, oropani,

prevarani, le kdo bi v nas še vedno videl vladarje imperija, če bi postali kot Jezus z zelenim trsom,11 ljudstvo, obsojeno na muke, ki razpira roke, za katere je bilo dovolj, da so bile že narahlo zavezane, pravi zapor je, če pristaneš, da te primejo, povešenih rok vvrsti za miloščino pri Seculu, zaradi katere zaenkrat še nismo mrtvi. Morda bi mu Fernando Pessoa odgovoril kot včasih, Saj veste, da nimam načel, danes zagovarjam nekaj, jutri nekaj drugega, ne verjamem tega, kar danes zagovarjam, niti jut ri ne bom verjel v tisto, kar bom zagovarjal, morda bom dodal, najbrž upravičeno, Zame danes in jutri ne obstajata več, kako naj še vedno verjamem ali pričakujem, da bodo drugi verjeli, in če bodo verjeli, naj vas vprašam, bodo resnično vedeli, v kaj verjamejo, bodo vedeli, če je bil Peti imperij v meni še privid, kako bi se lahko spremenil v vašo gotovost, kljub temu so tako zlahka verjeli v tisto, kar sem povedal, pa sam dvom, ki ga nisem nikoli prikrival, bolje bi naredil, če bi molčal in bil zgolj opazovalec, Kot sem sam vedno počel, bo odgovoril Ricardo Reis, in Fernando Pessoa bo rekel, Šele ko smo mrtvi, postanemo opazovalci, in niti v to ne moremo biti prepričani, mrtev sem, in blodim tu naokrog, ustavljam se na vogalih, če bi me ljudje lahko videli, redki me, bi si tudi mislili, da ne počnem drugega, kot da opazujem, kako drugi hodijo mimo, ne opazijo me, če se jih dotaknem, če nekdo pade, mu ne morem pomagati vstati, pa se kljub temu ne počutim, kot bi bil samo opazovalec, če pa res samo opazujem, ne vem, kaj je tisto, kar v meni opazuje, vsa moja dejanja, vse moje besede so še vedno živi, odpravijo se naprej od vogala, na katerega se naslanjam, vidim jih, kako odhajajo, s tega kraja, od koder ne morem več, jih vidim, dejanja in besede, pa jih ne morem popraviti, četudi so posledica napake, ne morem pojasniti niti z enim samim dejanjem in z eno edino besedo, ki bi vse povedala o meni, povzeti samega sebe, čeprav bi to pomenilo postaviti nikalnico na mesto dvoma, temino na mesto polmraka, ne na mesto ja, oboje z enakim pomenom, a najhujše od vsega morda niso izgovorjene besede in opravljena dejanja, najhujše, kajti nepopravljive, so stvari, ki jih nisem storil, besede, ki jih nisem izgovoril, tisto, kar bi storjenemu in rečenemu dalo smisel, Če se mrtvec toliko vznemirja, smrt ni spokoj, Na svetu ni spokoja, ne za mrtve ne za žive, Kakšna je torej razlika med enimi in drugimi, Razlika je samo v eni stvari, živi imajo še čas, a ta čas se jim izteka, da izrečejo besedo, da storijo neko dejanje, Kakšno dejan je, katero besedo, Ne vem, umremo, ker je nismo izrekli, umremo, ker ga nismo storili, od tega umremo, ne od bolezni, in zato mrlič tako težko sprejme svojo smrt, Moj dragi Fernando Pessoa, vi pa berete obrnjeno na glavo, Moj dragi Ricardo Reis, jaz sploh več ne morem brati. Kot dvakrat neverjeten bo zabeležen ta pogovor, kot bi se dejansk o odvijal, drugače ga ni mogoče narediti mogočega.

Glede na to, da ji Ricardo Reis ni dal drugega razloga za ljubosumje kot to, da se je vsem na očeh, pa čeprav po tihem, pa spet ne tako tiho, pogovarjal z Marcendo, se Lidia ni mogla dolgo kujati. Najprej sta ji jasno povedala, da ne potrebujeta ničesar več, potem sta v tišini počakala, da je odšla in odnesla kavni skodelici, to je bilo dovolj, da so ji zadrgetale roke. Štiri noči je točila solze objemajoč blazino, preden je zaspala, ne toliko, ker bi trpela, da je druga zavzela njeno mesto, kakšne pravice je imela namreč sama, hotelska sobarica, ki je že tretjič zabredla v avanturo s hotelskim gostom, kakšno pravico je imela, da bi bila ljubosumna, so stvari, ki se zgodijo in jih je treba nemudoma pozabiti, edino, kar jo je mučilo, je bilo, da je gospod doktor nehal zajtrkovati v sobi, bilo je kot kazen, le zakaj, za božjo voljo, če pa nisem naredila nič narobe.A peti dan Ricardo Reis zjutraj ni odšel dol na zajtrk, Salvador je rekel, ah, Lidia, nesi kavo z mlekom v dvesto ena, in ko je vstopila, je, revica, malo drgetala, ni si mogla pomagati, on pa jo je strogo pogledal, položil dlan na njeno roko in vprašal, Si jezna, ona je odgovorila, Ne, gospod doktor, Vendar nisi nič prišla, na to Lidia ni znala odgovoriti, skomignila je z rameni, nesrečnica, nato jo je potegnil k sebi, tisto noč je prišla, a ne ona ne on nista govorila o razlogih za nekajdnevni premor, nepojmljivo bi bilo, da bi si drznila reči, on pa bi ji rekel popustljivo, Bila sem ljubosumna, Oh, draga moja, kaj pa te je prijelo , nikoli ne bi mogla imeti pogovora enake z enakim, splošno je namreč znano, da na tem svetu ni ničesar, kar bi težje dosegli.

Narodi se borijo med seboj zaradi interesov, ki pa niso ne Jackovi ne Pierrovi ne Hansovi ne Manolovi ne Giuseppejevi , sama moška imena, da poenostavimo, ki jih ti in drugi moški naivno štejejo za svoje, interese namreč, ali pa bodo postali njihovi za visoko ceno, ko bo prišel čas, ko bo treba poravnati račun, pravilo je, da nekateri jejo fige, medtem ko se drugim cedijo sline, ljudje se borijo za tisto, za kar verjamejo, da so njihova čustva, kar pa so morda le podaljški občutkov, ki hipno vzniknejo, to velja za Lidio, našo sobarico, in Ricarda Reisa, vsem poznanega kot zdravnika, če se bo končno odločil in odprl kliniko, nekaterim tudi kot pesnika, če bo dal komu prebrati tisto, kar stežkoma zlaga, borijo se tudi zaradi drugih razlogov, ki pa so v bistvu eni in isti, zaradi oblasti, ugleda, sovraštva, ljubezni, zavisti, ljubosumja, čistega prezira, označenih in nezakonito prisvojenih lovskih revirjev, tekmovalnosti in rivalstva, četudi gre za prevarantstvo, kot se je pred kratkim zgodilo na Mourariji, Ricardo Reis ni zasledil novice, šla je mimo njega, a Salvador mu je ves navdušen in vznemirjen bral s komolci, oprtimi ob lično razgrnjen časopis na pultu, Krvav prizor, gospod doktor, ti ljudje so od vraga, ni jim mar za človeško življenje, za mišjo dlako te že zabodejo brez vsakršnega obžalovanja, še policija se jih boji, tja pride šele, ko je že vsega konec,

da pobere ostanke, poslušajte to, tu piše, da je neki Jose Reis z vzdevkom Grlica petkrat ustrelil v glavo nekega Antonia Mesquito, ki so ga klicali Mouraria, seveda ga je ubil, ne, ni šlo za žensko, v časopisu piše, da je šlo za neko neporavnano prevarantstvo, eden je ukanil drugega, se zgodi, Petkrat ga je ustrelil, je ponovil Ricardo Reis, da ne bi bilo videti, da ga ne zanima, in ko je to izrekel, je postal zamišljen, zbudila se mu je domišljija, petkrat je pištola ustrelila v isto tarčo, glavo, ki je le prvo kroglo prestregla dvignjena, potem pa telo, ležeče na tleh, ki mu pohajajo poslednje moči, druge štiri krogle so bile odveč, a potrebne, druga, tretja, četrta, peta, izpraznil je skoraj ves šaržer, sovraštvo je ob vsakem strelu raslo, glava je vsakič poskočila po tlakovcih, vse naokrog pa groza in strah, ženske so kričale na oknih, skoraj neverjetno je, da bi si kdo upal zgrabiti Joseja Grlico za roko, kdo bi zmogel tolikšen pogum, najverjetneje je zmanjkalo metkov v šaržerju ali pa je na lepem prst na petelinu okamnel ali pa je sovraštvo doseglo svoj vrhunec, zdaj bo morilec pobegnil, a ne bo prišel daleč, tisti, ki živi v Mourariji, se nima kam skriti, tam se vse godi in vse plača. Salvador pravi, Pogreb je jutri, če me ne bi klicala dolžnost, bi bil gotovo tam, So vam všeč pogrebi, je vprašal Ricardo Reis, Ne gre za to, da so mi všeč, a tak pogreb kot bo ta, je vreden ogleda, sploh, ker je šlo za zločin, Ram6n stanuje na ulici Cavaleiros in je slišal govorice, ki jih je povedal Ricardu Reisu pri večerji, Govori se, da bo prišla vsa soseska, gospod doktor, govori pa se tudi, da kompanjoni Joseja Grlice grozijo, da bodo raztreščili krsto, če bodo to storili, se bo odprl pekel, ljubi Jezus, Ampak če je Mouraria že mrtev in pika, kaj bi mu lahko še storili, tak človek gotovo ne pride z drugega sveta končat, kar je začel na tem, Pri ljudeh te baže se nikoli ne ve, zagrizeno sovraštvo se ne konča s smrtjo, Zamikalo me je, da bi se udeležil tega pogreba, Pa pojdite, a se postavite malo stran, ne hodite preveč blizu, če pride do godlje, se skrijte v vežo in zaprite vrata za seboj, naj se potolčejo.

Stvari niso postale kritične, morda zato, ker je bila grožnja zgolj fadistično šopirjenje, morda zato, ker sta tam patruljirala oborožena policista, simbolična zaščita, ki ne bi služila ničemur, če bi razgrajači uresničili svoj priskutni načrt, a je navsezadnje navzočnost mož zakona vzbujala nekakšen rešpekt. Ricardo Reis je diskretno prišel na kraj mnogo pred uro, določeno za prihod mrliškega sprevoda, a se ni približeval, kot so mu svetovali, ni mu dišalo, da bi se na lepem znašel sredi brezglavega pretepa, in je bil osupel, koje videl to množico, na stotine ljudi, ki so se valili v ulico nasproti vhoda v mrtvašnico, saj bi bilo tako kot na miloščini, ki jo je organiziral O Secul o, če ne bi bilo toliko žensk oblečenih v kričeče rdečo, krilo, bluzo in šal, in fantov v oblekah enake barve, svojevrstno žalovanje, če so ti mrtvečevi prijatelji, ali pa arogantna provokacija, če

so bili njegovi sovražniki, prizor je bolj podoben karnevalski povorki, zdaj ko prihaja udarjaje ob tla na poti proti pokopališču voziček s krsto, ki ga vlečeta dve bogato okrašeni in s perjem ovešeni muli, policista hodita vsak na svoji strani krste, kot častna straža Mourarie, kakšna ironija usode, kdo bi si m islil, tam hodijo tudi stražniki s sabljo, ki jim tolče ob nogo in z odpetimi tokovi za pištolo, in žalujoči ostali, kiihtijo in hlipajo, tarnajo tako tisti, oblečeni v rdeče, kot oni, odeti v črno, eni za tistim, ki ga nosijo mrtvega, drugi za tistim, ki je zaprt, mnogo ljudi je bosih in razcapanih, nekaj žensk, ki se bohotijo v prefinjenih oblačilih in z zlatimi zapestnicami, drži pod roko svoje moške, ki imajo črne zalizce in imajo obrit obraz, še moder od rezila, in gledajo nezaupljivo naokrog, nekateri vpijejo žaljivke, se pozibavajo v bokih, a pri vseh je opaziti tudi neke vrste divje veselje, ki pronica skozi pristna ali lažna čustva in druži tako prijatelje kot sovražnike, pleme zločincev, prostitutk, zvodnikov, vzdrževank, zmikavtov, vlomilcev, žeparjev, pobiralcev dolgov, bili so kot prekleti bataljon, ki je šel čez mesto, odpirala so se okna, da sojih gledali, kako korakajo mimo, dvorišče čudes se je izpraznilo in stanovalci so trepetali od strahu, kdo ve, ali ni med množico nekdo, ki jim bo jutri vlomil v stanovanje , Glej, mami, pravijo otroci, a njim se zdi vse zabava. Ricardo Reis je spremljal pogreb do Pa<;:o da Rainha, tam se je ustavil, nekaj žensk je že metalo oči na tako čedno oblečenega gospoda, le kdo je, to je ženska radovednost, ki je povsem nekaj običajnega pri tistih, ki vse življenje premerjajo moške. Sprevod je izginil za vogalom, glede na smer, bo prav gotovo zavil proti Altu de S. Joao, razen če bo tam naprej še enkrat zavil, na levo, proti Benfici, to pa je muka ježeva, prav zagotovo pa ne gre proti pokopališču Radosti, kakšna škoda, saj izgubljamo poučni primer enakosti po smrti, kakšne pogovore bi imela v senci cipres, če bi se Mouraria pridružil pesn iku Fernandu Pessoi, ko bi v spokojnih popold nevih gledala ladje, kako plujejo v pristanišče, drug drugemu bi razlagala, kako se zlagajo besede, da se zloži prevarantstvo ali pesem. Zvečer, ko je stregel juho, je Ram6n pojasnil doktorju Ricardu Reisu, da tista rdeča oblačila niso pomenila niti žalovanja niti pomanjkanja spoštovanja do pokojnika, temveč so del običajev v tisti soseski, takšna oblačila si nadenejo ob posebnih priložnostih, ob rojstvih, porokah in smrtih, ali za procesijo, ko je, tega se ne spomni, takrat se še ni priselil iz Galicije, to so zgodbe, ki so mu prišle na ušesa, Ne vem, ali ste videli na pogrebu neko žensko, ki pade v oči, visoko, črnooko, lepo oblečeno, ki je najbrž nosila šal iz merino volne, Bilo jih je toliko, človek, cela množica, kdo je bila ta, Mourarijeva ljubica, pevka, Ne, nisem je opazil, Kakšna ženska, da dol padeš, pa kakšen glas ima, me prav zanima, kdo jo bo zdaj pohopsal, Jaz že ne, Ram6n, in mislim, da tudi vi ne, Ko bi jo vsaj, gospod doktor, ko bi jo

vsaj, ampak taka babnica te krepko stane, seveda je to samo govoričenje, pametovanje, ljudje morajo nekaj izustiti, ali ne, Najbr ž res, ampak kar se tiče tistih rdečih oblek, Mislim, da je to še običaj iz mavrskih časov, peklenščkova oprava, krščanska moda ne more biti. Ram6n je šel postreč drugim gostom, ko pa se je vrnil, da bi odnesel krožnik, je prosil Ricarda Reisa, da mu tedaj ali kasneje, skratka, ko bo imel čas, pove svoje mnenje o novicah iz Španije, o volitvah, ki se bližajo, in kdo bo po njegovem mnenju zmagal, Meni je vseeno, jaz se imam tu dobro, vendar pa me skrbi za moje sorodnike v Galiciji, tiste, ki so mi še ostali, čeprav jih je veliko emigriralo, Na Portugalsko, Povsod po svetu, tako se reče, seveda, a moji bratje in sestre, nečaki in nečakinje ter bratranci in sestrične so raztreseni po Kubi, Braziliji in Argentini, celo v Čilu imam krščenca. Ricardo Reis mu je povedal, kar je vedel iz časopisov, pričakuje se zmaga desničarjev, in Gil Robles je rekel, Veste, kdo je Gil Robles, Slišal sem že zanj, No, on je rekel, da bo, ko pride na oblast, naredil konec marksizmu in razrednemu boju ter vzpostavil socialno enakost, veste, kaj je to marksizem, Ram6n, Ne, gospod doktor, Kaj pa razredni boj, Tudi ne, Kaj pa pravica do družbene enakosti, Z roko pravice nisem imel na srečo še nikoli opravka, hvala Bogu, No, čez nekaj dni bomo že vedeli, kdo je zmagal na volitvah, morda ne bo nobenih sprememb, Hudič, ki ga poznaš, je boljši od tistega, ki ga ne, kot je imel navado reči moj ded, Vaš ded je imel prav, Ram6n, vaš ded je bil moder.

Če je bil ali ne, zmagala je levica. Naslednji dan so časopisi še napovedovali, da je po prvih podatkih desnica zmagala v sedemnajstih provincah, ko pa so prešteli vse glasove, je bilo jasno, da je bilo izvoljenih več poslancev levice, kot tistih iz sredinskih in desnih strank skupaj. Začele so krožiti govorice, da se pripravlja vojaški udar, v katerega naj bi bila vpletena generala Goded in Franco, a govorice so zanikali, predsednik Alcala Zamora je Azaiii zaupal sestavo vlade, bomo videli, kaj bo iz tega, Ram6n, ali bo dobro ali slabo za Galicijo. Ko tukaj hodimo po ulicah, vidimo zaskrbljene obraze, nekateri, redkejši, pa čemernost skrivajo, njihov blesk v očeh bi nas lahko prevaral, da bi mislili, da je zadovoljstvo, a ko smo zapisali to besedo, Tukaj, nismo mislili niti vse Lizbone, kaj šele vso državo, kaj pa vemo, kaj se dogaja drugod po državi, Tukaj pomeni zgolj teh trideset ulic med Caisem do Sodre in S. Pedrom de Alcantaro, in med Rossiom in Calharizem, nekakšnim notranjim mestom, obdanim z nevidnim zidovjem, ki ga ščiti pred nevidnim obleganjem, kjer skupaj živijo obleganci in oblegovalci, Oni, tako imenuje vsaka stran tiste z druge strani, Oni, med seboj drugačni, si tuji, si neznani, drug drugega gledajo z nezaupanjem, ena stran tehta svojo moč in jo hoče več, druga pa poteguje črto pod svojo močjo in ugotavlja, da je

ima premalo, kaj le bo prinesel ta veter iz Španije, kakšno poroko.12 Fernando Pessoa je pojasnil, Komunizem, kmalu bo tu, potem je z ironijo dodal, Kakšna smola, dragi moj Reis, pribežali ste iz Brazilije, da bi preostanek življenja preživeli v miru, pa začenja vreti v naši najbližji sosedi, zdaj zdaj jih boste imeli na vratih, Kolikokrat vam bom moral povedati, da sem se vrnil zaradi vas, Niste me še prepričali, Ne trudim se vas prepričati, prosim vas samo, da mi prihranite s svojim mnenjem o tej zadevi, Ne jezite se, Živel sem v Braziliji, zdaj sem na Portugalskem, nekje moram živeti, za časa življenja ste bili dovolj inteligentni, da bi to razumeli, to in še več, Prav to je drama, dragi moj Reis, da je treba nekje živeti, razumeti, da ni takega kraja, ki ne bi bil kraj, da življenje ne more biti neživljenje, No, saj se tega zavedam, Kaj pa meni pomaga, da nisem pozabil, Najhujše je, da človek ne more biti na obzorju, ki ga vidi, če pa bi bil tam, bi želel biti na obzorju, katero je, Ladjo, s katero ne plujemo , bi imeli za ladjo našega potovanja, Ah, vse nabrežje, Je kamnito hrepenenje, in zdaj ko sva že zapadla v čustvenost in citirala, razdeljenega na dva, verz Alvara de Camposa, ki bo nekega dne tako slaven, kot si zasluži, se potolažite v objemu svoje Lidie, če ta ljubezen še traja, in ne pozabite, da jaz niti tega nisem imel, Lahko noč, Fernando, Lahko noč, Ricardo, bliža se pust, zabavajte se, v naslednjih dneh ne računajte name. Srečala sta se v kavarni v soseski, v katero zahajajo domačini, pol ducata miz, nihče ju ni poznal. Fernando Pessoa se je vrnil in spet sedel, Nečesa sem se domislil, zakaj se ne bi našemili v dreserja, z visokimi škornji in jahalnimi hlačami ter živo rdečim suknjičem s pletenimi obrobami, Živo rdečim, Ja, živo rdeča je prava barva, jaz pa se bom oblekel v smrt, v črno pletenino, na kateri bodo narisane kosti, vi boste pokali z bičem, jaz pa bom strašil starke, vzela te bom, vzela te bom, in otipaval dekleta, na plesu v maskah bi zadela prvo nagrado, Nikoli nisem bil dober plesalec, Saj ni treba, množica bi imela ušesa samo za vaš bič in oči za moje kosti, Nisva več v letih za take potegavščine, Govorite zase, ne zame, jaz nimam več let, ob tej izjavi je Fernando Pessoa vstal in odšel, zunaj je deževalo in natakar je rekel obiskovalcu, ki je še ostal, Vaš prijatelj bo, takole brez dežnega plašča ali dežnika, popolnoma premočen, Ne

.

.

.

meni se za to, Je ze navaJ en.

Ko se je Ricardo Reis vrnil v hotel, je začutil, kako v zraku lebdi nekakšna vročica, nekakšno brenčanje, kot bi se vsem čebelam v panju zmešalo, in ker ima na vesti tisto nam dobro znano pezo, je takoj pomislil, V se se je razvedelo.V bistvu je pravi romantik, misli, da se bo takrat, ko se bo razvedelo za njegovo avanturico z Lidio, hotel Bragan<;a kar sesul spričo škandala, saj živi v nenehnem strahu, ali pa je to le morbidna želja, da bi se kaj takega res zgodilo, nepričakovani paradoks

pri moškem, ki trdi, da ni navezan na ta svet, pa si tako silno želi, da bi se svet zrušil nanj, malo že sumi, da je zgodbica že prišla drugim na ušesa, da se o njej šušlja med smehom, to je verjetno Pimentino delo, ki ni tip človeka, ki bi ovinkaril.

Krivca hodita naokrog, kot da sta nedolžna, in tudi Salvador še ni obveščen, kakšno pravico bo odredil, ko mu bo nekega dne ljubosumni naznanitelj, moški ali ženska, povedal, Gospod Salvador, kakšna sramota, Lidia in doktor Reis, dobro bi bilo, če bi odgovoril s starim primerom, Kdor izmed vas je brez greha, naj prvi vrže kamen, so ljudje, ki bi bili v počastitev imena, 13 ko so jim ga nadeli, zmožni najbolj plemenitih gest. Ricardo Reis je prišel do recepcije zaskrbljen, Salvador je kriče govoril po telefonu, a je bilo kmalu mogoče ugotoviti, da to počne zaradi slabe zveze, Kot bi bili na drugem koncu sveta, halo, se slišiva, ja, gospod doktor Sampaio, moram vedeti, kdaj pridete, tako, tako, zdaj pa že bolje slišim, nenadoma imam skoraj vse sobe zasedene, zakaj, zaradi Špancev, ja, iz Španije, veliko ljudi prihaja od tam, prispeli so danes, torej šestindvajsetega, po pustu, velja, obe sobi imate rezervira ni, ne, gospod doktor, dajte no, na prvem mestu so naši stalni gostje, tri leta so dolga doba, pozdrave gospodičn i Marcendi, poslušajte, gospod doktor, tu ob meni je gospod doktor Reis, ki tudi pošilja pozdrave, in še res je bilo, Ricardo Reis je z znaki in besedami, ki jih je bilo razbrati z njegovih ustnic, a ne slišati, pošiljal pozdrave, to pa iz dveh razlogov, ob drugi priložnosti bi bil prvi razlog, da se oglasi Marcendi, pa čeprav prek nekoga drugega, zdaj pa je bil njegov edini razlog ta, da se zbliža s Salvadorjem, da se pokaže, kot bi si bila enaka in mu na ta način vzame avtoriteto, videti je kot nepopravljiv paradoks, vendar ni, odnosi med ljudmi se ne razrešujejo zgolj z aritmetičnim seštevanjem in odštevanjem, kolikokrat mislimo, da dodajamo, pa se znajdemo z ostankom v rokah, kolikokrat spet menimo, da odvzemamo, pa se zgodi nasprotno, ne le preprosto seštevanje, temveč množenje.Salvador je zmagoslavno odložil slušalko, z mestom Coimbro se mu je posrečilo opraviti pogovor z repom in glavo, zdaj pa je odgovarjal Ricardu Reisu, ki ga je vprašal, Je kaj novega, Ja, prispele so tri španske družine, dve iz Madrida in ena iz Caceresa, pribežale so, Pribežale, Ja, ker so komunisti zmagali na volitvah, Ne komunisti, temveč levičarji, Saj je vse eno in isto, Pa so res pribežale, Še v časopisih pišejo o tem, Nisem opazil. Od zdaj naprej tega ne bo mogel več reči. Slišal je, kako so govorili špansko za vrati, ne, da bi vlekel na ušesa, a zvočni Cervantesov jezik prodre povsod, bili so časi, ko so ga govorili vsepovsod po svetu, nam se ni kaj takega nikoli posrečilo. Da so to premožni ljudje, se je videlo na večerji, če sodimo po njihovih oblačilih, po nakitu, s katerim so se bahali, ženske in moški, ovešeni so bili s prstani, manšetnimi gumbi, kravatnimi iglami, broškami,

zapestnicami, verižicami, sponkami, uhani, ogrlicami, ovrat nicami, pri katerih so se zlato in briljanti mešali s sem in tja potresenimi rubini, smaragdi, safirji in turkizi, govorili so glasno, od ene mize do druge, in se triumfalno šopirili v svoji nesreči, če je sploh smiselno povezati tako paradoksalne besede, Ricardo Reis ne najde drugih, da bi z njimi izrazil oblastni ton, s katerim govorijo, in jedko tožbo obenem, govorili so Los rojos in pri tem prezirljivo stiskali ustnice, obednica v hotelu Bragana je postala podobna gledališkemu odru, še malo, pa bo stopil na prizorišče burkež Clarin iz Calder6na in nam naznanil, Escondid o, d esd e aqui tod a lafiesta he de ver, pri tem je mišljeno špansko slavje, ki ga gleda iz Portugalske, pues ya la muerte no me hallara, dos higas para la muerte. Natakarji Felipe, Ram6n in še tretji, a ta je Portugalec iz Guarde, so čisto iz sebe, živčni, saj ni prvič, da strežejo svojim rojakom, a v tako velikem številu in iz takšnih razlogov še nikoli, oni, ki so že videli vse mogoče v življenju, pa ne opazijo, še ne opazijo, da jih družine iz Caceresa in iz Madrida ne ogovarjajo kot ljube rojake, ki jih je nesreča povezala, če pogledaš od daleč, se vidi več in bolje opazi stvari, z enakim tonom, kot izgovarjajo Los rojos, bi rekli tudi Los gallegos, samo da bi sovraštvo zamenjali s prezirom. Ram6nu se je že povesil nos, užalili so ga z osornim pogledom, mu navrgli nesramno besedo, ko je prišel postreč Ricardu Reisu, se ni mogel več zadrževati, Ne bi jim bilo treba hoditi v obednico s toliko nakita, saj jim ga ne bi nihče ukradel v sobi, ta hotel je spoštovanja vreden, še dobro, da Ram6n tako pravi, če bi vedel za Lidijine obiske v gostovi sobi, bi mislil drugače, moralni pogled na stvari se zelo razlikuje od človeka do človeka, pa drugi tudi, včasih zaradi drobnih dejstev, večkrat pa zato, ker trpi naše samospoštovanje, zdaj je ranjeno Ram6novo, zato čuti potrebo, da se zaupa Ricardu Reisu. A bodimo pošteni, vsaj toliko, kolikor je v naši moči, te ljudi je sem prignal strah, prinesli so nakit, denar iz banke, vse, kar so jim okoliščine pri tako naglem pobegu omogočale, le od česa bi drugače sploh živeli, če bi prišli praznih rok, nisem prepričan, da bi jim Ram6n, od katerega bi pričakovali usmiljenje, dal ali vsaj posodil groš, le zakaj naj bi to storil, saj to ni ena od božjih zapovedi, in če je pri dajanju in posojanju še veljavna druga, Ljubi svojega bližnjega kakor samega sebe, tudi dva tisoč let ne bi bilo dovolj, da bi Ram6na ljubili ti njegovi bližnji iz Madrida in Caceresa, a avtor Zarote pravi, da smo na dobri poti, hvala Bogu, kapitalu in delu, in morda so se zato, da bi se odločili, kdo bo tlakoval cesto, na večerji bratovščine, v toplicah v Estorilu, zbrali naši vodje in poslanci.

Če ne bi bilo tako slabega vremena, dan in noč, ki se kar ne konča in ne razjasni in ne da miru kmetom in drugim poljedelcem, s poplavami, ki so najhujše v zadnjih štiridesetih letih, kot je zapisano v registrih in v spominu starejših, bo

pust letos nepozaben, tako zaradi njega samega kot tudi zaradi nečesa, kar ni povezano z njim, a se bo o tem še gotovo nekaj časa govorilo. Povedali smo že, da prihaja k nam cela poplava španskih pribežnikov, če jim morala ne bo padla, bodo v naši deželi našli obilo zabave, ki je pri njih že utonila v pozabo, zdaj pa sploh. A razlogov za naše zadovoljstvo ne manjka, od odloka, ki ga je izdala naša vlada, da se začne preučevati možnost gradnje mostu čez Tejo , ali pa dekreta, ki bo uredil uporabo državnih avtomobilov za državne predstavnike in službe, ali pa miloščina, ki se daje delavcem na Douru, ko jim razdelijo po pet kilogramov riža, pet kilogramov suhe polenovke in deset eskudov na glavo, in naj se nihče preveč ne čudi nad tako razsipno radodarnostjo, suha polenovka je namreč nekaj najcenejšega, kar premoremo, in v teh dneh bo imel eden od ministrov govor, v katerem bo naznanil, da se uvaja ljudska kuhinja za reveže v vsaki župniji, in isti minister, ki se vrača iz Beje, je za časopise povedal, V Alenteju sem ugotovil, kako pomembno je organizirati zasebne dobrodelne ustanove, da se lahko soočimo s krizo dela, kar bi prevedeno v vsakdanjo portugalščino pomenilo, Dajte miloščino, dobri gospod, za verne duše v vicah. Najboljše od vsega, kar prihaja od vrhovne oblasti, takoj za Bogom, pa je bilo, da je kardinal Pacelli v svojem nagovoru razglasil Mussolinija za največjega branitelja rimske kulturne dediščine. Seveda pa si ta kardinal, ta škrlatnež, ki že toliko ve in obeta, zasluži postati papež, da bo vedel še več, ko bi vsaj ne pozabila nanj Sveti duh in konklava, ko bo nastopil srečni dan, ravno zdaj italijanska vojska strelja in bomba rdira Etiopijo in že božji služabnik prerokuje imperij in cesarja, ave Cezar, ave Marija.

Joj, kako drugačen je karneval na Portugalskem. Tam, v onih Cabralovih deželah onkraj morja, kjer poje drozg in se blesketa Južni križ, pod zmagoslavnim nebom in v vročini, kjer te še vedno ne manjka, četudi se nebo pooblači, se vije sprevod karnevalskih šol, ki plešejo dol po aveniji, s steklenimi biseri, ki so videti kot diamanti, s cekinčki, ki se svetijo kot dragi kamni, tkaninami, ki morda niso ne svila ne saten, a prekrivajo in odkrivajo telesa, kot bi to bile, na glavah se jim zibljejo peresa in peresca, are, rajske ptice, divji petelini, in samba, samba, potres v duši, celo Ricardo Reis, tako trezen možak, je čutil, da se v njem prebujajo zavrti dionizijski vrelci, samo strah pred njegovim lastnim telesom mu je preprečeval, da bi padel v tisto divjo razbrzdanost, kako se takšne stvari začnejo, nam je še jasno, ne vemo pa, kako se bodo končale. V

Lizboni ni teh nevar nosti. Nebo je takšno, kot je bilo, deževno, a daj, no, ni tako hudo, da sprevod ne bi mogel po ulici, spustil se bo po aveniji da Liberdade, med množico revežev iz bližnjih četrti na obeh straneh ceste, seveda so na voljo tudi

stoli za tiste, ki jih lahko najamejo, a bodo imeli malo prometa, saj se od njih vse cedi, videti je kot pustna šala, sedi k meni, joj, vsa sem se zmočila. Okrašeni vozovi škripajo, se pozibavajo, porisani s pisanimi figurami, na njih so ljudje, ki se smejijo in delajo grimase, grde in lepe maske varčno mečejo girlande na množico pa vrečice s koruzo in fižolom, ki so lahko boleče, če zadenejo tarčo, množica pa jim vrača s poklapanim navdušenjem. Mimo gre nekaj odprtih kočij, ki peljejo zalogo dežnikov, iz notranjosti mahajo dekleta in kavalirji, ki drug drugemu mečejo konfete. Takšne drobne radosti lahko vidimo tudi med obiskovalci, na primer, neka punca gleda sprevod, za njo se priplazi fant s polno roko konfetov, ki ji jih pritisne ob usta, divje podrgne in izkoristi njeno osuplost, da jo otipava, kjer pač nanese, potem ona pljuva, kolikor more, on pa odhaja in se reži, to je portugalski način osvajanja, nekateri zakoni so se tako začeli, pa so srečni. Uporabljajo razpršilce, da ljudi poškropijo po vratu ali obrazu s curki vode, še vedno se imenujejo parfumski spreji, samo to je še ostalo, ime, iz časov, ko so jih še uporabljali kot vljudno nasilje v salonih, potem so se preselili na ulico, velika sreča je, če je voda čista, ne pa iz odtoka, kot se je že dogajalo. Ricardu Reisu postane ta kičasta procesija hitro dolgočasna, a je kljub temu zdržal do konca, saj ni imel kaj drugega pomembnejšega početi, dvakrat je pršilo in se enkrat pošteno ulilo, pa se še najdejo taki, ki pojejo hvalnice portugalskemu podnebju, saj ne pravim, da ni dobro, a za karnevalske sprevode ni kaj prida. Ob koncu dneva, ko je bilo povorke konec, se je razjasnilo, a je bilo že prepozno, vozovi in kočije so se odpeljali proti svojemu cilju, tam bodo ostali, da se posušijo, do torka, zbledelo barvo jim bodo osvežili, girlande bodo dali sušiti, našemljenci pa, četudi premočeni od glave do peta, bodo nadaljevali z veseljačenjem po ulicah in trgih, uličicah in prečnicah, pod stopnicami pa tisto, česar ni mogoče priznati ali narediti vsem na očeh in se tam opravi hitreje in ceneje, meso je šibko, vino pa pri tem pomaga, pepelnica, dan pozabljenja, nastopi šele v sredo. Ricardo Reis se počuti malo vročičnega, morda se ga je medtem, ko je opazoval sprevod, lotil prehlad, morda pa vročico povzroča žalost, odpor pa bledež, tako daleč še ni prišel. Pijana maškara starec se je vtaknil vanj, oborožen s svojim velikim lesenim nožem in gorjačo , s katerima je udarjal drug ob drugega in povzročal strašanski hrup in ga dvomljivo nagovarjal, Udari me v trebuh, in se je vrgel na pesnika s svojim štrlečim, umetnim trebuhom iz blazine ali klobčiča cunj, ljudje so se zvijali od smeha, ko so videli polikanca v klobuku in dežnem plašču, kise je izmikal stari šemi, pokriti z dvorogeljnikom in oblečeni v svilen suknjič, jahalne hlače in dokolenke, Udari me v trebuh, v resnici pa je hotel denar za vino. Ko mu je Ricardo Reis dal nekaj kovancev, je stari naredil nekaj grotesknih plesnih

korakov in pri tem tolkel z nožem ob palico, potem pa odšel naprej, sledil mu je trop paglavcev, spremstvo te ekspedicije.

Na vozičku, podobnem otroškemu, so peljali velikega dedca s poslikanim obrazom, avbico na glavi, slinčkom okoli vratu, noge so mu molele ven in delal se je, da joče, morda pa je zares hlipal, dokler mu ni grobijan, ki je bil njegova varuška, potisnil stekleničke z rdečim vinom v usta, ki ga je hlastno pocuzal na veliko zadovoljstvo zbrane množice, iz katere je na lepem stekel fant, hiter kot puščica, potipal obilne umetne varuškine prsi in se ponovno pognal v beg, medtem ko je drugi kričal s hripavim, brez dvoma moškim glasom, Pridi sem, pasji sin, ne beži, tukaj me pošlataj, in k besedam je dodal še kretnjo in to dovolj očitno, da so gospe in ženske odvrnile pogled, potem ko so si stvar ogledale, no, kaj torej, nič takega, varuška ima obleko, ki ji sega čez koleno, vidna je bila samo anatomska štrlina, ki jo je zgrabila z obema rokama, otroča rija.

Takšen je karneval na Portugalskem. Mimo gre moški v površniku, ne da bi se tega zavedal, nosi na hrbtu pritrjen plakat, bingljajoč list, pritrjen z upognjeno zaponko, Živinče naprod aj, cena zaenkrat ni zanimala še nikogar, čeprav so nekate ri, ki so šli mimo njega, pred njim govorili, A si tako govedo, da niti tovora ne čutiš, možak se smeje zabavnim namigom na poti, drugi se smejijo njemu, navsezadnje se mu je le nekaj zazdelo čudno, z roko si je šel čez hrbet, odtrgal list papirja, ga besen razcefral, vsako leto ista pesem, takole nam jo zagodejo in vsakič se obnašamo, kot bi bilo prvič. Ricardo Reis ni zaskrbljen, ve, da je težko pripeti zaponko na dežni plašč, a grožnje prihajajo iz vseh smeri, nenadoma se iz prvega nadstropja spusti dol metla na vrvici, ki mu zbije klobuk na tla, tam gori pa se domači dekleti režita kot pečena mačka, Na karnevalu je vse dovoljeno, vzklikneta v zborčku, in očitnost aksioma je tako silna, tako prepričljiva, da je Ricardo Reis samo pobral svoj z blatom zamazani klobuk in v tišini nadaljeval svojo pot, ponovno je videl in prepoznal lizbonski karneval, čas je, da se vrne v hotel. Na srečo so tam otroci. Hodijo držeč se za materino, tetino, babičino roko, kažejo maske, uživajo v tem, da jih drugi gledajo, zanje ni večje sreče, kot da so videti to, kar niso, grejo na matineje, napolnjujejo parterje in balkone bizarnega sveta, umobolnice, nosijo vrečke iz gaze s papirnatimi kačami, obraze imajo poslikane s cinobrom ali ceruzitom in na njih umetne poteze, spotikajo se v dolgih ali balonastih krilih, bolijo jih noge, pačijo usta in kažejo mlečne zobe, da bi obdržali pipo na svojem mestu, brki ali zalizci se jim razmažejo, brez dvoma so najboljši na svetu otroci, zlasti ko potrebujemo rimo za froci.

Tam prihajajo, nedolžneži, sam Bog ve, ali so našemljeni tako, kot bi si najbolj želeli, ali zgolj predstavljajo sanje odraslih, ki so za njih izbrali in plačali najem oblačila, so Holandci, kmetje, perice, mornariški častniki, fadisti, dame iz starih časov,

služkinje, soldati, vile, vojaški oficirji, Španke, prodajalke kokoši, pieroti, tramvajarji, Ovarke, paži, študenti s črnim ogrinjalom, vaške deklice, policisti, bogati klovni, mojstri za vse, gusarji, kavboji, krotilci, kozaki, cvetličarji, medvedje, cigani, mornarji, pastirji in pastirice, medicinske sestre, harlekini, in potem bodo šli na časopise, kjer jih bodo fotografirali in bodo v jutrišnji izdaji, nekaj našemljenih otrok, ki so obiskali našo redakcijo, je za fotografa snelo maske, ki jih včasih uporabljajo skupaj s preobleko, celo skrivnostno masko Kolombine, dobro je, da je obraz prepoznaven, da se bo lahko babica bahala v zanosu, To je moja vnukinja, potem bo s škarjami ljubeče izrezala sliko, ki jo bo spravila v škatlo s spomini, tisto zeleno v obliki skrinje, ki se bo raztreščila ob nabrežju, zdaj se smejimo, prišel pa bo dan, ko nam bo šlo na jok, Skoraj noč je že, Ricardo Reis vleče za seboj noge, je to utrujenost, je to žalost, je to od vročine, kijo morda ima, nenaden hlad ga je spreletel čez hrbet, če ne bi bil že skoraj pri hotelu, bi poklical taksi, Čez deset minut bom že v postelji, preskočil bom večerjo, je zamrmral, v tistem hipu pa se je iz ulice Carmo pred njim pojavila skupina našemljenih žalovalk, samih moških, preoblečenih v ženske, z izjemo štirih pogrebcev, ki so na plečih nosili krsto, v kateri je ležal drug mož, ki se je pretvarjal , da je mrtev, z zavezano čeljustjo in sklenjenimi rokami, izkoristili so, da ne dežuje, in so prišli našemljeni na ulico. Joj, moj dragi mož, ki ga ne bom več videla, je jadik ovalo v falzetu eno od tesel, ovito v krep, več drugih je igralo vloge sirot, Joj, moj dragi tatko, kako ga pogrešamo, njihovi tovariši pa so tekali okrog njih in prosili vbogajme za pogreb, češ, da je revež že umrl pred tremi dnevi in že začenja zaudarjati, pa še res je bilo, nekdo je očitno vrgel po tleh stekleničke žveplovodika, pokojniki običajno ne smrdijo po gnilihjajcih, ampak česa bolj podobnega niso našli. Ricardo Reis jim je dal nekaj kovancev, še dobro, da je imel pri sebi drobiž, in je hotel nadaljevati svojo pot gor proti Chiadu, ko se mu je zazdelo, da je sredi procesije videl nenavad no postavo, ali pa je, ker je šlo za pogreb, pa čeprav lažni, bila to več kot logična navzočnost smrti. Postava je bila oblečena v tesno prilegajoče črno oblačilo, morda pletenino, in na črni tkanini je bilo narisano celotno okostje od glave do peta, do kakšnih skrajnosti lahko pripelje pretirano navdu šenje nad maškarado. Ricarda Reisa je spet spreletelo, tokrat je vedel, zakaj, spomnil se je namreč besed Fernanda Pessoe, je to morda on, To je absurdno, je zamrmral, česa takega ne bi nikoli storil, če pa že, se ne bi priključil tej sodrgi, lahko, da bi se postavil pred ogledalo, to že, in morda bi se takole oblečen mogel videti. Medtem ko je to izgovarjal ali pa samo mislil tako, je stopil bliže, da bi bolje videl, moški je bil po višini in po postavi kot Fernando Pessoa, samo videti je bil vitkejši, a ga je takega najbrž delala oprijeta pletenina, običajno je tako.

Postava ga je nagloma pogledala in se pomaknila na rep procesije, Ricardo Reis je šel za njo, videl je, kako se je povzpela po Caladi do Sacramento, strašljiva postava, zdaj le še kosti v gostem, črnkastem mraku, videti je bilo, kot da se je pobarvala s fluorescentno barvo, in ko je hodila hitreje, je bilo, kot bi za seboj puščala svetlobno sled, Šla je čez Largo do Carmo, zavila in skoraj tekla po temačni in prazni ulici Oliveira, a Ricardo Reis jo je razločno videl, ne blizu ne daleč, potujoče okostje, na las podobno tistemu, na katerem se je učil na medicinski fakulteti, petna kost, golenica in piščal, stegno, kolčne kosti, hrbtenica kot steber, rebra kot kletka, lopatici kot krili, ki nista mogli zrasti, vratna vretenca, ki podpirajo bledo in mesečno lobanjo. Ljudje, ki jih je srečal, so kričali, Hej, smrt, hej, strašilo, vendar šema ni odgovarjala niti se ni ozirala, venomer je hitela naprej, vzpela se je po stopnicah Escadinhas do Duque, dve po dve, spretno, da je kaj, saj ni mogel biti Fernando Pessoa, ki kljub svoji britanski vzgoji nikoli ni bil nek telovadec. To pa tudi ni Ricardo Reis, ki mu lahko oprostimo, ker je hodil v šolo pri jezuitih, že zaostaja, a okostnjak se je ustavil na vrhu stopnic in pogledal dol, kot bi mu dal čas, da ga dohiti, potem je šel čez trg in zakoračil po Travessi da Queimada, kam me pelje ta nesrečna smrt, in jaz, zakaj hodim za njo, Prvič je podvomil, ali je maškara moški, ali ženska, ali pa ne ženska ne moški, samo smrt. Moški je, je pomislil, ko je videl postavo, kako se je izmuznila v krčmo, kjer so jo sprejeli z vzkliki in ploskanjem, Glej maškaro, glej smrt, in ko je pokukal noter, je videl, da okostnjak pije kupico vina za šankom, vzravnan in rahlo nagnjen nazaj, njegove prsi so bile ravne, ni mogla biti ženska. Našemljeni se ni pomudil dolgo, kmalu je odšel ven. In Ricardo Reis ni imel časa, da bi se odmaknil, poiskal skrivališče, pognal se je celo v beg, a ga je drugi na vogalu dohitel, videli so se mu pravi zobje in dlesni, svetleče se od prave sline, a glas ni bil moški, temveč ženski ali pa nekje na pol poti med moškim in ženskim. Hej, ti, klada, zakaj hodiš za menoj, si mogoče gej ali pa se ti mudi umreti, Ne, gospod, od daleč se mi je zdelo, da je moj prijatelj, a po glasu sem že ugotovil, da ni, In kdo pravi, da se ne pretvarjam, zares je bil glas zdaj drugačen, omahujoč, tedaj je Ricardo Reis rekel, Oprostite, in maškara mu je odgovorila z glasom, ki je bil podoben tistemu od Fernanda Pessoe, Pojdi k vragu, obrnila se je stran in izginila v že črni noči. Kot sta rekli dekletci z metlo, na karnevalu je namreč vse dovoljeno. Spet je začelo deževati.

Ponoči ga je kuhala vročina, slabo je spal. Preden se je Ricardo Reis utrujen zleknil na posteljo, je vzel dva aspirina in si dal termometer pod pazduho, čez osemintrideset, kot je bilo za pričakovati, najbrž gre za prve znake gripe, je pomislil.

Zaspal je , se zbudil, sanjal je o velikih ravnicah, ki se kopajo v soncu, rekah, ki se vijejo med drevesi, ladjah, ki svečano drsijo

s tokom ali pa tistih oddaljenih, on pa potuje z vsemi, pomnožen, razdeljen, in maha sam sebi, kot bi se poslavljal ali kot bi s kretnjo hotel napovedati neko srečanje, potem so ladje zaplule v jezero ali rokav, v mirne, stoječe vode, in obstale, bilo jih je kakšnih deset ali pa dvajset, kolikor koli, brez jader in vesel, na dosegu glasu, a mornarji se niso razumeli med seboj, govorili so vsi hkrati, in ker so bile besede, ki so jih izgovarjali, enake in v enakem zaporedju, niso slišali drug drugega, nazadnje so se ladje začele potapljati, zbor glasov je zamiral, Ricardo Reis si je skušal v sanjah zapomniti poslednje besede, mislil je, da se mu je posrečilo, a zadnja ladja je potonila na dno, zlogi so nepovezani, razpuščeni brbljali v vodi, izpuhtevanje utopljene besede, in prihajali na površje, zvočni, a brez pomena, to ni bilo slovo niti obljuba niti oporoka, in četudi bi bilo, na vodi ni bilo nikogar več, ki bi jih lahko slišal. Prav tako se je v spanju ali buden pregovarjal sam s seboj, ali je bila maska Fernando Pessoa, najprej je sklenil, da je bila, potem je ovrgel tisto, kar je bilo videti kot navidezna logika v imenu nečesa, za kar je menil, da je globoka logika, naslednjič, ko se srečata, ga bo vprašal, ali bo povedal po resnici ali ne, Oh, Reis, gotovo se šalite, da bi se našemil v smrt, kot v srednjem veku, mrlič je resna, preudarna oseba, zaveda se stanja, v katerem se je znašel, in je diskreten, sovraži absolutno goloto okostnjaka, in ko se prikaže, se obnaša kot jaz, tako da je oblečen v obleko, v katero so ga oblekli za pogreb, ali pa se ovije v mrtvaški prt, če želi koga prestrašiti, česar pa sam, ki sem človek prefinjenega okusa in lepih manir, za kakršnega se imam še vedno, ne bi nikoli storil, tu mi morate dati prav, Tega ga sploh ne bi smel vprašati, je zamrmral. Prižgal je luč, odprl The God ojthe Labyrinth, prebral stran in pol, ugotovil, da govori o dveh šahistih, ampak ni mogel ugotoviti, ali igrata ali se pogovarjata, črke so mu plesale pred očmi, odložil je knjigo, zdaj je stal pred oknom v svojem stanovanju v Riu de Janeiru, v daljavi je videl letala, ki so metala bombe na Urco in na Praio Vermelho, dim se je dvigal v velikih črnih stebrih, a zvoka ni bilo slišati, morda je oglušel ali pa nikoli ni imel razvitega čutila za sluh, torej si niti v mislih niti s pomočjo oči ni mogel predstavljati grmenja bomb, neubranega ropotanja salv, krikov ranjencev, če bi jih na tako veliki razdalji lahko slišali. Zbudil se je ves preznojen, hotel je bil zavit v veliko nočno tišino, gostje so spali, celo španski pribežniki, če bi jih na lepem prebudili in vprašali, Kje ste, bi odgovorili, Sem v Madridu, Sem v Caceresu, udobna postelja jih je prevarala, na vrhu stavbe najbrž spi Lidia, eno noč pride dol, drugo ne, njuna srečanja so zdaj vnaprej dogovorjena, zelo previdno odide sredi noči v njegovo sobo, navdušenje prvih tednov se je poleglo, kot je običajno, od vsega najhitreje mine strast, če lahko ta beseda celo v teh neenakih zvezah igra kakšno vlogo, poleg tega je treba umiriti nezaupanje,

če obstaja, da zaustavimo strupeno opravljanje, če kroži, vsaj javno se še ni razkrilo, upajmo, da Pimenta ni šel dlje od tistega nesramnega namigovanja, gotovo so lahko še drugi, pomembnejši razlogi, tisti biološki, če jih lahko tako imenujemo, da ima Lidia svoje dni, mesečno čiščo, kot Angleži rečejo, periodo, ali po ljudskem reku, teto s Krvavca, odtočni kanal ženskega telesa, škrlatno izlitje. Prebudil se je, nato se je še enkrat prebudil, siva, hladna in motna svetloba, bolj mrak kot dan, ki se je precejala skozi spuščeno roleto, skozi šipe, skozi zavese, je risala ne popolnoma zagrnjene draperije, njihove obrise, in prekrivala sijočo površino pohištva s silno tenko razvodenelo barvo, ledeno mrzla soba se je prebujala v jutro kot sivkasta pokrajina, in srečne tiste živali, ki so prezimovale, previdni pomehkuženci, do neke mere nezavedni gospodarji lastnega življenja, saj nismo zasledili novice, da bi katera od njih poginila med spanjem. Ricardo Reis si je spet pomeril temperatu ro, še vedno je imel vročino, potem je začel še kašljati, tokrat sem jo pa dobro skupil, o tem ni dvoma. Dan, ki ni in ni napočil, se je nenadoma odprl kot nagla vrata, hrum v hotelu se je pridružil tistemu v mestu, bil je ponedeljek, dan po karnevalu, v kateri sobi ali jami se prebuja ali še spi skelet z Bairra Alta, morda se sploh ni slekel, tak, kakršen je hodil po ulicah, je zlezel v posteljo, tudi on spi sam, revež, vsaka živa ženska bi kriče pobegnila, če bi jo med rjuham i objela koščena roka, četudi bi bila roka ljubljenega, Nič nismo vredni, manj smo kot pra zen nič , spomnimo se, da je te verze izrekel Ricardo Reis naglas, potem jih je mrmraje ponovil, nato pa pomislil, Moram vstati, ne morem ležati ves dan, prehlad ali gripa ne zahtevata drugega kot previdnost, zdravil pa bolj malo. Malo je še podremal, odprl oči in ponavljal, Moram vstati, želel se je umiti, se obriti, sovražil je sive kocine na obrazu, a bilo je precej bolj pozno, kot je mislil, ni gledal na uro, nekdo mu je trkal na vrata, Lidia mu je prinesla zajtrk. Vstal je, si čez rame ogrnil haljo, še napol v snu, da so mu copati kar polzeli z nog, je šel odpret.

Ker ga je bila Lidia navajena videti umitega, pobritega in počesanega, je najprej mislila, da se je pozno vrnil, da je šel na ples in zalezoval ženske, Želite, da se vrnem pozneje, je vprašala, on pa, ko se je spotikaje vračal k postelji, je nenadoma začutil željo, da bi mu nekdo stregel in ga negoval kot otroka, odgovoril je, Bolan sem, a tega ga ni vprašala, pladenj je odložila na mizo, stopila do postelje, on je že legel, s preprosto kretnjo mu je položila roko na čelo, Vročino imate, kar je Ricardo Reis že sam dobro vedel, vsaj za nekaj mu prav pride, da je zdravnik, a ko je to slišal iz drugih ust, se je zasmilil samemu sebi, eno od rok je položil na Lidijino roko, zaprl oči, če bosta samo ti dve solzi, ju bom lahko zadrževal, kot je zadrževal njeno zdelano roko, raskavo, skoraj grobo, tako drugačno od rok Hloe, Neajre in tiste druge Lidie, tenkih prstov, negovanih nohtov, mehkih

dlani Marcende, hočem reči, njene edine žive roke, levica je napovedana smrt, Najbrž je gripa, vendar bom vstal, Ne, tega pa ne smete, vas bo ujel prepih, pa boste dobili pljučnico, Jaz sem zdravnik, Lidia, vem, kaj moram storiti, nobene potrebe ni, da ostanem v postelji, kot da sem invalid, samo potreboval bi nekoga, ki bi šel zame v lekarno po dve ali tri zdravila, Ne skrbite, nekdo bo že šel, jaz ali Pimenta, vendar ne hodite iz postelje, pojejte zajtrk, preden se ohladi, potem vam pospravim in prezračim sobo, in ko je to rekla, je Lidia nežno prisilila Ricarda Reisa, da je sedel, mu razrahljala blazino, prinesla pladenj, prilila mleko v kavo, dodala sladkor, razrezala toaste, namazala marmelado in pri tem srečna zardevala, ženski lahko prinese zadovoljstvo zgolj pogled na ljubljenega moškega, ki leži obnemogel na postelji, gleda ga s takim žarom v očeh, ali pa sta to skrb in zaskrbljenost, in to tako silno, da še sama začuti vročino, nad katero se je on pritoževal, primer dobro znanega pojava, da ima enak učinek drugačne vzroke, torej . Ricardo Reis se je pustil postreči, obdati s pozor nostjo, hitri dotiki s prsti, kot bi ga mazilila, težko je reči, ali je to prvo ali poslednje maziljenje, koje spil kavo z mlekom, se ga je polastila prijetna dremavica. Odprite mi omaro, na dnu je črn kovček, na desni, prinesite mi ga semkaj, hvala, iz kovčka je potegnil blok z recepti, na listih je bilo na vrhu natisnjeno, Ricardo Reis, splošni zdravnik, ulica Ouvidor, Rio de Janeiro, ko je začel ta blok, ni mogel slutiti, da ga bo tako daleč zaključil ali vsaj nadaljeval, tako je življenje, brez gotovosti ali pa s tako gotovostjo, ki nas vedno znova preseneča. Napisal je nekaj vrstic, rekel, Ne hodi ti v lekarno, razen če te pošljejo , recept izroči gospodu Salvadorju, on naj da navodila, in je odšla, odnesla je recept in pladenj, prej pa ga je še poljubila na čelo, kaj takega si je drznila, navadna služkinja, hotelska sobarica, si predstavljate, morda ima to pravico, tako imenovano naravno pravico, druge tako ali tako ne, ki pa ji je ne more odreči, saj gre za izredne okoliščine.Ricardo Reis se je nasmeh nil, s prsti na roki je naredil nedoločljivo kretnjo, potem pa je roko skril pod rjuho , da bi ubežal mrazu, ter se obrnil proti steni. Na mah je zaspal in prav nič ga ni skrbel njegov videz, ki se ga je zavedal, skuštrani osiveli lasje, poganjajoča brada, motna in od ponočne vročine vlažna koža. Človek je lahko bolan, huje kot ta tukaj, pa vseeno doživi svoj trenutek sreče, naj bo kakršen že bodi, čeprav si samo predstavlja, da je osamljeni otok, mimo katerega leti ptič, ki ga prinaša in odnaša negotovi veter.

Tistega in naslednjega dne Ricardo Reis ni šel iz sobe. Salvador, kateremu je povedal Pimenta, ga je prišel obiskat, vse osebje hotela gospodu doktorju želi čimprejšnje okrevanje. Bolj po tihem dogovoru kot izpolnjevaje formalni ukaz je Lidia v celoti prevzela vlogo bolniške sestre negovalke, sicer brez posebne usposobljenosti razen tiste, ki je del zgodovinske

dediščine žensk, preobleči posteljo, lično spodvihati rjuhe, prinesti čaj z limono in zdravilo ob določeni uri, žlico sirupa ter vznemirljivo intimnost, poznano samo njima, nanesti z energičnim drgnjenjem gorčično tinkturo na pacientova meča z namenom, da proti spodnjim udom potisnemo telesne sokove, ki težijo prsi in glavo, če pa to zdravljenje ne pomaga, gotovo znatno pripomore k ozdravitvi. Ker je imela Lidia toliko nalog na grbi, se ni nihče čudil, da je preživela ves čas v sobi dvesto ena, če je kdo vprašal po njej, je dobil odgovor, Z gospodom doktorjem je, zloba si ni upala pokazati zob, brusila je čekane, ošiljene podočn ike, ost za pravi trenutek, neizogiben. A kljub vsemu nič ne more biti bolj nedolžno kot ta kretnja, ta beseda, Ricardo Reis, ki se naslanja na blazino, Lidia pa vztrajno, Samo še to žlico, kurje juhice noče pojesti do konca, nima teka, a to dela tudi zato, da bi ga ponovno prosila, ta igra bi se zdela trapasta nekomu, ki je odličnega in prekipevajočega zdravja, morda pa Ricardo Reis v resnici ni tako bolan, da se ne bi mogel prehranjevati z lastnimi močmi, ampak bosta že sama vedela, kako in kaj. In če se med njima slučajno zgodi kakšen tesnejši stik, se pravi, da ji on položi roko na prsi, na primer, je to vse, morda iz nekakšnega dostojanstva, ki je v bolezni, nečesa skoraj svetega, čeprav v tej veri herezije niso redkost, kršitve dogme, pretirano svobodnjaštvo, kot tista njegova drzna poteza, ki jo je ona odklonila, Lahko vam škodi, vsa hvala negovalkinim pomislekom in ljubimkinim zadržkom, kakršne pozna, jih sprejema in se jih je mukoma naučila. To so podrobnosti, ki bi jih zlahka izpustili, a so tu še druge, ki so pomembnejše, kot na primer dež in neurja, ki so se v zadnjih dveh dneh okrepili in povzročili pravo razdejanje pri razcapani druščini v sprevodu na pustni torek, govorjen je o njej je za tistega, ki piše, prav tako utrujajoče kot za onega, ki bere, potem pa še vsi tisti zunanji dogodki, ki jih je obilo in nimajo nobene povezave z našo zgodbo, kot na primer, da so našli v Sintri mrtvega moškega po imenu Luis Uceda Ureiia, ki je bil od decembra lani pogreša n, skrivnost, ki bo ostala v kazenskih evidencah nerazrešena vse do danes, morda vse do sodnega dne, če bodo sploh takrat spregovorile priče, če je tako, nam ostaneta samo ta dva, gost in sobarica, vsaj dokler se ne bo otresel gripe oziroma prehlada, potem se bo Ricardo Reis vrnil v svet, Lidia pa k svojim opravilom, oba pa k nočnim objemom, hitrim ali dolgotrajnejšim, odvisno od nuje in potrebe po previdnosti. Jutri, v sredo, pride Marcenda, na to Ricardo Reis ni pozabil, a precej ravnodušno spozna, tudi to spoznanje sprejme prav tako ravnodušno, da je bolezen otopila njegovo domišljijo , navsezadnje življenje ni kaj dosti več od ležanja, okrevanja od prastare, neozdravljive in ponavljajoče se bolezni s premori, ki jim rečemo zdravje, neko ime srno jim morali nadeti, glede na to, da med obema stanjema obstaja

razlika. Marcenda bo prišla s svojo visečo roko, iskaje neobstoječe zdravilo, z njo bo prišel oče, notar Sampaio, precej bolj zagret za iskanje ljubice kot pa upajoč, da bo njegova hči ozdravela, morda pa se zato, ker je že izgubil upanje v ozdravitev, hodi tolažit k tujim prsim, le malo drugačnim od tistih, ki jih je prav zdaj Ricardo Reis uspel pritisniti obse, Lidia se ne brani več toliko, celo ona, kine ve ničesar o medicini, lahko ugotovi, da je gospod doktor že veliko bolje.

V sredo zjut raj prinesejo Ricardu Reisu poziv. Ker je listina pomembna, mu jo dostavi sam Salvador v vlogi upravnika.

Pošiljatelj je Služba policije za državno varnost in obrambo, organ, ki ga še nismo omenjali s polnim imenom, tako je pač naneslo, danes pa je naneslo ravno obratno, če o stvareh ne govorimo, to še ne pomeni, da ne obstajajo, tu imamo dober primer za to, videti je bilo, da nič na svetu ne more biti pomembnejšega, kot da je Ricardo Reis bolan in ga Lidia streže, na predvečer Marcendinega prihoda, a je v tem vmesnem času neki pisarček izpolnjeval obrazec, ki soga potem prinesli semkaj, ne da bi kdorkoli od nas kaj slutil, Takšno je življenje, dragi moj, nihče ne ve, kaj nas čaka jutri . Salvador pa čaka v drugačnem smislu, zadržan je, ne moremo reči, da ravno mrk kot nevihta, a zaprepaden, z izrazom nekoga, ki po preverjanju svojega mesečnega stanja ugotovi, da je to nižje, kot mu je obetal izračun, ki ga je napravil v mislih, Tukaj imate poziv, pravi, njegove oči se zapičijo v predmet samega poziva, kot bi nezaupljivo preverjale kolono z zneski, Kje je napaka, sedemindvajset in pet, triintrideset, ko pa vsi vemo, da bi moralo biti ne več kot dvaintrideset, Poziv, zame, upravičeno se Ricardo Reis vznemiri, saj je edino kazn ivo dejanje, ki ga je storil in ga običajno omenjena policijska služba ne kaznuje, da ob mrtvi uri sprejema žensko v svojo posteljo, če je to zločin. Bolj kot dokument, ki ga še ni prijel, ga bega Salvadorjev izraz na obrazu, njegova roka, ki rahlo trepeče, Od kod prihaja to, a ni odgovoril, nekaterih besed se ne sme izgovoriti naglas, samo zašepeta se jih lahko ali prenese z znaki ali pa prebere v tišini, kot jih zdaj bere Ricardo Reis, prikrivaje velike začetnice, ker so tako grozeče, policija za državno varnost in obrambo, Kaj imam jaz s tem, vpraša prostodušno, a s kančkom prezira, potem pa pomirjajoče doda, Najbrž je pomota, to reče zato, da bi malo omilil Salvadorjevo sumnjo, zdaj se bom podpisal na to črto, da sem seznanjen, drugega marca pa se bom zglasil tam, ob desetih dopoldan, na ulici Anton io Maria Cardoso, tu čisto blizu, najprej greš gor po ulici Alecrim do cerkve na vogalu, potem zaviješ na desno, še enkrat na desno, dokler ne prideš do kina Chiado Terrasse, nasproti gledališča S. Luis, imenovanega po francoskem kralju, odlična kraja, na katerih se človek sprosti in uživa v odrski in filmski umetnosti, policija je le lučaj naprej, ne morete se izgubiti, morda pa ste se izgubili do te mere, da so vas

poklicali sem. Odšel je resnobni Salvador in predal odposlancu in slu formalno zagotovilo, da je bilo sporočilo predano, Ricardo Reis pa, ki je že vstal iz postelje in počiva na kavču, prebira znova in znova poziv, prosim, da se zglasite, da vas bomo zaslišali zaradi podaje izjave, ampak, zakaj, oh, bogovi, če pa nisem naredil ničesar, kar bi mi lahko očitali, nisem dolžan niti ne posojam, ne kujem zarote, potem ko sem prebral Zaroto, delo, ki ga je priporočila Coimbra, sem še veliko bolj prepričan, da se ne splača kovati zarote, v ušesih mi še odzvanja Marilijin glas, Papana so pred dvema dnevoma skoraj prijeli, če se take stvari dogajajo očetom, kaj se bo zgodilo s tistimi, ki nimajo otrok. Vse osebje hotela že ve, da je bil gost v dvesto enki, neki doktor Reis, tisti, ki je pred dvema mesecema prispel iz Brazilije, pozvan na policijo, nekaj je moral tam ali pa tu ušpičiti, ne bi hotel biti v njegovi koži, iti na pdvo, bomo videli, če ga bodo spustili, no, ja, če so ga hoteli zapreti, mu ne bi poslali poziva, prišli bi sem in ga odvedli. Zvečer se bo Ricardo Reis že počutil dovolj trdnega v nogah, da ne bo ostal v sobi in bo odšel dol na večerjo, videl bo, kako ga bodo gledali uslužbenci, kako se bodo subtilno oddaljili od njega, Lidia pa se ne obnaša nezaupljivo, vstopila je v sobo, takoj ko je Salvador prišel dol v prvo nadstropje, Pravijo, da so vas poklicali na mednarodno policijo, je razburjeno ubogo dekle, Res je, tu imam poziv, vendar ni razloga za skrb, najbrž gre za kaj v zvezi z mojimi dokumenti, Bog daj, da bi bilo tako, kajti od teh ljudi ni mogoče pričakovati nič dobrega, glede na to, kar sem slišala, kaj vse mi je govoril brat, Nisem vedel, da imaš brata, Ni še bilo prilike, da bi vam povedala, ne govori se kar tako o življenju, O

svojem mi nisi nikoli povedala ničesar, Če bi me vprašali, bi, pa me niste, Prav imaš, ničesar ne vem o tebi, samo to, da živiš tu, v hotelu, in greš ven, ko imaš prosto, da si samska in očitno nevezana, Ravno prav, ali ne, je odgovorila Lidia s temi štirimi besedami, štirimi majcenimi, diskretnimi besedami, ki so zakrčile srce Ricarda Reisa, banalno je reči kaj takega, a točno tako se je počutil, s težkim srcem, morda se ženska niti zavedla ni, kaj je rekla, hotela se je samo potožiti, a le zakaj, ali pa niti tega ne, morda je hotela zgolj ugotoviti neovrgljivo dejstvo, kot bi izjavila, Glej, dežuje, navsezadnje pa ji je iz ust zletela spontana in grenka ironija, kot piše v romanih, Jaz, gospod doktor, sem preprosta sobarica, komaj znam za silo brati in pisati, zato ne rabim imeti svojega življenja, če pa bi ga imela, kako bi lahko sploh zanimalo vas, na ta način bi lahko še naprej kopičili besede eno na drugo, še več in mnogo več na tiste štiri, že izgovorjene, Ravno prav, ali ne, če bi bil to dvoboj s sabljami, bi Ricardo Reis krvavel. Lidia se odpravlja, kar je znak, da ni govorila kar v en dan, nekateri stavki so videti spontani, kar je stvar trenutka, a sam Bog ve, v katerem grmu tiči zajec, skozi kakšno sito so šli, nevid ni, zato takrat, ko se

jih izgovori, zvenijo kot Salomonova sodba, najboljše po njih, na kar lahko upamo, je tišina, najbolje bi bilo, da bi eden od dveh sogovornikov zdaj odšel, tisti, ki jih je izrekel, ali pa tisti, ki jih je slišal, a običajno ni tako, ljudje govorijo, govorijo, dokler popolnoma ne izgubimo tistega, kar je bilo v danem trenutku neovrgljivega, Kaj ti je povedal brat in kdo je, je vprašal Ricardo Reis, Lidia zdaj ne bo odšla, ubogljivo se je vrnila in začela pojasnjevati, malo časa je trajal ognjeviti napad, Moj brat je v mornarici, Kateri mornarici, Vojni mornarici, je mornar na ladji Afonso de Albuquerque, Je starejši ali mlajši od tebe, Star je bil triindvajset let, ime mu je Daniel, Niti ne vem, kako se pišeš, Moj priimek je Martins, Po očetovi ali po materini strani, Po materini strani, sem hčerka neznanega očeta, nikoli ga nisem poznala, Kaj pa tvoj brat, Je moj polbrat, njegov oče je umrl, Ah, Daniel je proti režimu in mi je to povedal, Ali mi zaupaš, Oh, gospod doktor, če vam jaz ne bi zaupala. Obstajata dve možnosti, ali je Ricardo Reis popolnoma nespreten sabljač, ki ni dovolj pozoren pri obrambi, ali pa je ta Lidia Martins amazonka z lokom, puščico in durendalom, razen če nam ni treba pretehtati še tretje možnosti, da se oba odkrito pogovarjata, ne da bi pri tem mislila na šibke točke in adute drugega, še manj pa na subtilnosti analitika, predana zgolj spontanemu pogovoru, on sede, ker je to njegova pravica in ker šele okreva, ona stoje, ker ji tako nalaga nižji stan, morda sta presenečena, koliko si imata povedati, ti pogovori so dolgi, če jih primerjamo s kratkimi nočnimi dialogi, nekaj malega več kot le prvinski in primitiven hrum teles.Ricardo Reis je izvedel, da je policijska postaja, na kateri se mora zglasiti v ponedeljek, na slabem glasu in da so njena dejanja še bolj zlovešča kot sam glas, revež tisti, ki ji pride v kremplje, je sinonim za mučenje, za kazen, za zaslišanja ob kateri koli uri, tega Daniel ne pozna po lastnih izkušnjah, ponavlja, kar je slišal, zaenkrat samo ponavlja, kar so mu drugi povedali, kot toliki med nami, a, če pregovori držijo, je jutri nov dan, več je valov kot mornarjev, nihče ne ve, kaj mu je namenjeno, Bog upravlja s prihodnostjo in ne razglaša svojih namenov, da bi bili opreznejši, ali pa je slab upravljavec tega kapitala, kot bi bil nezaupljiv, češ da ni bil zmožen predvideti niti svoje lastne usode, Torej nekateri v mornarici ne marajo tega režima, je povzel Ricardo Reis, Lidia pa je samo skomignila z rameni, to prevratniško mnenje ni bilo njeno, temveč Danielovo, mornar, mlajši brat, a moški, take predrznosti ponavadi pridejo od moških, ne od žensk, te nekaj izvejo samo, če jim oni to povejo, zdaj pa previdno, kaj govoriš, ne izblebetaj, ta je že izblebetala, a je bilo v dobri veri.

Ricardo Reis je odšel dol, preden je ura odbila, ne zato, ker bi ga tako mučila lakota, temveč, ker se ga je nenadoma polastila radovednost, da bi izvedel, ali so prišli novi Španci in ali sta prispela Marcenda in njen oče, pomislil je na Marcendo, potihoma je celo izgovoril njeno ime in se pozorno opazoval, kot kemik vajenec, ki je zmešal kislino in bazo ter pretresel epruveto, ni videl kaj dosti, vedno je tako, če domišljija ne priskoči na pomoč, sol, ki je nastala, je bila tista pričakovana, toliko tisočletij že mešamo čustva, kisline in baze, moške in ženske, Spomnil se je mladostniškega zanosa, s katerim jo je prvič gledal, potem je sam sebe prepričal, da sta bila njegova vzgiba naklonjenost in sočutje zaradi njene srce parajoče bolezni, pobešene ročice, bledega in otožnega obraza, nato pa je prišel na vrsto tisti dolgi pogovor pred ogledalom, drevesom spoznanja dobrega in zlega, nič novega se ni treba naučiti, dovolj je le pogled, kakšne izjemne besede bi si lahko izmenjala njuna odseva, sluh jih ne more ujeti, a ostane le ponovljena slika, ponovljeno premikanje ustnic, morda se je v ogledalu govoril drug jezik , morda so bile onkraj, na tistem kristalnem kraju, izrečene druge besede, torej so bili drugačni tudi izraženi pomeni, morda so se kretnje le ponavljale kot sence, mogoče je bil pogovor drugačen, izgubljen v nedostopni dimenziji, izgubljeno pa je bilo ne nazadnje tudi tisto, kar je bilo izgovorjeno na tej strani, v spominu se je ohranilo le par fragmentov, neenakih, nepovezanih, nezmožnih rekonstr uirati celotni pogovor, tistega s te strani, zato pravimo, da včerajšnja občutja niso enaka današnjim, ostala so na sredi poti, ne moremo jih dobiti nazaj, saj so koščki razbitega ogledala, spomin.

Medtem ko se Ricardo Reis spušča po stopnicah do prvega nadstropja, mu rahlo drgetajo kolena, nič čudnega, to so posledice gripe, izkazali bi se za zelo nepodkovane v tej zadevi, če bi mislili, da je drget posledica razglabljanja, zlasti ne tistega, povezanega s trenutnim mučnim opravilom, ni lahko razmišljati, ko se človek spušča po stopnicah, kar poskusite, a pazite na četrto stopnico.

Salvador je bil za pultom v recepciji in sprejemal telefonske klice, s svinčnikom si je delal zapiske in govoril, Velja, gospod, vam na uslugo, in obraz raztegnil v mehaničen in brezizrazen nasmešek, ki naj bi bil videti kot skrb, ali pa je bila brezizraznost v njegovem neomajnem pogledu, kot pri Pimenti, ki je že pozabil na zajetne, včasih celo nesorazmerne napitnine, Ste že malo bolje, gospod doktor, a pogled ne pravi tega, pravi, Se mi je kar zdelo, da je v tvojem življenju neka skrivnost, te oči ne bodo govorile drugega, dokler Ricardo Reis ne bo šel na policijo in se vrnil, če se sploh bo. Zdaj je osumljenec vstopil v salon, v katerem teče beseda v španščini glasneje kot običajno, kot bi bili v enem od hotelov na Gran

Vii, šepetanje, ki ga je mogoče slišati med premori, so kratki pogovori med Luzitanci, glas našega malega naroda, plah celo pri sebi doma, ki pa se povzdigne do falzeta, da plaho izdavi resnične ali domnevne modrosti v jeziku sosedov, Usted, Entonces, M uchas gracia s, Pero, Vaya, Desta suerte, nihče ni popoln Portugalec, če ne govori drugega jezika bolje od svojega.

Marcende ni bilo, a je bil tam doktor Sampaio, pogovarjal se je z dvema Špancema, kista mu pojasnjevala politično situacijo v sosednji državi hkrati z odisejo svojega bega od doma, Gracias a Dios que vivo a tus p ies llego, kot je rekel drugi. Ricardo Reis je vprašal, ali je prosto, in sedel na rob večjega kavča, bil je daleč od doktorja Sampaia, bolje tako, saj mu ni nič kaj dišalo, da bi se pridr užil špansko-portugalskemu pogovoru, zdaj bi želel samo vedeti, ali je prišla tudi Marcenda ali je ostala v Coimbri. Doktor Sampaio ni kazal znakov, da bi ga opazil, resno je kimal, medtem ko je poslušal Dona Alonsa, podvojil je pozornost, koje Don Lorenzo opozoril na pozabljeno podrobnost, in ni odmaknil oči niti takrat, ko je Ricardo Reis, ki je še trpel za posledicami gripe, dobil silen napad kašlja, zaradi katerega je solznih oči sopel. Potem je Ricardo Reis odprl časopis, prebral je, da je na Japonskem izbruhnila vstaja vojaških oficirjev, ki so zahtevali, da se Rusiji napove vojno, to novico je slišal že zjutraj, zdaj pa jo je kritično motril, jo tehtal, razglabljal, dajal času čas, Marcenda bo prišla dol, če je prispela, potem se boš moral pogovarjati z menoj, doktor Sampaio, hočeš ali nočeš, rad bi videl, ali imaš tako brezizrazne oči kot Pimenta, saj ti je Salvador gotovo že povedal, da sem dobil poziv policije.

Odbilo je osem, zadonel je brezpotrebn i gong, nekaj gostov je vstalo in se napotilo iz salona, pogovor zunaj se je polegal, Španca sta se nemirno pripravljala, da vstaneta, a ju je doktor Sampaio zadržal, zagotavljal jima je, da bosta na Portugalskem lahko mirno živela toliko časa, kolikor bosta hotela, Portugalska je prava oaza, tu raja nima opravka s politiko, zato med nami vlada takšna ubranost, spokoj, kivlada na ulicah, je tudi spokoj v naših dušah. Španca pa sta take izjave dobrodošlice in naklonjenosti že večkrat slišala iz drugih ust, želodec pa ni organ, ki bi se od njih nasitil, zato sta se poslovila s tremi besedami, čakata ju družin i, ki ju morata iti poklicat v sobi, hasta pronto. Doktor Sampaio se je tedaj le spogledal z Ricardom Reisem in vzkliknil, A tam ste, nisem vas videl, kako ste, a Ricardo Reis se je zavedal, da ga pravzaprav gledata Pimenta ali pa Salvador, nobene razlike ni bilo med upravnikom, notarjem in vratarjem, vsi so bili nezaupljivi, Jaz pa sem vas videl, vendar vas nisem hotel motiti, ste dobro potovali, kako je hčerka, Enako, ne bolje ne slabše, to je najin križ, njen in moj, Nekega dne bosta oba poplačana za vajino vztrajnost, to so zelo dolgotrajna zdravljenja, in ko sta izrekla tega malo, sta

obmolknila, doktor Sampaio se je počutil nelagodno, Ricardo Reis pa je bil ironičen, kasneje je dobrohotno vrgel poleno na ogenj, ki je ugašal, Prebral sem knjigo, ki ste mi jo priporočili, Katero knjigo, Tisto o zaroti, se ne spominjate, Ah, seveda, verjetno vam ni bila všeč, vas ni prevzela, Dajte no, poln sem bil občudovanja izjem ne nacionalistične doktrine, domače govorice, silovitosti argumentov, finese psihološkega vpogle da, zlasti pa hvalnice tisti velikodušni ženski duši, ko človek odloži knjigo, se počuti očiščenega, menim celo, da bo ta knjiga za mnoge Portugalce kot drugi krst, novi Jordan, in Ricardo Reis je zašpilil ta hvalospev z izrazom nekoga, ki je notranje spremenjen, kar je doktorja Sampaia zbegalo, zmeden je bil zaradi paradoksa med temi hvalnicami in pozivom, o katerem mu je zaupno spregovoril Salvador, Oh, to je bilo vse, kar je uspel izreči, skoraj je podlegel vzgibu, da bi spet začel gojiti naklonjenost do njega, a je bila sumnja močnejša, odločil se je, da se bo obnašal zadržano, vsaj do tedaj, dokler se zadeva ne razreši, Grem pogledat, ali je hčerka že pripravljena za večerjo, in je odvihral. Ricardo Reis se je nasmehnil, spet vzel v roke časopis in bil odločen, da bo zadnji, ki bo stopil v obednico.

Kmalu je zaslišal Marcendin glas, potem pa ji je oče odgovarjal, Bova večerjala z doktorjem Reisem, vpraša ona, on pa, Ničesar se nisva dogovorila, preostanek pogovora, če ga je še kaj bilo, pa je potekal na drugi strani steklenih vrat, lahko bi bil takle, Kot vidiš, ga niti ni tukaj, poleg tega pa sem izvedel neke stvari, ni primerno, da nas vidijo skupaj v javnosti, Kakšne stvari, oče, Dobil je poziv policije za državno obrambo, pomisli, če sem odkrit, me ne čudi, vedno se mi je zdelo, da ima neko skrivnost, Policije, Da, policije, potem pa š e tole, Ampak, saj on je zdravnik, prišel je iz Brazilije, Saj ni rečeno, zase pravi, da je zdravnik, lahko je pribežnik, Daj, no, oče, Ti si š e otrok, ne poznaš življenja, glej, sedla bova k tisti mizi, k španskemu paru, videti sta spodobna, Raje bi bila sama z vami, oče, V se mize so zasedene, ali k nekomu prisedeva ali pa počakava, jaz bi raje kar sedel, rad bi izvedel, kaj je novega v Španiji, Prav, oče. Ricardo Reis se je vrnil v svojo sobo, premislil si je, prosil je, naj mu večerjo prinesejo v sobo, Še vedno se počutim malce šibkega, in Salvador je pritrdil samo z glavo, ne da bi pokazal večjo zaupljivost. Tisti večer, po večerji, je napisal nekaj verzov, Kot k amenje na rob gredic nas razpostavi usod a, in tam ostanemo, samo to, kasneje bo pogledal, ali lahko ta drobec spremeni v odo, če š e naprej imenujemo s tem imenom pesniške kompozicije, kijih nihče ne bi znal zapeti, če bi bile pevne, in s kakšno glasbo, kot tiste grške v svojih časih. Po pol ure je š e dodal, Izpolnimo, kar smo, to je ed ino, kar nam je d ano, in je odložil list papirja mrmraje, Kolikokrat sem že napisal isto z drugačnimi besedami. Sedel je na kavču, obrnjen proti vratom, tišina mu je kot peza legla na rame, kot duend e

malicioso. Potem je zaslišal mehko drsenje korakov po hodniku, Lidia prihaja, tako zgodaj, a ni bila ona, pod vrati se je pojavil bel, preganjen list papirja, premikal se je počasi, potem pa ga je nekdo z naglim gibom potisnil naprej. Ricardo Reis ni odprl vrat, razumel je, da tega ne sme storiti. Vedel je, kdo je prišel, kdo je popisal tisti list, tako prepričan je bil v to, da se mu ni niti mudilo vstati, zastrmel se je v papir, ki se je napol razgrnil, Slabo je bil prepognjen, je pomislil, nekdo ga je preganil v naglici, napisal pa na hitrico, z nervozno, robato pisavo, prvič je videl njen rokopis, kako se ji posreči pisati, morda položi nekaj težkega na zgornji del lista, da se ne premika, ali pa uporabi levo roko kot obtežilnik, saj sta oba negibna, ali pa eno tistih jeklenih sponk, ki jih v notarskih pisarnah porabljajo za spenjanje dokumentov, Žal mi je, da vas nisem videla, pravi, a je bolje tako, moj oče hoče biti samo s Španci, in zakaj, takoj ko sva prispela, so mu povedali o tem, da so vas poklicali na policijo, izogibal se bo vaši družbi. Jaz pa bi se rada pogovorila z vami, nikoli ne bom pozabila vaše pomoči. Jutri med tretjo in pol četrto bom na Altu de Santa Catarina, če želite, se lahko srečava in malo pogovoriva. Mladenka iz Coimbre se po skrivnem sporočilu domeni za srečanje z zdravnikom srednjih let, ki je prispel iz Brazilije, morda kot prebežnik, gotovo pa sumljive narave, kakšna tragična ljubezenska zgodba se pripravlja.

Naslednji dan je Ricardo Reis pojedel kosilo na Baixi, brez posebnega razloga se je vrnil v Irmaos Unidos, morda ga je zgolj pritegnilo ime gostilne, glede na to, da ni imel ne bratov ne sester in da tu nima niti prijateljev, ga popadejo takšna hrepenenja, še posebej, če je telo šibko, od posledic gripe se mu ne tresejo samo kolena, temveč tudi duša, kot smo ugotovili ob eni od nedavnih priložnosti. Dan je oblačen, malce hladen. Ricardo Reis se počasi vzpenja po ulici Carmo, ogleduje si izložbe, za srečanje je še zgodaj, brska po spominu, ali je bil že kdaj prej v taki situaciji, da je ženska vzela pobudo v svoje roke in mu rekla, Bodite tam ob tej uri, česa takega se ne more spomniti, življenje je polno presenečenj. Vendar ga bolj kot presenečenja v življenju preseneča to, da ni živčen, kar bi bilo popolnoma naravno,vsa ta opreznost, pritajenost, skrivnostnost, občutek ima, kot bi bil ovit v meglo ali bi se težko zbral, morda globoko v sebi niti ne verjame , da bo Marcenda res prišla.

Vstopil je v Brasileiro, da bi si malo odpočil noge, spil je kavo, slišal pogovor skupine moških, verjetno literatov, ki so obmetavali z žaljivkami nekega človeka ali žival, Kakšna beštija, ker pa se je ta pogovor križal z drugim, se je na lepem vsilil oblasten glas nekoga, ki je pojasnjeval, Neposred no iz Pariza sem to dobil, nekdo je pripomnil, Nekateri menijo drugače, ni vedel, komu je bil stavek namenjen, niti njegova vsebina, je ali ni beštija, je prišlo iz Pariza ali ne, Ricardo Reis je odšel ven,

bilo je tri četrt na tri, čas, da se odpravi, šel je čez trg, kamor so postavili pesnika, vse portugalske poti vodijo do Camoesa, vsakič drugačnega v primerjavi s tistim, ki ga gleda, za življenja je imel roke za boj in duha za muze, njegov meč je zdaj v toku, knjiga zaprta, oči slepe, obe očesi, boleče ga kljuvajo tako golobi kot tudi brezbrižni pogledi mimoidočih. Malo pred tretjo je, ko dospe do Alta de Santa Catarina. Palme so videti kot bi jih prebodel vetrič, ki piha z morja, a njihova trdna stebla se komaj kaj premaknejo. Ricardo Reis se ne more spomniti, ali so pred šestnajstimi leti, ko je odpotoval v Brazilijo, ta drevesa že stala tam. Gotovo pa takrat še ni bilo tega ogromnega, grobo izklesanega kamnitega bloka, ki je od daleč videti kot izdanek, v resnici pa je spomenik, besni Adamastor, če so ga namestili tukaj, potem Rt dobrega upanja ne more biti daleč. Tam doli na reki plujejo fregate, vlačilec za seboj vleče dva tovorna čolna naenkrat, vojne ladje so prive zane na boje, njihovi premci so obrnjeni proti pristanišču, znak, da se začenja plima. Ricardo Reis stopa po vlažnem gramozu na ozkih potkah, mehkem blatu, na tem razgledišču ni drugih opazovalcev, razen dveh starcev, ki sedita na isti klopi v tišini, verjetno se poznata že toliko časa, da že ne vesta več, o čem bi se pogovarjala, morda samo čakata, da bi videla, kdo od njiju bo prvi umrl. Prezebel in z dvignjenim ovratnikom na deževnem plašču, je Ricardo Reis stopil do žičnate ograje, ki obdaja prvo strmino hriba, če pomislimo, da so po tej reki odjadrali, Kakšna ladja, kakšno ladjevje, kakšna flota lahko najde pot, in kam, se vprašam, in kakšno, O, Reis, a tukaj ste, gotovo nekoga čakate, ta glas je od Fernanda Pessoe, zbadljiv in ironičen, Ricardo Reis se je obrnil proti moškemu, oblečenemu v črno, ki je stal ob njem in se je oklepal žice z belim i rokami, tega nisem pričakoval, ko sem plul sem po valovih morja, Ja, nekoga čakam, Joj, ampak niste videti ravno najbolje, Imel sem gripo, udarila je silno, a hitro minila, Ta kraj ni najbolj primeren za okrevanje, tu ste izpostavljen i vetru z odprtega morja, Saj je samo vetrič, ki prihaja z reke, ne moti me, Pa je ta oseba, ki jo čakate, ženska, Ženska je, Bravo, vidim, da ste se naveličali breztelesnih ženskih idealov, eterično Lidio ste zamenjali za Lidio iz mesa in krvi, saj sem jo imel priliko videti na lastne oči v hotelu, zdaj pa tukaj čakate drugo damo, pri teh letih ste postali Don Juan, dve v tako kratkem času, čestitam, ste že bliže tisoč trem, Hvala, po tem, kar vidim in slišim, so mrtvi še hujši od starčkov, ko enkrat začnejo govoriti, se ne znajo več ustaviti, Res je, morda si ženejo k srcu, da takrat, ko so imeli priliko, niso povedali vsega, kar so želeli, Dobro, da vem, To nič ne pomaga, naj še toliko govorite, naj še toliko govorimo, vedno bo vsaj besedica ostala neizgovorjena, Ne bom vas spraševal, katera beseda je to, In prav je tako, dokler zamolčimo vprašanja, ohranjamo iluzijo, da bi lahko dobili odgovore

nanje, Poglejte, Fernando, ne bi želel, da vas tista oseba, ki jo čakam, vidi, Ne skrbite, najhuje, kar se lahko zgodi, je, da od daleč vidi vas, kako se pogovarjate sami s seboj, a to ni nič takega, vsi zaljubljenci se tako vedejo, Nisem zaljubljen, Žal mi je, da to slišim, naj vam povem, da je bil Don Juan vsaj iskren, vetrnjaški, a iskren, vi ste pa kot puščava, niti sence ne mečete, Vi ste tisti, ki nimate sence, Pardon, senco imam, ko tako želim, ne morem pa se videti v ogledalu, Zdaj sem se spomnil, povejte mi, no, ali ste se našemili v smrt na karnevalskem sprevodu, Oh, Reis, ali niste videli, da je šlo za potegavščino, da bi se jaz napravil v smrt, kot v srednjem veku, mrtvec je resen, preudaren človek, zaveda se stanja, v katerem se je znašel, in je diskreten, sovraži popolno goloto skeleta, zato se takrat, ko se prikaže, obnaša kot jaz, tako, da nosi obleko, v katero so ga oblekli, ali pa se ovije v mrtvaški prt, če želi koga prestrašiti, česar pa sam, ki sem človek prefinjenega okusa in lepih manir, za kakršnega se imam še vedno, ne bi nikoli storil, tu mi morate dati prav, Pričakoval sem tak odgovor oziroma približno takšen, zdaj pa vas prosim, da odidete, že prihaja oseba, kijo čakam, Tisto dekle, Ja, O, kar privlačna, za moj okus sicer malo koščena, Da se ne bom začel smejati, prvič v življenju vas slišim dati pripombo o ženskah, O, prikriti satir, o, potuhnjeni ženskar, Nasvidenje, dragi Reis, se kmalu vidiva, zapuščam vas, da boste lahko dvorili deklici, precej ste me razoča rali, v

ljubitelj sobaric, osvajalec mladenk, bolj sem vas cenil, ko ste gledali na življenje od daleč, Zivljenje, Fernando, je vedno na dosegu roke, Potem pa vam ga prepuščam, če je to življenje, Marcenda je prihajala dol med gredicami brez rož, Ricardo Reis ji je stopil naproti, Ste se pogovarjali sami s seboj, je vprašala, Ja, na nek način, recitiral sem nekaj verzov, ki jih je napisal moj prijatelj, ki je umrl pred par meseci, morda ga poznate, Kako mu je ime, Fernando Pessoa, Ime mi zveni nekam znano, vendar se ne spominjam, da bi kdaj brala kaj njegovega, M ed tistim, kar živim, in življenjem, med tistim, kar sem vid eti in sem, dremam na strmini, strmini, po kateri ne grem, Ste deklamirali te verze, Sem, Lahko bi jih napisala jaz, če sem prav razumela, tako preprosti so, Prav imate, napisal bi jih lahko kdorkoli, Vendar je moral priti oni drugi, da jih je napisal, Kot pri vseh stvareh, dobrih in slabih, vedno so potrebni ljudje, da jih naredijo, kar poglejte si primer Luzijade , če ne bi imeli Camoesa, si sploh lahko predstavljate, kakšna bi bila Portugalska brez našega Camoesa in brez Luzijad e, Videti je kot igra, kot uganka, Nič ne more biti resnejše, če to vzamemo zares, a spregovoriva raje o vas, povejte mi, kako se imate, kako je z vašo roko, Enako, tukaj jo imam, v žepu, kot mrtvega ptiča, Ne smete izgubiti upanja, Mislim, da je že izgubljeno, nekega dne bom šla v Fatimo, da vidim, ali me vera še lahko reši, Ste verni, Sem katoličanka, Praktikantka, Ja, hodim k maši, se

spovedujem, hodim k obhajilu, delam vse, kar počnejo katoliki. Niste videti zelo prepričani, Ne zmenite se za to, kar govorim.

Ricardo Reis na to ni odgovoril, stavki, ki so izrečeni, so kotvrata, ostajajo odprta, skoraj vedno vstopimo, a včasih počakamo zunaj, misleč, da se bodo odprla druga vrata, da se bo izrekel drug stavek, na primer ta, ki lahko služi kot primer, Prosim vas, da oprostite mojemu očetu, rezultati volitev v Španiji so ga vrgli iz tira, včeraj je govoril samo s tistimi, ki so pribežali od tam, poleg tega mu je Salvador nemudoma povedal, da je bil doktor Reis pozvan na policijo, Komaj se poznamo, vaš oče mi ni storil nič takega, zaradi česar bi mu moral oprostiti, glede ostalega pa, ne more biti nič pomembnega, v ponedeljek bom izvedel, kaj hočejo od mene, odgovoril bom le tisto, kar me bodo vprašali, nič drugega, Me veseli, da si ne delate skrbi, Saj ni razloga zanje, vsa ta leta sem preživel v Braziliji, pa so me vedno pustili pri miru, če sem čisto iskren z vami, se niti ne počutim Portugalca, Bogdaj, da bi šlo vse v redu, Bogu verjetno ne bi bilo všeč, če bi izvedel, da verjamemo , da se stvari ne odvijajo dobro, ker on ni hotel, da bi se odvijale dobro, Tako pač rečemo, stavek slišimo in ga ponovimo, ne da bi pri tem sploh razmišljali, rečemo, Bogdaj, to so samo besede, morda si nihče ne more zamisliti v glavi Boga in božje volje, oprostiti mi boste morali to predrznost, le kdo neki sem, da si drznem tako govoriti, To je tako kot živeti, rodimo se, vidimo druge, kako živijo, potem začnemo živeti tudi sami, jih oponašati, ne da bi vedeli, zakaj ali čemu, To, kar govorite, je tako žalostno, Oprostite mi, danes vam nisem ravno v pomoč, pozabil sem na svoje dolžnosti, ki jih imam kot zdravnik, moral bi se vam zahvaliti, da ste prišli sem, da bi se mi opravičili za očetovo ravnanje, Prišla sem zlasti zato, ker sem vas hotela videti in govoriti z vami, jutri se vrneva v Coimbro, strah me je bilo, da ne bo druge priložnosti, Veter je začel močneje briti, dobro se zavijte, Ne skrbite zame, slabo sem izbrala kraj najinega srečanja, morala bi pomisliti na to, da ste bili bolni, da ste ležali, Prebolel sem gripo brez zapletov, morda niti tega ne, zgolj prehlad, V Lizbono pridem spet šele čez mesec dni, kot običajno, ne bom izvedela, kako in kaj bo s tistim v ponedeljek, Saj sem vam rekel, da ni nič takega, Kljub temu bi želela vedeti, To bo pa težko, Pišite mi, pustila vam bom naslov, ne, bolje, da mi pišete na poštno ležeče, lahko se zgodi, da bo oče doma, ravno ko bo prispela pošta, Mislite, da je vredno, skrivnostno pismo, poslano iz Lizbone v silni tajnosti, Ne norčujte se, zelo težko bi mi bilo čakati mesec dni, da bi izvedela, kaj se je zgodilo, dovolj je le beseda, Dogovorjeno, če pa ne boste prejeli moje pošte, to pomeni, da so me vtaknili v temačno ječo ali me zaprli v najvišji stolp v tem kraljestvu, kamor me, prosim, pridite rešit, Bog ne daj, zdaj pa moram iti, dogovorila sem se z očetom, da greva skupaj k zdravniku. Marcenda je z desnico

pomagala levici iz žepa, potem je stegnila obe, le zakaj je to storila, desna roka bi bila dovolj za slovo, v tem trenutku obe skupaj počivata v vdolbini dlani Ricarda Reisa, starca gledata in ne razumeta, Potem bom odšel dol na večerjo, a bom vašega očeta pozdravil samo od daleč, ne bom pristopil, tako bo lahko sproščeno v družbi svojih novih španskih prijateljev, Prav to sem vas hotela prositi, Naj se ne približujem, Da večerjajte v obednici, tako vas bom lahko videla, Marcenda, zakaj me hočete videti, le zakaj, Ne vem. Odšla je, se vzpela po klancu, na vrhu je obstala, da si je popravila levico v žepu, potem je nadaljevala svojo pot, ne da bi se ozrla. Ricardo Reis je pogledal proti reki, velikanski parnik je plul proti pristanišču, vendar ne Highland Brigade, tega je imel priliko dobro spoznati. Starčka sta se pogovarjala, Saj bi lahko bil njen oče, je rekel eden, Gotovo imata avanturico, je rekel drugi, Edino, kar mi ni jasno, je, kaj je ves ta čas počel tukaj tisti tip v črnem, Kateri tip, Tisti, ki je naslonjen na žično ograjo, Nikogar ne vidim, Očala bi rabil, Ti pa si se ga nadelal, že ves čas je tako s tema starcema, začneta se pogovarjati , potem se spričkata, na koncu vsak sedi na svoji klopci, potem pa je spet vse lepo in prav in sedita skupaj.

Ricardo Reis se je odmaknil od žične ograje, obšel gredice, se podal po ulici, po kateri je prišel. Ko je slučajno pogledal na levo, je zagledal hišo, na kateri je bilo v drugem nadstropju obešeno neko pisanje. Sunek vetra je zatresel palme. Starca sta vstala. Ni bilo videti, da bi še kdo ostal na Altu de Santa Catarina.

Kdor pravi, da je narava neobčutljiva za človeške bolečin e in skrbi, ne ve ničesar ne o ljudeh ne o naravi. Obžalovanje, četudi bežno, glavobol, četudi znosen, nemudoma preobrne zvezdne steze, zmoti red plimovanja, zakasni lunino vzhajanje, zlasti pa zbega zračne tokove, dviganje in spuščanje oblakov, dovolj je, da zmanjka en sam novčič od zneska, zbranega za plačilo računa zadnji dan, pa se že dvigne veter, na nebu se zberejo nevihtni oblaki, vsa narava sočustvuje s potrtim dolžnikom. Skeptiki, tisti, katerih poklic je, da dvomijo o vsem, bodo, tudi če nimajo dokazov za ali proti, porekli, da je ta razlaga nesmisel, da zablodela lastovka še ne prinese pomladi, saj se je zmotila pri letnem času, a ne razumejo, da drugače sploh ne bi moglo biti, glede na nenehno slabo vreme, ki traja že mesece, morda leta, prej nas ni bilo tukaj, viharji, povodnji, poplave, dovolj smo že govorili o ljudeh našega naroda, da lahko v njihovih tegobah razberemo razlago za nepravilnosti pri meteorjih, naj pozabljivce samo spomnimo na steklino tistih triindvajsetih prebivalcev Alenteja, na izbruh vodenih koz v Lebu<;:au in Fateli, na tifus v Valbomu, da pa ne bomo govorili samo o boleznih, pa še na dvesto ljudi, ki živijo v treh

nadstropjih neke stavbe v Miragaii, ki je v Portu, in ki nimajo elektrike, ki spijo , kjer nanese, ki se kriče prebujajo, ženske stojijo v vrsti, da izpraznijo svoje nočne posode, ostalo prepuščamo domišljiji, za nekaj mora biti dobra. Če je tako, kot smo ravnokar predočili, je razumljivo, zakaj je vreme tako podivjano, da ruje drevesa, trga strehe, ki jih odnaša veter, podira telegrafske drogove, Ricardo Reis gre na policijo, preveva ga nemir, klobuk si drži z roko, da mu ga orkanski veter ne odnese, če bo tako deževalo, kot piha, nam sam Bog pomagaj. Veter piha z juga, v hrbet, ko gremo gor po ulici Alecrim, pravi blagoslov, še boljši od tistega svetniškega, ki pomaga samo, kadar gremo po klancu navzdol. Itinerar imamo že izdelan, zavijte pri cerkvi da Encarnaao, šestdeset korakov do drugega ogla, ne morete se zmotiti, spet veter, zdaj pa piha od spredaj, ali ta ne pusti, da bi hodil, ali se noge upirajo poti, a ima dogovorjeno uro, ta možak je poosebljena točnost, še ni odbilo deset, pa je že vstopil skozi tista vrata, pokaže papir, ki so mu ga poslali od tam, zglasite se, prosim, pa se je zglasil, klobuk drži v roki, za trenutek čuti groteskno olajšanje, ker je končno v zavetju pred vetrom, poslali so ga v prvo nadstropje in je šel, poziv nosi pred seboj kot svečo, sicer ugasnjeno, a brez nje ne bi vedel, kam naj se napoti, kam naj položi nogo, ta papir je usoda, ki je ni mogoče prebrati, kot bi bil nepismen in bi ga s tem ukazom v roki poslali k rablju, Odsekajte glavo tistemu, ki nosi to sporočilo, on pa stopa in si morda prepeva, ker se je prebudil v lep dan, tudi narava ne zna brati, ko bo sekira oddelila glavo od trupa, bo med zvezdami nastala vstaja, prep ozno.Ricardo Reis sedi na dolgi klopi, rekli so mu, naj počaka, zdaj je nebogljen, ker so njegov poziv odnesli, tam so še drugi, če bi bila to ambulanta, bi se ljudje pogovarjali med seboj, mene dajejo pljuča, mene pa jetra ali pa ledvice, kaj pa muči te tukaj, ne vemo, molčijo, če bi spregovorili, bi rekli, Na lepem se počutim dobro, lahko odidem, to bi bilo vprašanje, bomo videli, največje olajšanje pri zobobolu je zobozdravnikov prag.

Minilo je pol ure, a Ricarda Reisa ni poklical nihče, vrata so se odpirala in zapirala, slišati je bilo zvonjenje telefona, dva moška sta se tam blizu ustavila, eden od njiju se je glasno režal, Ne ve, kaj ga čaka, potem pa sta oba izginila za vetrolovom, Najbr ž govorita o meni, je pomislil Ricardo Reis, in začutil, kako ga je stisnilo v želodcu, tako smo vsaj izvedeli, kaj ga muči.

Roko je ponesel do žepa površnika, da bi izvlekel uro in pogledal, koliko je, koliko časa že čaka, a se je zadržal, ni hotel, da bi kdo mislil, da je nestrpen. Navsezadnje so ga le poklicali, ne naglas, neki moški je komaj za špranjo odprl vetrolov in pokimal, Ricardo Reis se je pognal kvišku, potem pa je iz instinktivnega dostojanstva, če ima dostojanstvo kaj skupnega z instinktom, zavrl korak, to je bila edina odklonitev, ki mu je bila na voljo, prikrita. Šel je za možakom, ki je močno dišal po

čebuli, po dolgem hodniku, z vrati na obeh straneh, ki so vsa zaprta, na koncu je njegov vodnik rahlo potrkal na ena od njih, jih odprl in zaukazal, Vstopite, tudi sam je vstopil, moški, ki je sedel za pisalno mizo, mu je rekel, Ostani, morda te bomo potrebovali, in Ricardu Reisu, medtem ko mu je kazal stol, Sedite, in Ricardo Reis je sedel, zdaj sta se ga polotila razdraženost in slaba volja, To počnejo zato, da bi me zastrašili, je pomislil. Tisti za pisalno mizo je vzel v roke poziv, ga počasi prebral, kot da nikoli v svojem življenju še ne bi videl takega dokumenta, potem ga je previdno položil na zeleni pivnik in vrgel še zadnji pogled nanj, kot bi se želel prepričati, če je vse v redu, da ne bi naredil napake, Vašo osebno, prosim, je rekel, Prosim, zaradi te drobne besedice se je živčnost Ricarda Reisa polegla, res je, da se z bontonom vse doseže. Iz denarnice je izvlekel osebno izkaznico, da mu jo je lahko izročil, se je malce privzdignil s stola, zaradi teh gibov mu je padel klobuk na tla, počutil se je trapasto, spet ga je obšla živčnost. Možak je prebral njegovo osebno izkaznico od a do ž, primerjal fotografijo z obrazom, ki ga je imel pred seboj, si nekaj zapisal, potem je položil zaprto beležnico zraven poziva, enako skrbno, Manijak, je pomislil Ricardo Reis, a je rekel naglas, ko je odgovoril na vprašanje, Da, sem zdravnik, pred dvema mesecema sem pripotoval iz Ria de Janeira, Ste ves čas od svojega prihoda nastanjeni v hotelu Bragan<;a, Da, S katero ladjo ste pripotovali, S Highland Brigade, od angleške kraljeve pošte, v Lizboni sem se izkrcal devetindvajsetega decembra, Ste potovali sami ali v spremstvu, Sam, Ste poročeni, Ne, nisem poročen, vendar bi rad vedel, iz kakšnega razloga ste me poklicali semkaj, kakšni so razlogi, da sem bil poklican na policijo, to je zadnje, kar sem pričakoval, Koliko let ste živeli v Braziliji, Tja sem odšel leta tisoč devetsto devetnajst, rad bi izvedel razloge, Odgovarjajte samo na moja vprašanja, razloge pa prepustite meni, na ta način se bova dobro razumela, Prav, Ker že govoriva o razlogih, ste odšli v Brazilijo iz kakšnega posebnega razloga, Emigriral sem, to je vse, Običajno zdravniki ne emigrirajo, Jaz pa sem emigriral, Zakaj, tu niste imeli bolnikov, Sem jih imel, a sem hotel videti Brazilijo, delati tam, to je vse, Zdaj pa ste se vrnili, Da, vrnil sem se, Zakaj, Portugalski emigranti se včasih vrnejo, Skoraj nikoli iz Brazilije, Jaz pa sem se vrnil, Ste slabo živeli, Nasprotno, imel sem dobro kliniko, Pa ste se vrnili, Da, vrnil sem se, Da bi počeli kaj, če niste prišli zato, da bi delali kot zdravnik, Kako veste, da ne delam kot zdravnik, Vem, trenutno še ne delam, vendar razmišljam o tem, da bi odprl ordinacijo, da bi spet pognal koren ine, to je moja dežela, Hočete reči, da vas je kar naenkrat obšlo domotožje , po šestnajstih letih v tujini, Tako je, a moram vztrajati, da ne razumem, kakšen je namen tega zaslišanja, To ni zaslišanje, kot ste verjetno že ugotovili, vaših izjav ne beležimo, Potem mi je še manj jasno, Bil

sem radoveden, kakšen je portugalski zdravnik, ki je lagodno živel v Braziliji in se vrne po šestnajstih letih, je že dva meseca nastanjen v hotelu, ne dela, Saj sem vam že pojasnil, da bom spet odprl kliniko, Kje, Nisem še poiskal ordinacije, kraj moram skrbno izbrati, to niso vprašanja, ki bi se jih lotil površno, Še nekaj mi povejte, ste spoznali veliko ljudi v Riu de Janeiru pa v drugih brazilskih mestih, Nisem veliko potoval, vsi moji prijatelji so bili iz Ria, Kakšni prijatelji, Vaša vprašanja se dotikajo mojega zasebnega življenja, ni mi treba odgovarjati nanje ali pa bom zahteval, da je navzoč odvetnik, Imate odvetnika, Nimam, a lahko enega najamem, Odvetnikom ni dovoljen vstop v te prostore, poleg tega pa, gospod doktor, proti vam ni podana nobena obtožba zaradi kaznivega dejan ja, to je samo pogovor, Res je samo pogovor, vendar ga jaz nisem hotel, in po vsebini zastavljenih vprašanj sodeč, je prej poizvedba kot pa pogovor, Vrniva se k stvari, kakšne prijatelje ste imeli, Ne bom odgovoril, Gospod doktor Ricardo Reis, če bi bil na vašem mestu, bi odgovoril, to je veliko bolje za vas, ne zapletajva stvari brez potrebe, Portugalce, Brazilce, ljudi, ki so na začetku prišli v mojo ordinacijo kot pacienti, potem pa so postopoma postali moji prijatelji, nesmiselno bi bilo, da vam naštevam imena, ki jih ne poznate, Pri tem pa se motite, poznam mnoga imena, Ne bom povedal nobenega, Tudi prav, jih bom pa izvedel na drugačen način, če bo treba, Kot želite, Je bil med temi vašimi prijatelji tudi kakšen vojaški kader, kakšen politik, Nikoli se nisem gibal v takih krogih, Nobeden iz vojske, noben politik, torej, Ne morem vam zagotoviti, da niso prišli k meni kot pacienti, A s tistimi se niste spoprijateljili, Slučajno ne, Z

nobenim, Tako je, z nobenim, Nenavadno naključje, Življenje je sestavljeno iz naključij, Ste bili v Riu de Janeiru, ko je prišlo do zadnjega upora, Sem, Se vam ne zdi, da je prav tako nenavadno naključje, da ste se vrnili na Portugalsko takoj potem, ko so odkrili revolucionarno zaroto, Tako presenetljivo kot dejstvo, da je hotel, v katerem sem nastanjen, poln Špancev po nedavnih volitvah v Španiji, Ah, hočete torej reči, da ste iz Brazilije pobegnili, Tega nisem rekel, Svojo situacijo ste primerjali s tisto, v kateri so se znašli Španci, ki so prišli na Portugalsko, Stem sem hotel samo povedati, da je za učinek vedno potreben vzrok, Kakšen vzrok pa je imel vaš učinek, Kot sem vam povedal, imel sem domotožje in sem se odločil vrniti, Hočete reči, da se niste vrnili iz strahu, Strahu pred čim, Da bi vas tamkajšnje oblasti preganjale, na primer, Nihče me ni preganjal ne pred revoltom ne po njem, Stvari včasih rabijo čas, tudi mi smo vas poklicali sem šele po dveh mesecih, Še vedno nisem izvedel, zakaj, Še nekaj mi povejte, ali bi ostali v Braziliji, če bi uporniki zmagali, ali bi se vrnili, Kot sem vam že pojasnil, razlog za mojo vrnitev nima nobene zveze s politiko ali revolucijo, poleg tega to ni bila edina revolucija v Braziliji v času, ko

sem tam živel, Dober odgovor, a revolucije se med seboj razlikujejo, ne prizadevajo si vse za isto stvar, Zdravnik sem, nič ne vem niti nočem vedeti o revolucijah, zanimajo me samo bolniki, Trenutno bolj malo, Pa me bodo spet zanimali, Ste v času, ko ste živeli v Braziliji, imeli kdaj težave z oblastjo, Sem miroljuben človek, Kaj pa tukaj, ste obnovili katero prijateljstvo, odkar ste se vrnili, Šestnajst let je dovolj, da pozabiš in da drugi pozabijo nate, Niste odgovorili na moje vprašanje, Naj odgovorim, pozabil sem in pozabili so me, tu nimam prijateljev, Niste nikoli pomislili, da bi zaprosili za brazilsko državljanstvo, Ne, Se vam zdi Portugalska drugačna, kot je bila, ko ste odšli v Brazilijo, Na to ne morem odgovoriti, saj še nisem bil drugje kot v Lizboni, Kaj pa Lizbona, se vam zdi drugačna, Šestnajst let je prineslo spremembe, Po ulicah je mirno, Da, sem opazil, narodno diktatorstvo je zaslužno, da je začela država delati, O tem ne dvomim, Vladajo patriotizem, skrb za javno dobro, vse je usmerjeno v interese naroda, Srečni Portugalci, Srečni vi, kajti tudi vi ste eden od nas, Ne bom zavrnil tistega, kar mi pripada pri razdeljevanju koristi, videl sem, da se ustanavljajo kuhinje za reveže, Gospod doktor, vi niste revni, Morda bom nekega dne, Bog ne daj, Hvala, če pa se bo to zgodilo, se bom vrnil v Brazilijo, Na Portugalskem še lep čas ne bo revolucije, zadnja je bila pred dvema letoma in se je za vpletene zelo slabo končala, Ne vem, o čem govorite, niti nimam za vas več odgovorov, Saj ni važno, vprašal sem vas že vse, kar sem m islil, Lahko odidem, Lahko, tu imate svojo osebno izkaznico, hej, Victor, pospremi gospoda doktorja do vrat, Victor je pristopil, Pojdite z menoj, iz ust mu je zavel vonj po čebuli, Kakoje mogoče, je pomislil Ricardo Reis, da tako zgodaj tako zaudarja, morda pa jo je jedel za zajtrk.Na hodn iku je Victor rekel, Sem videl, da ste razjezili našega pomočnika vodje, sreča, da je bil dobre volje, Kako sem ga razjezil, Niste hoteli odgovarjati , ovinkarili ste, to ni dobro, še dobro, da naš pomočnik vodje zelo spoštuje zdravnike, Še vedno ne vem, zakaj so me pozvali semkaj, Saj vam ni treba vedeti, nebesom se zahvalite, da se je vse dobro izteklo, Upam, da res, da se je izteklo in končalo, Ah, tega pa človek nikoli ne ve, no, sva že prišla, hej, Antunes, gospod doktor je dobil dovoljenje, da gre, lepo ozdravljeni, gospod doktor, če kaj potrebujete, veste, kje me najdete, ime mi je Victor, stegnil je roko, Ricardo Reis se je je dotaknil s konicami prstov, vedel je, da se ga bo prijel vonj po čebuli, zato se mu je obrnil želodec, mislil je, da bo kar tam na mestu bruhal, vendar ne, veter mu je zapihal v obraz, ga stresel, pregnal od njega slabost, bil je na ulici, ne da bi dobro vedel, kako je prišel tja, vrata so se zaprla. Preden je prišel Ricardo Reis do vogala ulice Encarna<;:ao, se je močno ulilo, jutri bo v časopisih pisalo, da so bili močni nalivi, kar je novičarski pleonazem, saj naliv že sam na sebi pomeni, da močno in

gosto dežuje, pravili smo, da se je ulilo in vsi pešci so se zatekli pod oboke vrat in se otresali kot premočeni psički, tukaj ne pridejo v poštev mačke s steklino, saj te dvakratno bežijo pred vodo, samo en možak nadaljuje pot dol po pločniku pri gledališču S.Luis, gotovo je dogovorjen in že zamuja, zaskrbljen, kot je bil Ricardo Reis, zato nanj tako močno dežuje, narava bi bila lahko malo bolj solidarna, na primer tako, da bi poslala potres, ki bi pokopal pod seboj Victorja in pomočnika vodje, da bi gnila, dokler se ne bi razkadil smrad po čebuli, dokler ne bi od njiju ostale samo gole kosti, če taka telesa sploh lahko dosežejo to stanje.

Ko je Ricardo Reis vstopil v hotel, mu je s klobuka teklo kot s strešnega žleba, od dežnega plašča mu je kapljalo, bil je kot bruhalnik vode v obliki groteskne figure, brez zdravnika vrednega dostojanstva, njegovega pesniškega dostojanstva pa Salvador in Pimenta nista mogla uganiti, ko dežuje, namreč po nebeški pravičnosti dežuje za vse enako.Šel je v recepcijo po ključ, Uf, kakšni pa ste, je rekel upravnik, vendar je bilo v njegovem glasu zaznati sumničavost, skozi tisto, kar je izrekel, je namreč pronicalo to, kar je mislil, V kakšni situaciji si pravzaprav, kako so tam ravnali s teboj, ali pa še bolj dramatično, Nisem pričakoval, da se boš tako kmalu vrnil, če Boga tikamo, čeprav ga pišemo z veliko začetnico, kaj nam brani, da si ne bi vsaj v mislih dovolili svobode pri gostu, ki je osumljen preteklih in prihodnjih prevratniških dejanj. Ricardo Reis je usmeril pozor nost samo na tisto, kar je slišal, in je zgolj zamrmral, Kakšna povodenj, in se je hitro podal gor po stopnicah ter pomočil vso stopniščno preprogo, malo kasneje bo Lidia samo hodila po sledi, stopinjo za stopinjo, sledila zlomljeni vejici, pomendrani travi, zdaj pa že blodimo, kot bi pripovedovali zgodbice iz puščave in goščave, tu pa imamo samo hodnik, ki vodi do sobe dvesto ena, No, kako je bilo, so grdo ravnali z vami, in Ricardo Reis bo odgovoril, Ne, kje pa, vse je šlo gladko, to so kulturni, korektni ljudje, povabijo te, da sedeš, Ampak zakaj ste morali sploh tja, Najbrž je to običajna praksa, ko pride nekdo po toliko letih nazaj iz tujine, zanima jih, ali je z nami vse v redu, če nam kaj manjka, Saj se šalite z menoj, brat mi je govoril čisto nekaj drugega, Šalim se, res je, a ne skrbi, vse je bilo v redu, želeli so vedeti le, zakaj sem se vrnil iz Brazilije, kaj sem tam počel, kakšne načrte imam tukaj, Torej lahko sprašujejo tudi take reči, Dobil sem vtis, da lahko vprašajo vse, zdaj pa pojdi, moram se preobleči za kosilo. V obednici ga je maitre Afonso, Afonso mu je namreč ime, pospremil do mize, pri tem pa ostajal na razdalji pol koraka več, kot zahtevata običaj in etiketa, a Ram6n, ki mu je zadnje dni prav tako stregel z distanco in hitel streč drugim, manj kužnim gostom, si je vzel čas, ko mu je nalival kurjo juho v

krožnik, Tole pa diši tako dobro, da bi še mrtvega prebudilo, ali ne, gospod doktor, in res je tako, po tistem duhu po čebuli je vsak drug vonj pravi balzam, Morali bi narediti študijo o tem, je pomislil Ricardo Reis, kakšen vonj oddajamo v danem trenutku in komu, Salvadorju še vedno neprijetno dišim, Ram6n me že prenaša, za Lidio pa sem, oh, njena zmota in slab voh, kot bi se kopal v vrtnicah.

Ko je prišel, je izmenjal pozdrav z Donom Lorenzom in Donom Alonsom pa tudi z Donom Camilom, ki je prispel pred tremi dnevi, kljub poskusom, da bi se mu približali, se je zatekel v diskretno zadržanost, o situaciji v Španiji izve iz pogovorov, ki jih tam sliši, od mize do mize, ali pa, kar pišejo časopisi, ki sožarišče razburkanosti, z eksplicitnimi namigi na komunistični, anarhistični in sindikalistični val propagande, ki vznika vsenaokrog med delavskim razredom, celo med vojaki in mornarji, zdaj bolje razumemo, zakaj so Ricarda Reisa poklicali na Policijo za državno varnost in obrambo, zdaj si skuša v spomin priklicati poteze pomočnika vodje, ki ga je zaslišal, pa se mu ne posreči, pred seboj vidi samo prstan s črnim kamnom na mezincu leve roke, če napne možgane, pa še nejasen okrogel bled obraz, kot premalo pečen piškot, ne morem mu razbrati oči, saj jih ni imel, morda je govoril s slepcem. Salvador se diskretno pojavi pri vratih, da bi videl, ali strežba poteka, kot je treba, sploh zdaj, ko je hotel postal mednaroden, med hitrim preverjanjem se je njegov pogled srečal z Ricardom Reisem, od daleč se gostu nasmehne, njegov nasmeh je diplomatski, želi si izvedeti, kaj se je zgodilo na policiji. Don Lorenzo deklamira Donu Alonsu novico iz francoskega časopisa Le ]our iz Pariza, ki vodjo portugalske vlade, Oliveira Salazarja, imenuje energičnega in skromnega moža, čigar pronicljivost in razumnost sta njegovi deželi naklonila blagostanje in občutek nacionalnega ponosa, Asi lo necesitamos nosotros, komentira Don Camilo, in dvigne kozarec rdečega vina, pokima proti Ricardu Reisu, ki se mu zahvali s podobnim, a zadržanim poklonom, da si ne bi kdo ustvaril nasprotnega mnenja in zaradi Aljubar rote, Bog jo obvaruj . Salvador se zadovoljen umakne, njegov duh je pomirjen, doktor Reis mu bo kasneje ali jutri povedal, kaj se je dogajalo na ulici Antonio Maria Cardoso, če pa ne bo povedal ali pa se mu bo zdelo, da ni povedal vsega, ima še druge načine, da bo to ugotovil, svojega znanca, ki dela tam, Victorja. No, če so novice pomirjajoče, če Ricardo Reis ni ničesar zagrešil in ga ni moč ničesar sumiti, se bodo povrnili srečni dnevi, Salvador ga bo moral samo obzirno in taktno opozoriti, naj bo v tistih svojih stvareh z Lidio skrajno diskreten, zaradi ugleda, gospod doktor, samo zaradi ugleda, to mu bo povedal. Še bolj upravičeno bi bilo razmišljanje o Salvadorjevi velikodušnosti, če bi rekli, kako bi se mu ustreglo, če bi se

soba dvesto ena izpraznila, tja bi spravili celotno družino iz Seville, velikaša iz Španije, na primer vojvodo Albo, če samo pomislim, se ves naježim od vznemirjenja. Ricardo Reis je poobedoval, pokimal pribežnikom, kiso se še sladkali z domačim sirom, in to še dvakrat ponovil, odšel je iz sobe, pomignil Salvadorju, ki ga je pustil v pričakovanju kot moledujočega psa z izbuljenimi očmi, in odšel v svojo sobo, mudilo se mu je pisati Marcendi, poštno ležeče, Coimbra.

Zunaj dežuje, bučni hrum dežja je tako močan, da gotovo v tem trenutku dežuje po vsem širnem svetu, po celotni obli je, kot bi vodovje mrmralo po prostoru, kot brenčeča vrtavka, In teman hrum dežja zapolnjuje moje misli, moja bitje nevid na krivulja, kijo zarisuje zvok vetra, ki neusmiljeno piha, konj brez uzde, svoboden, ki s svojimi nevidnimi kopiti topota po teh vratih in oknih, medtem ko se v sobi prosojne zavese komaj vidno pozibavajo, moški, obdan z visokim temnim pohištvom, piše pismo, sklada in prilagaja svojo pripoved, da bi bil absurd videti logičen, protislovje pa popolna skladnost, šibkost moč, ponižanje dostojanstvo, bojazen srčnost, kajti toliko je vredno, kar smo bili, kot tisto, kar bi si želeli biti, ko bi vsaj lahko pokazali svoj pogum, ko bomo morali polagati račune, če se tega zavedamo, smo že na pol poti, če se tega spomnimo, nam ne bo zmanjkalo moči, da prehodimo š e drugo polovico. Ricardo Reis je silno okleval, kako naj jo naslavlja, pismo je namreč nekaj zelo tveganega, pisana beseda ne dovoljuje neodločnosti, distanca ali domačnost pa, tako ena kot druga skrajnost, poudarita ton, bodisi formalen ali prijateljski, odnosa, ki ga bo omenjeno pismo vzpostavilo in ki se vedno odločilno sprevrže v način odnosa, vzporeden resničnemu odnosu, s katerim ne sovpada. Mnogi čustveni spodrsljaji so se tako začeli. Jasno, da Ricardo Reis ni niti slučajno sprejel možnosti, da bi Marcendo naslavljal s spoštljiva gospa ali nadvse cenjena dama, njegova skrb za bonton ni šla tako daleč, a ko je odmislil takšno preprosto brezosebno naslavljanje, mu je preostal samo š e besednjak, ki se je nevarno nagibal k domačnosti, na prime r, draga moja Marcenda, zakaj njegova, le zakaj draga, res, da bi tudi lahko zapisal gospodična Marcenda ali spoštovana Marcenda, in to ga je že zamikalo, a se mu je gospodična zazdelo bedasto, spoštovana pa š e bolj, potem ko je raztrgal nekaj listov, je pristal pri samem imenu, z njim bi morali naslavljati vse, imenujte se med seboj, za to smo namreč dobili in imamo ime. Napisal je torej, Marcenda, kot ste me prosili in sem vam obljubil, vam sporočam novice, ko je zapisal teh nekaj besed, se je ustavil, da bi razmislil, potem je nadaljeval, napisal je, kaj je novega, povedal je že, kako, sestavljal in prilagajal je besede, jih povezoval, zapolnjeval vrzeli, če že ni povedal resnice, oziroma ne vse resnice, pa je povedal svojo resnico, najpomembnejše je, da ta osreči tistega, ki piše, in onega, ki bo bral, da se oba odkrijeta in prepoznata v podobi, ki jo eden in drugi odsevata, naj bo idealna, poleg tega, da bo edinstvena, na policiji namreč niso napisali zapisnika o izjavi, ki bi veljal kot dokaz na sodišču, bil je samo pogovor, kot je blagovolil pojasniti pomočnik vodje. Res je, da je bil navzoč Victor, bil je priča, a ta se najbrž ne spominja več vsega, jutri se bo spominjal š e manj, saj morajo obravnavati druge zadeve, ki so veliko pomembnejše. Če bo nekdo nekega dne povedal zgodbo o tem

primeru, druge priče ne bodo našli, le pismo Ricarda Reisa, če se medtem ne bo izgubilo, kar je zelo verjetno , kajti bolje je, da nekaterih papirjev ne shranimo.Drugi viri, ki jih bodo našli, bodo negotovi, ker bodo apokrifni, čeprav verodostojni, a gotovo se ne bodo ujemali med seboj, niti s tem, kar se je dejansko zgodilo, saj tega ne vemo, kdo ve, ali si ne bomo zato, ker bomo brez česarkoli otipljivega, morali sami izmisliti svojo resnico, svoj pametn i dialog, Victorja, pomočnika vodje, deževno in vetrovno opoldne, sočustvujočo naravo,vse bo lažno in hkrati resnično.Ricardo Reis je zaključil svoje pismo s spoštljivimi pozdravi, ji iskreno zaželel zdravja, ta banalni stilski spodrsljaj mu bomo oprostili, v postskriptumu pa je po cincanju zapisal, da ga morda ne bo več tam, ko bo prišla naslednjič v Lizbono, ker se je že naveličal hotela, da je vse postalo preveč rutinsko, da potrebuje svoje stanovanje, da bi rad odprl svojo ordinacijo, čas je, da ugotovim, do kod lahko sežejo moje nove korenine, vse, skoraj je že podčrtal zadnjo besedo, a jo je raje pustil kar tako, v razvidnosti svoje dvoumnosti, če bom res odšel iz hotela, vam bom pisal na ta isti naslov, na poštno ležeče, Coimbra. Še enkrat je prebral, preganil in zapečatil pismo, potem pa ga je skril med knjige, jutri ga bo odnesel na pošto, danes pa, v tem neurju, so srečni tisti, ki imajo streho nad glavo, pa čeprav je samo od hotela Bragan<;a. Ricardo Reis je stopil do okna, odgrnil zavese, a je komaj razločil, kaj je tam zunaj, dež je močno lil in ustvarjal pravo vodno zaveso, potem pa ni videl več niti tega, od dihanja se je orosila šipa, pod zaščito rolet je odprl okno, Cais do Sodre je spet pod vodo, kiosk s tobakom in žganjem je kot otok, svet se je osvobodil obale, odplul brez cilja. Dva moška sta v zavetju oboka vrat neke gostilne na drugi strani ulice kadila. Pred tem sta pila, zdaj pa sta si počasi, brez naglice zvijala cigareti, medtem ko sta se pogovarjala o bogve kakšnih metafizičnih vprašanjih, morda o dežju, ki jima ni dopuščal, da bi nadaljevala s svojimi opravki, kmalu sta izginila v temoti krčme, če že morata čakati, bosta čas izkoristila za še en kozarček. Drugi moški, oblečen v črno in razoglav, je prišel na vrata preverit, kako kažejo zvezde, potem pa je tudi izginil, najbrž je stopil do točilnega pulta, Napolnite, je rekel, se ve, da kozarček, ne zvezde, točaj gotovo ni imel dvomov v zvezi s tem. Ricardo Reis je zaprl okno, ugasnil luč, se utrujen zleknil na kavč in se čez kolena pokril z odejo, prisluhnil je temačnemu in monotonemu zvenu dežja, njegov zven je resnično temačen, tisti, ki je to rekel, je imel prav. Ni zadremal, oči ima na široko razprte, mrak ga ovija kot sviloprejko v kokonu, Sam si, nihče tega ne ve, molči in se pretvarjaj, zamrmral je te besede, zapisane v nekem drugem času, in začutil do njih prezir, ker ne izražajo samote, temveč jo samo

izrekajo, pa tudi prezir do tišine in pretva rjanja, ker nista zmožna drugega kot to povedati, kajti one, besede namreč, niso to, kar govorijo, biti sam, dragi moj, je veliko več od besede, ki jo izrečeš ali si jo izrekel.

Proti večeru je odšel dol v prvo nadstropje, Zavestno je hotel Salvadorju ponuditi priložnost, ki si jo je ta tako goreče želel, prej ali slej bo treba načeti to temo, torej je bolje, da se sam odločim, kdaj in kako, Ne, gospod Salvador, zelo dobro je šlo, bili so zelo prijazni, vprašanje so postavili zelo taktno, No, gospod doktor, povejte mi, kakoje šlo takrat dopoldne, so vas namučili, Ne, gospod Salvador, zelo dobro je šlo, bili so zelo prijazni, hoteli so samo nekaj informacij o našem konzulatu v Riu de Janeiru, na katerem bi mi morali izdati podpisan dokument, birokratske zadeve, skratka. Videti je bilo, da je Salvador verjel pojasnilu, vendar je globoko v sebi ohranil srž dvoma, kakor je pričakovati pri človeku, ki je v življenju videl že marsikaj, zlasti zaradi svojega dela v hotelu, jutri bo prišel stvari do dna, svojega prijatelja oziroma znanca Victorja bo vprašal, Saj me razumete, Victor, moram vedeti, koga imam v hotelu, Victor pa bo previd no odgovoril, Prijatelj Salvador, ne spustite tega možaka izpred oči, naš pomočnik vodje mi je takoj po zaslišanju rekel, Ta doktor Reis ni to, kar je videti, ima neko skrivnost, bolje, da se ga ne spusti izpred oči, ne, konkretnih sumov nimamo, zaenkrat gre samo za vtis, spremljaj, če prejema kakšno pošto, Za zdaj ni dobil še niti enega pisma, Tudi to je nenavadno, moramo se oglasiti na pošti, se s kom srečuje, Ne v hotelu, No, če boste ugotovili, da se kaj kuha, me obvestite, Zaradi tega tajnega pogovora bo vzdušje v hotelu pojutrišnjem postalo napeto, vsi, ki so zaposleni v hotelu, nastavijo merek po Salvadorjevi puški in to pospremijo s tolikšno pozornostjo, ki bi ji bolj upravičeno lahko rekli kar nadzor, celo dobrodušni Ram6n se je ohladil, Felipe godrnja, seveda je tu svetla izjema, že vemo, katera, a ta, revica, se samo hudo sekira, Pimenta, slabonamer než, je danes rekel in se pri tem smejal, da o tej stvari še nismo rekli zadnje besede, bomo že še videli, povejte mi, prosim, kaj se dogaja, tiho bom kot miška, Nič se ne dogaja, vse skupaj je samo natolcevanje tistih, ki nimajo drugega dela, kot da se vtikajo v tuje življenje, Najbrž so res natolcevanja, a nama s tem grenijo življenje, mislim, vam, ne nama, Ne meni se za to, ko se bom odselil iz hotela, bodo potihnili tudi hudobni jeziki, Odselili se boste, nič mi niste rekli, Prej ali slej bom moral oditi, saj ne morem ostati tukaj do konca življenja, Nikoli več vas ne bom videla, in Lidia, katere glava je počivala na rami Ricarda Reisa, je spustila solzico, ki jo je on začutil, Daj, no, ne joči, takšno je življenje, ljudje se srečajo, grejo vsak svojo pot, kdo ve, morda se boš kmalu poročila, Dajte no, poročila, saj sem že prestara za to, kam pa greste, Poiskal si bom stanovanje, gotovo bom našel nekaj, kar

mi bo odgovarjalo, Če želite, Če želim kaj, Lahko pridem k vam, ko bom imela prost dan, v življenju nimam ničesar drugega, Lidia, zakaj sem ti všeč, Ne vem, morda zaradi tistega, kar sem rekla, ker nimam v življenju ničesar drugega, Saj imaš mater, brata, gotovo si imela kakšnega fanta in spet ga boš imela, več kot enega, saj si lepa, in nekega dne se boš poročila, potem boš imela otroke, Morda res, a zdaj je to vse, kar imam, Dobro dekle si, Niste mi odgovorili na vprašanje, Kaj že, Če želite, da pridem k vam, ko boste imeli svoje stanovanje, ko bom imela prosto, Bi rada prišla, Bi, Potem pa pridi, dokler, Dokler ne bom spoznala nekoga, primernega svojemu stanu, Nisem hotel reči tega, Ko se bo to zgodilo, mi tako recite, Lidia, ne prihajaj več k meni, pa ne bom več prišla, Včasih se mi zdi, da ne vem, kdo si, Sem hotelska sobarica, Vendar ti je ime Lidia in imaš svojstven način pripovedovanja stvari, Če človek spregovori takole, z glavo, naslonjeno na vašo ramo, mu prihajajo iz ust drugačne besede, še sama sem to začutila, Želel bi si, da bi si nekoč našla dobrega moža, Tudi sama bi si to želela, a ko poslušam druge ženske, tiste, ki pravijo, da imajo dobre može, se zamislim, Misliš, da niso dobri možje, Zame ne, Kakšen je zate dober mož, Ne vem, Težko te je zadovoljiti, Niti ne, dovolj mi je to, kar imam zdaj, da tu ležim, brez prihod nosti, Vedno bom tvoj prijatelj, Nikoli ne vemo, kaj nam prinese jutri, Dvomiš v to, da boš vedno moja prijateljica, Ah, jaz, to je nekaj drugega, Pojasni mi, Ne znam pojasniti, če bi znala to pojasniti, bi znala pojasniti vse, Veliko več znaš pojasniti, kot si misliš, Dajte no, jaz sem neizobražena ženska, Saj znaš brati in pisati, Ne dobro, branje mi za silo še gre, pri pisanju pa delam veliko napak. Ricardo Reis jo je stisnil k sebi, ona se je privila k njem u, pogovor ju je počasi privedel do neopredeljivega ganotja, skoraj bolečine, zato sta tisto, kar sta počela zatem, počela tako nežno, vsi vemo, o čem govorimo.

V naslednjih dneh je Ricardo Reis iskal stanovanje. Odhajal je zjutraj, vračal se je zvečer, obedoval in večerjal je izven hotela, kot vodnik so mu služile strani z oglasi v časniku Diario de Noticias, vendar ni hodil daleč, rezidenčne oddaljene četrti niso ustrezale ne njegovim željam ne potrebam, grozno bi se mu zdelo, če bi moral iti živet na primer na ulico Her6is de Quironga v Moraes Soares, kjer so nedavno tega zgradili ekonomična stanovanja s petimi ali šestimi sobami in je najemnina res nizka, med sto petinšestdeset in dvesto štirideset eskudi na mesec, a mu jih niti ne bi dali v najem niti jih sam ne bi najel, saj so silno oddaljena od Baixe in nimajo pogleda na reko.Iskal je opremljeno stanovanje, če ne, bi moral izbirati pohištvo, posteljnino, posodo, le kako bi se samski moški znašel pri opremljanju stanovanja brez ženske ob sebi, ki bi mu lahko svetovala, gotovo si nihče ne predstavlja Lidie, ki bi hodila v trgovine in iz njih z doktorjem Ricardom Reisem, in mu

svetovala, kaj naj kupi, revica, niti Marcende, četudi bi bila tu in bi njen oče privolil, le kaj ve ona o praktičnem življenju, edino stanovanje, ki ga pozna, je tisto njeno, ki v resnici ni njeno, v pravem pomenu besede moje pomeni nekaj, kar je od mene in sem naredil sam. In Ricardo Reis pozna samo ti dve ženski, nobene druge, Fernando Pessoa je pretiraval, ko mu je rekel don Juan. Navsezadnje pa le ni tako preprosto oditi iz hotela. Življenje, kakršno koli življenje, ustvari vezi, ki se med seboj razlikujejo, vzpostavi lenobnost, ki mu je lastna in ni razumljiva zunanjemu opazovalcu, katerega vodijo kritično oko in lastna pravila, ki so prav tako nedosegljiva dojemanju opazovanca, skratka, zadovoljimo se s tistim malim, kar smo bili zmožni razumeti v življenju drugih, za to nam bodo hvaležni in nam bodo morda celo povrnili. Salvador ne spada ne k enim ne k drugim, dolgotrajna odsotnost gosta, prav nič podobna njegovim navadam na začetku, ga spravlja ob živce, pomislil je že, da bi se šel pogovorit s prijateljem Victorjem, a ga je v zadnjem trenutku zadržal nek pomislek, kaj pa, če bi se zapletel v zgodbe, ki bi se slabo končale in bi zaradi tega očrnile tudi njega ali pa še kaj hujšega. Ricarda Reisa je spremljal s podvojeno pozornostjo in je s to svojo gesto zbegal hotelsko osebje, ki ne ve več, kako naj se obnaša, oprostite nam za te banalne podrobnosti, pestrost je lepa čednost.

Takšna so protislovja v življenju. V teh dneh so poročali, da so prijeli Luisa Carlosa Prestesa, ko vsaj ne bi prišla policija poklicat Ricarda Reisa, da bi ga vprašala, ali ga je spoznal v Braziliji ali če je bil slučajno njegov pacient, v teh dneh je Nemčija odpovedala lokarnsko pogodbo in zasedla porenjsko cono, toliko časa je grozila, da je to potem res storila, v teh dneh so odprli pitnik na Santi Clari na noro navdušenje stanovalcev, ki so imeli do takrat oskrbo z vodo edinole prek gasilskih črpalk, priredili so lepo praznovanje, dva nedolžna otroka, deček in deklica, sta napolnila vrča z vodo, ljudje pa so bučno ploskali in vzklikali, plemen ito ljudstvo, ne-neumrljivo, v teh dneh je prišel v Lizbono slavni Romun po imenu Manoilescu, ki je ob prihodu rekel, Nova doktrina, ki se širi po Portugalski, me je pripeljala čez mejo k vam, kamor prihajam s spoštovanjem učenca in silnim navdušenjem vernika, v teh dneh je imel Churchill govor, v katerem je naznanil, da je Nemčija zdaj edini narod v Evropi, ki se ne boji vojne, v teh dneh je bila za nezakonito proglašena španska fašistična stranka falanga, prijeli so njenega vodjo Joseja Antonia Prima de Rivero, v teh dneh je izšla Kierkegaardova Bolezen za smrt, v teh dneh pa je bila v Tivoliju tudi premiera filma Bozambo, ki prikazuje plemenita prizadevanja belcev, da bi izkoreninili strašnega bojevniškega duha primitivnih ljudstev, in v teh dneh, Ricardo Reis pa ni počel drugega, kot iskal stanovanje, dan za dnem. Prežema ga

obup, brezvoljno lista časopise, ki govorijo o vsem, razen o tistem, kar ga zanima, govorijo, da je umrl Venizelos, govorijo mu, da je Ortins de Bettencourt rekel, da internacionalist ne more biti vojak, kaj šele Portugalec, govorijo mu, da je včeraj deževalo, govorijo mu, da se v Španiji razraščajo rdečkarji, govorijo mu, da lahko za sedem eskudov in petdeset centavov kupi Pisma portugalske nune, ne povedo pa mu, kje je stanovanje, ki ga potrebuje. Kljub Salvadorjevim lepim maniram je vzdušje v hotelu Bragan<;a zanj postalo nevzdržno, še toliko bolj, ker kljub selitvi ne bo izgubil Lidie, tako mu je obljubila, s čimer mu je zagotovila zadovoljitev dobro znanih potreb.Le malokrat se je spomnil na Fernanda Pessoo, kot bi mu njegova podoba ugašala s spominom, ki ga ima nanj, bolje rečeno, kot fotografija, ki jo izpostavimo svetlobi in zaradi katere obledijo poteze, ali pa mrliški venec s svojimi vedno bolj zbledelimi umetnimi rožami, sam mu je rekel, Devet mesecev, zdaj je samo še vprašanje, če jih sploh bo toliko, Fernando Pessoa ni več prišel, zaradi muhavosti, slabe volje, čustvenega prezira ali pa zato, ker je mrtev in ni mogel ubežati dolžnostim svojega stanja, to so le predvidevanja, saj ničesar ne vemo o življenju onkraj, Ricardo Reis pa ga je o tem pozabil povprašati, ko je imel možnost, mi, živi, smo sebični in trdosrčni. Dnevi minevajo, enolični, sivi, obetajo se nova neurja v Ribateju, strašne poplave, živina, ki jo odplakne deroča voda, hiše, ki se sesujejo in se povrnejo v blato, iz katerega so se dvignile, o žitnih poljih niti sledu, iz velikanskega jezera, ki prekriva poplavljena območja, štrli le nekaj okroglih krošenj vrb žalujk, razkuštrane štrline jesenov in topolov, v visoke veje se lovi izpuljena slama in cima, ko se bo voda končno umaknila, bodo ljudje rekli, Tu so bile poplave, pa nihče ne bo verjel. Ricardo Reis ni ne žrtev ne priča tem katastrofam, prebira novice, opazuje fotografije, Podobe tragedije, je naslov, in kar ne more verjeti, da je usoda lahko tako vztrajno neprizanesljiva, saj ima toliko možnosti na voljo, da nas spravi s tega sveta, pa tako z užitkom izbira železo in ogenj pa to brezmejno povodenj. Vidimo ga, kako počiva na kavču v salonu, ob sebi ima prižgan kalorifer in uživa v domačnem vzdušju hotela, če ne bi imeli daru branja človeškega srca, ne bi vedeli, kakšne črne misli ga mučijo, beda bližnjega, zelo bližnjega, petdeset, osemdeset kilometrov stran, jaz pa tukaj razglabljam o kruti usodi in o ravnodušnosti bogov, saj je vse eno in isto, medtem ko poslušam, kako Salvador naroča Pimenti, naj gre v kiosk po španske časopise, medtem ko prepoznavam tako dobro znane Lidijine korake, ko se vzpenja po stopnicah v drugo nadstropje, da se raztresem, nato se spet zaustavim pri straneh z oglasi, ki so moja stalna obsesija, oddajajo stanovanja, previdno s kazalcem drsim po seznamu, da me pri tem početju ne bi ujel in zalotil Salvador, nenadoma se ustavim, opremljeno stanovanje, ulica Santa

Catarina, zahteva se polog, in pred mojimi očmi se je pojavila podoba tiste stavbe, tako jasna kot fotografije poplav, drugo nadstropje z razobeski, tistega popold neva, ko sem se srečal z Marcendo, kako je mogoče, da mi je to ušlo iz spomina, takoj se bom odpravil tja, moram biti miren, hladnokrven, moram se obnašati naravno, ravnokar sem prebral Diario d e Noticias, skrbno ga zložim, puščam ga, kot sem ga našel, n isem eden tistih, ki ne poravnajo listov, vstanem, rečem Salvadorju, Grem malo naokrog, ne dežuje, bi lahko sploh dal bolj splošno pojasnilo, če bi ga zahtevali od mene, in ko to pomisli, ugotovi, da je njegov odnos do hotela oziroma s Salvadorjem odnos odvisnosti, pogleda samega sebe in v sebi spet vidi šolarja pri jezuitih, ki se je upiral disciplini in pravilom zgolj zaradi njih samih, zdaj pa je še slabše, ker ne zbere poguma, da bi rekel, Pst, Salvador, ogledat si grem stanovanje, če mi bo všeč, bom odšel iz hotela, dosti imam vas in Pimente, in vseh skupaj, razen Lidie, ki bi si zaslužila drugačno življenje. Tega ne reče, reče samo, Nasvidenje, in zveni, kot bi se opravičeval, strahopetnost se ne pokaže samo na bojnem polju ali ob pogledu na noževo rezilo, uperjeno v drhteče drobovje, nekateri ljudje imajo želatinast pogum, to ni njihova krivda, taki so se rodili.

V nekaj minutah je prišel Ricardo Reis do Alta de Santa Catarina. Starca sta sedela na isti klopci in gledala reko, obrnila sta se, ko sta zaslišala korake, eden od njiju je rekel drugemu, To je tip, ki je bil tu pred tremi tedni, ni mu bilo treba dodati podrobnosti, drugi je potrdil, Tisti s punco, seveda je prišlo veliko drugih moških in žensk semkaj, mimogrede ali za dlje časa, a starca vesta, o kom govorita, napačno bi bilo misliti, da nam s starostjo spomin opeša, da se samo stari spomini ohranijo in postopoma privrejo na površje, kot skrito listje, ko se voda umakne, s starostjo pride grozljiv spomin, spomin poslednjih dni, končna podoba sveta, poslednjega trenutka življenja, Tako je bilo, ko sem odšel, ne vem, ali bo tako tudi naprej, pravijo stari, ko pridejo na ono stran, in tudi ta dva starca bosta to rekla, a današnja podoba ni njuna poslednja. Na vratih stanovanja, kise oddaja, je bil listič, na katerem je pisalo, Za ogled se obrnite na agenta, naslov je bil na Baixi, ima še čas, Ricardo Reis je odhitel do Calhariza, vzel taksi, se vrnil v družbi obilnega možakarja, Da, gospod, jaz sem agent, imel je ključ, povzpela sta se po stopnicah, to je stanovanje, prostorno, veliko, primerno za številno družino, pohištvo je iz temnega mahagonija, postelja velika, visoka garderobna omara, popolnoma opremljena jedilnica, servirna miza, kredenca za srebrnino ali porcelan, odvisno od tega, kaj ima človek, raztegljiva miza, delovna soba z opažem iz ebenovine, delovna miza, tapecirana z zelenim platnom, kot biljardna miza, oguljena na enem vogalu, kuhinja, kopalnica z osnovnimi elementi, a sprejemljiva,

toda vse pohištvo je prazno, golo, nobenega kosa posode, nobene rjuhe ali brisače. Tu je živela starejša gospa, vdova, odselila se je k otrokom, s seboj je odnesla vse svoje stvari, stanovanje se oddaja samo s pohištvom, ki ga vidite. Ricardo Reis je stopil do enega od oken, skozi šipo brez zavese je videl palme na trgu, Adamastorja, starca, ki sta sedela na klopi, malo naprej pa reko, umazano od blata, vojne ladje s premci, obrnjenimi proti kopnemu, kdor jih gleda, ne more vedeti, ali je plima ali oseka, če se bomo še malo pomudili tukaj, bomo videli, Kolikšna je najemnina, kolikšen je polog za pohištvo, v pol ure, če sploh, sta se po diskretnem barantanju pogodila, agent je že ugotovil, da ima pred seboj zaupanja vrednega človeka z določenim položajem, Jutri, spoštovani gospod, pridite v mojo pisarno, da podpiševa najemno pogodbo, pa še nekaj, gospod doktor, vam kar pustim ključ, stanovanje je vaše. Ricardo Reis se je zahvalil, vztrajal, da pusti malo večji polog od običajnega pri takšnih transakcijah, agent mu je na kraju samem izstavil začasno potrdilo o prejemu, sedel je za pisalno mizo in izvlekel nalivno pero, okrašeno s stiliziranimi zlatimi listi in vejicami, v tišini stanovanja je bilo slišati samo možakarjevo malce piskajoče, astmatično dihanje, Izvolite, ne pustite se motiti, vzel bom taksi, menim, da si želite še malo ostati, da se malo privadite novemu domu, razumem, ljudje se navežejo na svoje domove, gospa, ki je tu stanovala, revica, je jokala kot dež, ko je morala oditi, nihče je ni mogel potolažiti, a življenje nas včasih v nekaj prisili, zaradi bolezni, vdovstva, kar se mora zgoditi, se pač mora zgoditi, nemočni smo spričo tega, velja, torej, jutri vas pričakujem v pisar ni. Ricardo Reis je ostal sam s ključem v roki, še enkrat je prehodil vse stanovanje, glavo je imel prazno, samo gledal je, potem je stopil do okna, ladijski premci so moleli po vodi navzgor, proti toku, kar je bilo znamenje, da je nastopila oseka. Starca sta še vedno sedela na isti klopi.

Tisto noč je Ricardo Reis rekel Lidii, da je najel stanovanje. Potočila je nekaj solza, žalostna, da ga odslej ne bo imela več ves čas pred očmi, kakšno pretiravanje, kakšna zaljubljenost, kajti ni ga mogla ves čas imeti pred očmi, ob nočnih urah sta bila ob ugasnjeni luči, da ju ne bi kdo razkrinkal, ob drugih, jutran jih in večernih, pa se mu je izogibala ali pa ga je naslavljala pretirano spoštljivo, ko so bile okoli priče in je tako zlobi ponujala pravo predstavo, ki pa je zaenkrat še čakala na priložnost, da bi se maščevala. Potolažil jo je, Daj, no, saj se bova videla ob tvojih prostih dneh, v miru, če boš hotela priti, te besede so, še preden so bile izrečene, že poznale odgovor, Kako ne bi hotela, saj sem vam že rekla, kdaj pa se boste preselili v svoje stanovanje, Takoj ko bo nared, pohištvo že imam, a drugega ničesar, ne posteljnine, ne posode, saj ne potrebujem veliko,

samo najnujnejše za začetek, nekaj brisač, rjuh, odej, potem pa bom postopoma nabavil ostalo, Če je stanovanje nekaj časa stalo zaprto, ga je treba počistiti, bom šla jaz tja, Daj no mir, bom tam v soseski našel nekoga, To pa res ne, saj imate mene, ni vam treba najti drugega, Dobro dekle si, Ah, sem, kakršna sem, in to je eden tistih stavkov, ki ne dajejo možnosti replike, vsak od nas bi moral vedeti, kdo je, če nič drugega, nam ne manjka nasvetov v zvezi s tem vse od časa Grkov in Rimljanov, spoznaj sebe, občudujmo to Lidio, za katero je videti, da nima dvomov o sebi.

Naslednji dan je šel Ricardo Reis po trgovinah, kupil je dva kompleta posteljnine, brisače za obraz, noge in kopalne brisače, na srečo ni imel skrbi z vodo, plinom in elektriko, njihovi ponudniki jih še niso odklopili, če ne želite skleniti novih pogodb, lahko te ostanejo na ime prejšnjega porabnika, to mu je rekel agent, on pa seje strinjal.Kupil je tudi nekaj emajliranih in nekaj aluminijastih posod, lonček za mleko, kavnik, skodelice in krožničke, serviete, kavo, čaj in sladkor,vse, kar potrebuje za zajtrk, kosil in večerjal pa bo zunaj.Ti opravki so ga zabavali, spominjali so ga na čase, ko je prišel v Rio de Janeiro, ko je brez vsakršne pomoči, tako kot zdaj, začenjal gospodinjstvo. Med obiskom ene in druge trgovine je napisal kratko pismo Marcendi, sporočil ji je novi naslov, ki je po izjem nem naključju zelo blizu kraja, kjer sta se srečala, tak je ta naš širni svet, tudi ljudje imajo, kot živali, svoj lovni revir, svoje dvorišče ali kokošnjak, svojo pajkovo mrežo, ta primerjava je še najbolj primerna, tudi pajek je potegnil eno nit do Porta, drugo do Ria, a to sta bili zgolj oporni, referenčni točki, stebra, priveza, kajti v središču mreže se odigrata življenje in usoda tako pajka kot tudi muh. Pozno popold ne je Ricardo Reis poklical taksi in šel z njim od trgovine do trgovine ter zbiral svoje nakupe, v zadnjem trenutku jim je dodal še nekaj peciva, kandiranega sadja, piškotov znamke Maria in Torrada ter tiste iz marante. Vse to je odnesel na ulico Santa Catarina, prišel je ravno, ko sta se starčka nekje sredi soseske odpravljala domov, Ricardo Reis je vzel svoje zavoje in jih odnesel v stanovanje, trikrat je moral iti, nista odšla, videla sta, kako se v drugem nadstropju prižigajo luči, Glej, živi v stanovanju, ki je bilo od gospe Luise, odšla sta šele, ko je novi najemnik pogledal dol skozi zaprto okno, živčno razburjena, kar se včasih zgodi, še dobro, tako se prekine monotonijo obstoja, mislimo, da smo prispeli na konec ceste, pa je le ovinek, ki se odpira v novo obzorje in nova čudesa. S svojega okna brez zaves je Ricardo Reis zrl na široko reko, da bi jo bolje videl, je ugasnil luč v sobi, v kateri je bil, z neba je kot prah naletavala siva svetloba, ki je, ko se je usedla, potemnela, trajekti so drseli po motni vodi s prižganimi lučmi vzdolž vojaških ladij in zasidranih tovornih ladij, in še zadnja fregata, skoraj skrita za obrisi streh, prihaja v dok, kot na

otroški risbi, kako žalosten večer, da človek iz dna duše začuti željo, da bi na mestu zajokal, čelo mu počiva na šipi, od sveta ga ločuje rosa, ki jo ustvarja njegova kondenzirana sapa na gladki in hladni površini, gleda, kako se počasi razblinja skrivenčena podoba Adamastorja in kako njegov bes izgublja ostrino v boju z zelenkasto senco,14 ki ga izziva in je od tu nevidna ter nič bolj smiselna kot on sam. Ko je Ricardo Reis odhajal, je bila že tema. Povečerjal je na ulici Correeiros, v restavraciji v mezaninu z nizkim stropom, sam samcat med moškimi, ki so bili prav tako sami, le kdo so bili, kakšno je njihovo življenje, kaj jih je prineslo semkaj, žvečili so polenovko ali kuhanega osliča, zrezek s krompirjem, skoraj vsi so pili rdeče vino, bolj spodobnega videza kot manir, udarjali so po kozarcu, da so poklicali natakarja, si prizadevno in nasladno trebili zob za zobom ali pa si s kleščami iz palca in kazalca vlekli ven kakšen košček, trmasto vlakno, veliko jih je rigalo, si odtegovalo pas, si odpenjalo telovnik, rahljalo naramnice. Ricardo Reis je pomislil, Odslej bodo vsi moji obroki videti takole, ob ropotu pribora, glasovih natakarjev, ki kričijo v kuhinjo Eno juho , ali pa Polovično kalamarov, kar skrajšano pomeni, da naročiš polovično porcijo, njihovi glasovi so pridušeni, ozračje mrakobno, na hladnem krožniku je strjena maščoba, mize zraven še niso pospravili, na prtu so madeži od vina, ostanki kruha, ne docela ugasnjena cigareta, ah, kako drugačno je življenje v hotelu Bragan<;a, čeprav ne gre za hotel prvega razreda, Ricarda Reisa nenadoma presune, kako močno pogreša Ram6na, čeprav ga bo videl že naslednji dan, danes je četrtek, iz hotela se bo izselil v soboto. Ricardo Reis se zaveda, da so takšni trenutki hrepenenja kratke sape, vse je stvar navade, otreseš se ene navade in pridobiš drugo, tako malo časa je še v Lizboni, manj kot tri mesece, in Rio de Janeiro se mu zdi že kot spomin na neko davno preteklost, kot iz nekega drugega življenja, ne njegovega, enega od tistih mnogih, in ko tako razmišlja, bi lahko ob tem času Ricardo Reis večerjal tudi v Portu ali kosil v Riu de Janeiru, ali pa kjer koli drugje na zemlji, če bi se razpršil na vse te konce. Ves dan ni deževalo, lahko je opravil nakupe, ki jih je želel, lepo v miru, zdaj pa se mirno vrača v hotel, ko bo prispel tja, bo povedal Salvadorju, da v soboto odhaja iz hotela, nič preprostejšega, iz hotela odhajam v soboto, a se počuti kot najstnik, ki mu oče noče dati ključev od stanovanja in si jih drzne vzeti brez dovoljenja, zaupajoč v moč dejanj, ko so ta že enkrat storjena.

Salvador je še vedno v recepciji, a je že rekel Pimenti, da bo potem, ko bo zadnji gost zapustil jedilnico, odšel domov, malo prej kot običajno, njegova žena ima gripo, Sezonsko sadje, mu je Pimenta odvrnil po domače, poznata se namreč že vrsto let, Salvador pa je zagodrnjal, Jaz pa ne smem zboleti, dvoumna izjava, ki daje več možnosti interpretacije, lahko gre

za pritoževanje nekoga, ki ima železno zdravje kot opozorilo zlohotnim silam, češ, kakšna vrzel bi zazijala v hotelu, če ne bi bilo upravnika. Vstopil je Ricardo Reis, pozdravil, za hip je okleval, ali naj pokliče Salvadorja na stran, potem je ugotovil, da bi bila taka skrivnostnost smešna, da bi, na primer, zamrmral, Poglejte, gospod Salvador, saj pravzaprav sploh nisem hotel, oprostite, a, saj veste, kako stvari stojijo, okoliščine se spreminjajo, življenje pa gre svojo pot, stvar je taka, da bom odšel iz vašega spoštovanja vrednega hotela, našel sem si stanovanje, upam samo, da mi ne boste zamerili in bova še naprej prijatelja, nenadoma se je zavedel, da ga od nelagodja obliva pot, kot bi se povrnil v svoja mlada leta, ko je bil še učenec v jezuitski šoli, in bi klečal v spovednici, lagal sem, bil sem nevoščljiv, imel sem nečiste misli, otipaval sem se, zdaj se bliža receptorskemu pultu, Salvador mu odzdravi in se obrne stran, da bi s kavlja vzel ključ, tedaj Ricardo Reis pride na dan z besedo, mora izreči te osvobojevalne besede, preden ga oni pogleda, ga ujeti nepripravljenega, nezbranega, ga zdaj prelisičiti, Mi boste, gospod Salvador, lahko pripravili račun, v hotelu bom samo še do sobote, in ko je to izrekel, tako odsekano, mu je bilo že žal, kajti Salvador je stal tam s ključem v roki kot izrezana slika prizadetega presenečenja, žrtev prevare, tako se ne dela z upravnikom, ki se je izkazal za tako dobrega prijatelja, morali bi ga poklicati na stran, Poglejte, gospod Salvador, tega pravzaprav sploh nisem hotel, oprostite, ampak ne, vsi gostje so nehvaležneži, ta pa je najhujši od vseh, zatekel se je k nam in vedno smo lepo ravnali z njim, čeprav se je zapletel s sobarico, kdorkoli drug bi ju oba postavil na cesto, njega in njo, ali pa bi ju prijavil policiji, saj me je Victor opozoril, a kaj, ko sem tako dobrega srca, vsi me izkoriščajo, ah, ampak prisežem, da so me zadnjič vrteli okoli prsta. Če bi bile sekunde in minute vse enake, kot so označene na uri, ne bi imeli vedno časa pojasniti, kaj se dogaja v njih, v njihovi sredici, še dobro, da se dogodki večjega pomena zgodijo ravno v dolgih sekundah in razpotegnjenih minutah, zato je mogoče na dolgo in široko razpravljati o nekaterih podrobnostih brez škandaloznega kršenja najbolj subtilne od treh dramskih enotnosti, ki je ravno čas. Z oklevajočo kretnjo mu je Salvador izročil ključ, na obraz si je nadel dostojanstven izraz, govoril je s preudarnim, očetovskim tonom, Upam, da ne odhajate, ker ne bi bili zadovoljni z našimi storitvami, gospod doktor, in te skromne, profesionalne besede bi lahko s svojo trpko ironijo vodile do pomote, če imamo v mislih Lidio, ampak ne, v tem trenutku želi Salvador samo izraziti svoje razočaranje, prizadetost, Niti slučajno, gospod Salvador, mu je odločno zatrdil Ricardo Reis, nasprotno, samo stanovanje sem si našel, odločil sem se ustaliti se v Lizboni, človek potrebuje svoj kotiček pod soncem, Ah, stanovanje ste si našli, potemtakem pa, če želite, vam posodim Pimento, da

vam pomaga nesti kovčke, če je stanovanje v Lizboni, seveda, Ja, je v Lizboni, a bom že sam poskrbel za to, najlepša hvala, bom najel postreščka. Pimenta, kiga je spodbudila upravnikova velikodušna ponudba njegovih storitev, radoveden, kam se bo Riccardo Reis preselil in zavedajoč se Salvadorjeve radovednosti, si je dovolil vztrajati, Zakaj bi plačevali postreščku, če pa vam jaz lahko odnesem kovčke, Ne, Pimenta, najlepša hvala, in da bi preprečil nadaljnje vztrajanje, je Ricardo Reis že vnaprej povedal svoj mali poslovilni govor, Lahko vam zagotovim, gospod Salvador, da bom ohranil kar najlepše spomine na vaš hotel, vaše storitve so bile odlične in tu sem se vedno počutil kot doma, z mano pa ste ravnali karseda skrbno in pozorno, rad bi se iz srca zahvalil prav vsemu osebju brez izjeme za prisrčno naklonjenost, ki so mi jo izkazali ob mojem povratku v domovino, kjer nameravam ostati, vsem najlepša hvala, vse osebje ni bilo navzoče, a nič hudega, takega govora Ricardo Reis ne bo več imel, tako trapasto se je počutil, ko je govoril, huje kot trapasto pa je to, da je nehote uporabljal besede, ki bi lahko pri poslušalcih vzbudile sarkastične misli, gotovo sta pomislila na Lidio, ko je govoril o pozornosti in prisrčni naklonjenosti, le zakaj nas besede tolikokrat izkoristijo, vidimo jih, kako se bližajo, kako nam grozijo, pa jih nismo zmožni odvrniti, utišati, tako da nazadnje izrečemo to, česar nismo hoteli, so kot brezno, ki se mu ne moremo upreti, padli bomo vanj, a naredimo vseeno korak naprej. Salvador je odgovoril s skopimi besedami, saj mu ne bi bilo treba, dovolj bi bilo, da bi se zahvalil in povedal, kako počaščeni so bili, ker je bil doktor Ricardo Reis njihov gost, Opravljali smo samo svojo dolžnost, tako jaz kot vse osebje vas bomo pogrešali, gospod doktor, ali ne, Pimenta, s tem naglim vprašanjem je slovesnost trenutka izpuhtela, bilo je, kot da želi, da ga pri tem občutju vsi soglasno podprejo, učinek pa je bil ravno nasproten, kot nekakšen zahrbten pomežik, ne vem, ali me razumeš. Ricardo Reis je razumel, zaželel je lahko noč in odšel gor v sobo prepričan, da ga obrekujejo za njegovim hrbtom, govorijo o njem grde reči, in že omenjajo Lidijino ime, ni pa si mislil, da bodo takole nadaljevali pogovor, Izvrtati moraš ime postreščka, hočem vedeti, kam se bo preselil.

Na uri so nekatere ure tako prazne, četudi kratke, kot smo navajeni reči za vse, razen za tiste, katerim so namenjeni dogodki širšega pomena, kot smo prej lepo ponazorili, torej tako prazne so, daje videti, da se kazalci nikamor ne premaknejo, dopoldne se vleče, popold neva ni nikoli konec, noč je kot večnost. Natanko tako je Ricardo Reis preživel svoje zadnje ure v hotelu, zaradi nekih podzavestnih pomislekov je želel, da jim je ves čas na očeh, morda zato, da ne bo videti nehvaležen in ravnodušen. Nekako so mu to priznali, ko je Ram6n rekel, medtem ko mu je vlival juho na krožnik, Torej odhajate, gospod

doktor, te besede je izrekel z globoko žalostjo v glasu, kot jih znajo izreči le ponižni sluge. Salvador je imel ves čas Lidijino ime na jeziku, klical jo je za vsako figo, dajal ji je navodila in jih takoj nato preklical, in ves čas je budno spremljal njeno obnašanje, obraz, oči, da bi našel znakov žalosti, sledov solza, kar je običajno pri ženski, ki bo odslovljena in se tega zaveda.

Kljub temu pa je ni še nikoli videl tako mirne, pomirjene, vsak bi pomislil, da nima na vesti nobenega greha, da njeno meso ni šibko, da se premišljeno ne prodaja, in Salvador si sam pri sebi očita, da takšne nemoralnosti ni kaznoval takoj, ko se je pojavil sum, ali pa vsaj, ko je to postalo javno jasno in glasno, začenši z govoricami v kuhinji in shrambi, zdaj je že prepozno, gost odhaja, bolje je, če blata ne mešamo, sploh ker ga vest opominja, da tudi sam ni brez krivde, vedel je, kaj se dogaja, pa je molčal, bil je sokrivec, Smilil se mi je, prispel je iz Brazilije, iz pušče, nobena družina ga ni pričakala, do njega sem se obnašal kot do sorodnika, skratka, takšne tolažilne misli so ga obšle tri- ali štirikrat, potem je rekel naglas, Ko bo soba dvesto ena prazna, zahtevam, da jo temeljito počistite, od vrha do tal, tja se bo vselila ugledna družina iz Granade, ko pa je Lidia, potem koje prejela navodila, odšla, se je zastrmel v obline njene zadnjice, do danes je bil pošten upravnik, ki ni mešal službe in zabave, zdaj pa mora vrniti milo za drago, Ali pristane ali pa gre na cesto, upajmo, da se je moral samo malo izkašljati, mnogo moških se prestraši, ko napoči trenutek.

V soboto po kosilu je Ricardo Reis odšel do Chiada, kjer je naročil storitev dveh postreščkov in da ne bi hodila za njim do ulice Alecrim kot častna straža, se je z njima dogovoril, kdaj naj prideta v hotel. Počakal ju je v sobi, pri tem pa ga je preveval enak občutek izgubljenosti kot takrat, ko je videl, kako so vrgli vrvi, s katerimi so privezali Higland Brigade v sidrišču v Riu de Janeiru, sam je, sedi na kavču, Lidie ne bo, tako sta se dogovorila. Bučno topotanje težkih korakov na hodniku naznanja, da prihajata postreščka, z njima prihaja Pimenta, tokrat se mu ne bo treba truditi, največ, kar bo storil, bo to, kar sta storila Ricardo Reis in Salvador, ko je prvič nesel gor njegov težki kovček, ta veliki, podstavila roko, ga opozorila na stopnicah, mu dala nasvet, kar je povsem nepotrebno za tiste, ki imajo umetnost nošnje prtljage v malem prstu. Ricardo Reis se je odšel poslovit od Salvadorja, za osebje mu je pustil zajetno napitnino, Razdelite jo, kot se vam zdi primerno, upravnik se zahvali, nekateri gostje, ki so slučajno navzoči, se nasmehnejo, kovidijo, kako lepa prijateljstva se sklepajo v tem hotelu, stisk roke, skoraj objem, Špance gane taka ubranost, nič čudnega, ob tem se spomnijo na svojo razdeljeno deželo, taka so polotoška protislovja. Spodaj, na ulici, je Pimenta že vprašal postreščka, kam sta namenjena, a tega ne vesta, gospod

jima še ni povedal, eden od njiju je dodal, da se mu zdi, da ne daleč, drugi pa ni bil čisto prepričan. Pa saj je vseeno, Pimenta oba pozna, eden od njiju je že delal za hotel, bazo imajo na Chiadu, ko bo želel stvari priti do dna, mu ne bo treba hoditi daleč. Ricardo Reis pravi, Gori sem vam pustil nekaj v zahvalo, Pimenta pa mu odgovori, Najlepša hvala, gospod doktor, če boste kaj potrebovali, samo povejte, vse te besede so jalove, če olepšamo izraz, dejan sko so pravzaprav vse polne hinavščine, prav je imel tisti Francoz, ki je rekel, da je bila beseda dana človeku, da z njo prikrije svoje misli, je imel tokrat prav, to so vprašanja, o katerih ne smemo prehitro sklepati, gotovo pa je, da je beseda tisto najboljše, kar imamo, da poskusimo, a vedno neuspešno, izraziti tisto, kar z besedo imenujemo misli. Postreščka sta že izvedela, kam morata odnesti prtljago, Ricardo Reis jima je povedal, takoj ko je Pimenta odšel, zdaj se vzpenjata po ulici, hodita po pločniku, ki je manj načet, breme ni bogve kako težko za možaka, ki sta že selila klavirje in podobne kolosalnosti z vzvodi in vrvmi, spredaj na zadostni razdalji, da ne bi bilo videti, da je vodja te odprave, a dovolj blizu, da nosača čutita, da imata družbo, hodi Ricardo Reis, ni bolj delikatne stvari, kot so odnosi med različnimi družbenimi razredi, ubranost družbe temelji na taktnosti, prefinjenosti, psihologiji, če bi hoteli vse povedati z eno samo besedo, enkrat za trikrat po vrsti, pa je vprašanje, če bi se ta ena ali te tri besede ujemale z našimi mislimi, pri iskanju odgovora na to smo že dvignili roke. Sredi ulice se morata postreščka umakniti na eno stran, takrat izkoristita trenutek, da prislonita breme in se malo nadihata, dol prihaja namreč vrsta tramvajev, ki pokajo po šivih od svetlolasih ljudi z rožnato poltjo, to so nemški turisti, delavci, člani nemške laburistične stranke, skoraj vsi oblečeni v bavarske noše, nosijo pumparice, srajco in naramnice, klobučke z ozkimi krajci, vsem so na očeh, saj so nekateri tramvaji odprti, kot potujoče kletke, v katere lahko dežuje po mili volji, pri čemer črtaste platnene navojnice ne nudijo ravno velike zaščite, kaj bodo ti arijski delavci, potomci tako izbrane rase, porekli o naši portugalski civilizaciji, le kaj si m islijo zdaj o teh kmetičkih, ki se ustavljajo in gledajo, kako se peljejo mimo, o tistem temnolasem moškem v svetlem dežnem plašču, o tistih dveh neobritih, razcapanih in umazanih možakarjih, ki si spet polagata tovor na ramena in nadaljujeta z vzponom, medtem ko peljejo mimo zadnji tramvaji, skupaj jih je bilo triindvajset, če je imel kdo toliko potrpljenja, da jih je preštel, namenjeni so proti Belemskemu stolpu, samostanu Jer6nimos in drugim čudesom Lizbone, kot so Alges, Dafundo in Cruz Quebrada.

S sklonjeno glavo, gotovo zaradi teže bremena, sta šla nosača čez trg, na katerem stoji kip epskega pesnika, s sklonjeno glavo je šel Ricardo Reis za njima, saj je bil v zadregi, da hodi tako brez vsake teže, z rokami v žepih, iz Brazilije ni prinesel niti papagaja, morda še dobro, saj ne bi imel poguma, da bi hodil po cesti in nosil s seboj trapasto žival na gredi, ljudje pa bi se vtikali vanj, Daj mi nogico, rumenček, to bi se glede na tipični portugalski humor, lahko nanašalo na Nemce, ki so se peljali mimo v tramvajih. Smo že blizu. Na koncu te ulice se že vidijo palme na Altu de Santa Catarina, nad hribčki na drugem bregu reke se dvigajo težki oblaki, podobni debeluškam na oknu, metafora, ob kateri bi Ricardo Reis skomignil z rameni od prezira, saj zanj, pesnika, oblaki skorajda ne obstajajo, enkrat so ovčice, drugič so begotni, beli in vsakdanji, dežuje pa samo iz neba, ki je potemnelo, ker je Apolon zakril svoj obraz. To so vhodna vrata v mojo stavbo, to je ključ, tam so stopnice, prvo nadstropje, drugo, tukaj bom živel, nobeno okno se ni odprlo, ko smo prispeli, ne odpirajo se nobena druga vrata, videti je, kot da v tej stavbi živijo sami najmanj radovedni Lizbončani, ali pa na skrivaj opazujejo skozi kukala, zenice njihovih oči pa se bliskajo, zdaj pa vsi vstopimo, dva manjša kovčka, večji, da ni prevelike teže na enem mestu, plača dogovorjeno ceno, doda pričakovano napitnino, vse zaudarja po potu, Če naju boste spet potrebovali, šef, veste, kje naju najdete, to sta izrekla tako odločno, da Ricardo Reis ni dvomil, vendar ni rekel ničesar, Jaz pa bom vedno tukaj, človek, ki je študiral, se nauči dvomiti, še sploh, ker so bogovi tako nezanesljivi, edina gotovost, ki jo imajo oni zaradi vedenja, mi pa zaradi izkušenj, je, da se enkrat vse konča, in to vedno prezgodaj. Postreščka sta odšla dol, Ricardo Reis je zaprl vrata v hodniku. Potem se je, ne da bi prižgal luč, sprehodil skozi vse stanovanje, njegovi koraki so odzvanjali po golem podu, med tistimi nekaj kosi praznega pohištva, ki je zaudarjalo po starem naftalinu, po zdelanem svilenem papirju, s katerim je bilo obloženih še nekaj predalov, po kosmih prahu, ki se nabirajo po vogalih, v bližini kuhinje in kopalnice pa močan vonj po kanalizaciji zaradi nizke ravni vode v sifonih. Ricardo Reis je odprl pipe, večkrat potegnil vodo v stranišču, stanovanje se je napolnilo s hrumi, voda, ki teče, cevi, ki vibrirajo, števec, ki udarja, zlagoma se je povrnila tišina. Na zadnji strani stavbe je dvorišče, kjer visi in se suši perilo, nekaj vrtičkov z zelenjavo pepelnate barve, lesena korita, cementni zbiralniki, pasja uta, zajčnice in kokošnjaki, ko je Ricardo Reis vse to opazoval, je razmišljal o semantični zagonetki, zakaj imajo zajci zajčnice, kokoši pa kokošnjake, zakaj se je spol pri obeh zamenjal oziroma je prešel v nasprotnega ali dopolnilnega, glede na perspektivo, iz katere gledamo, in priložnostni humor.Vrnil se je k pročelju stavbe, v spalnico, pogledal skozi njeno umazano

okno na opustošeno ulico, nebo je bilo oblačno, tam je stal, belo izstopajoč na podlagi iz svinčenih oblakov Adamastor, besneč v tišini, nekaj ljudi je opazovalo ladje, od časa do časa so dvignili glavo, da bi ugotovili, ali bo deževalo, starca sta se pogovarjala sede na isti klopi, tedaj se je Ricardo Reis nasmehnil, Dobro sem opravil, bila sta tako zatopljena, da nista niti opazila, da so prispeli kovčki, to ga je zabavalo, kot bi jima ravnokar nekaj ušpičil, vendar nekaj neškodljivega, prijateljsko šalo, on, ki ni bil nikoli za take hece. Še vedno je imel na sebi dežni plašč, kot bi kmalu po prihodu nameraval oditi, zdravniška vizita, kot pravi cinično ljudski rek, ali pa hitri pregled kraja, kjer bo mogoče nekega dne živel, navsezadnje je rekel naglas, kot bi šlo za sporočilo, ki ga ne sme pozabiti, Živim tukaj, tukaj stanujem, tu sem doma, tu, drugega doma nimam, tedaj ga je na lepem preplavil strah, strah človeka, kise znajde v globoki kleti in potisne vrata, kise odprejo v temo druge kleti, ki je še globlja, ali pa v odsotnost, praznino, nič, prehod v nebivanje. Ko je slekel dežni plašč in suknjič, je začutil, da je v stanovanju hladno. Kot bi ponavljal kretnje, ki jih je že naredil v drugem življenju, je šel odpret kovčke, premišljeno jih je razpakiral, obleko, čevlje, papirje, knjige in vse manjše predmete, tiste potrebne in nepotrebne, kijih nosimo s seboj od enega prebivališča do drugega, prekrižane niti zapredka, našel je domačo haljo in si jo nadel, zdaj je že podoben človeku, ki je doma. Prižgal je visečo stropno luč, moral ji bo kupiti senčnik, ščitnik, zastiralo, katera koli od teh besed bi bila v redu, samo da se mu ne bi bleščalo, kot se mu zdaj. Bil je tako zatopljen v pospravljanje svojih stvari, da sploh ni opazil, da je začelo deževati, a je nenaden sunek vetra zvonko zalučal vodo ob šipe, Kakšno vreme, stopil je do okna, da bi pogledal na ulico, na pločniku na nasprotni strani sta stala starca, kot žuželki, ki bi ju pritegnila svetloba, oba sta bila namreč mrka kot žuželki, eden višji, drugi manjši, vsak s svojim dežnikom, z dvignjeno glavo kot bogomolki, tokrat ju obraz, ki se je pokazal na šipi in ju opazoval, ni premotil, šele ko je začelo močneje deževati, sta odšla naprej dol po ulici in bežala pred vodo, ki je tekla s streh, ko bosta prišla domov, ju bosta ženi, če ju imata, ošteli, Saj si ves premočen, človek božji, še pljučnico boš staknil, tu je sužnja, ki bo poskrbela za gospodarja, onadva pa bosta rekla, V stanovanje gospe Luise se je nekdo vselil, samski gospod, najbrž, saj ni bilo videti nikogar drugega, Pomislita, tako veliko stanovanje za samskega moškega, kakšna potrata prostora, lahko se vprašate, kako vesta, da je stanovanje veliko, gotovega odgovora ni, morda sta v času, ko je tam živela ga.

Luisa, pri njej pospravljali, ženske njunega razreda zgrabijo vse, kar pride, če moški slabo zasluži ali pa še tisto zapravi za pijačo in ženske, potem pa morajo nesrečne žene drgniti stopnišča in prati perilo, nekatere se specializirajo, perejo samo

perilo ali čistijo samo stopnišča, ter postanejo mojstrice v svojem poslu, imajo svoje trike, ponosne so na belino svojih rjuh in sijaj svojih stopnic, rjuhe bi lahko uporabili za oltarne prte, s stopnic pa bi lahko mirne duše jedli marmelado, ki bi nanje kanila, kam nas je pripeljalo razpravljanje o nepomembnih rečeh. Ker je nebo tako oblačno, se bo tudi noč hitreje spustila.

Ko sta bila starca na pločniku in gledala gor, je bilo videti, kot da njuna obraza osvetljuje dnevna svetloba, kar ni bilo nič drugega kot učinek njune osem dni stare sive brade, niti danes, v soboto, nista sedla na brivski stolček, če hodita k brivcu, ali pa se obrila z britvico, jutri, če se bo vreme izboljšalo, bosta na sveže obrita, njuna koža pa prepredena z gubami in galunovcem, osivele bosta imela samo lase, govorimo o manjšem, višji ima samo še par uvelih pramenov las nad ušesi, nič drugega, skratka, če se vrnemo k tistemu, kar smo govorili, bila sta tam, na pločniku, bil je še dan, čeprav se je že poslavljal, medtem ko sta nekako olajšano strmela v najemnika v drugem nadstropju in ko se je dež krepil, sta se odpravila dol po ulici, hodila sta, dan pa se je nagibal v noč, ko sta prišla do vogala, je bila že trda tema. Še dobro, da so se prižgale ulične svetilke, šipe so se prekrile z biseri, treba pa je povedati, da te cestne laterne niso bile niti približno podobne tistim iz prihodnosti, ki se jih ne dotakne človeška roka, ko bo vila elektrika prišla s svojo čarobno paličico na Alto de Santa Catarina in okolico in vse svetilke veličastno prižgala ob istem času, danes moramo čakati, da jih nekdo prižge, eno po eno, s konico prižigalne palice prižigalec odpre vratca svetilke, s kljuko zavrti pipo za plin, skratka, ta Elijev ogenj pušča po mestnih ulicah, po katerih gre, svojo sled, moški nosi s seboj luč, to je Halleyjev komet s svojim zvezdnim repom, tako so verjet no bogovi videli Prometeja, ko so od tam zgoraj gledali nanj, a ta kresnička se imenuje Antonio. Ricardo Reis ima čisto ledeno čelo, naslonil ga je ob šipo in to povsem odmislil, ko je gledal, kako dežuje, potem pa poslušal le hrum dežja, dokler ni prišel prižigalec luči in je vsaka svetlika dobila svoj blesk in avro, na Adamastorjeva ramena pada bleda svetloba, njegova herkulska pleča spet zasijejo , je to od vode, ki prihaja z neba, ali je to od agonijskega potu, ker se sladka Tetida prezirljivo nasmiha in se mu roga, Le kako naj nimfa premore toliko ljubezni, da bi zadostila ljubezni velikana, zdaj mu je že jasno, koliko je bilo vredno obljubljeno obilje.Lizbona je velikanska tišina, ki hrumi, to je vse.

Ricardo Reis se je vrnil k urejanju doma, pospravil je obleke, srajce, robce, nogavice, kos za kosom, kot bi koval sapfično odo in bi se trudoma boril z uporniško metriko, kravata te barve, ki visi, bi se ujemala z obleko, ki jo bo moral šele kupiti.

Na žimnici, ki je bila od gospe Luise in so jo pustili v stanovanju, gotovo ne tisti, na kateri je pred mnogimi leti izgubila

nedolžnost, a na kateri je gotovo krvavela, ko je spravljala na svet zadnjega otroka, in na kateri je umiral in sklenil življenje njen dragi soprog, okrožni sodnik, to žimnico je Ricardo Reis oblekel v svoje rjuhe, ki so še dišale po novem, čez njo je razprostrl dvevolneni odeji in svetlo posteljno pregrinjalo,blazino in volnen vzglavnik je oblekel v prevleko, kakor je najbolje vedel in znal, nespreten, kot zna biti pri tem moški, enkrat te dni bo prišla Lidia, morda jutri, in bo s svojimi čarobnimi rokami, ker so to ženske roke, ta nered, to vdano potrtost slabo pospravljenih stvari spravila v red. Ricardo Reis odnese kovčke v kuhinjo, v ledeno mrzlo kopaln ico obesi brisače, v belo omarico, ki zaudarja po zatohlem, pospravi toaletne pripomočke, kot smo imeli že priliko ugotoviti, skrbi za svoj videz, gre namreč za vprašanje človeškega dostojanstva, edino, kar mu je še preostalo, je, da pospravi knjige na črnikavo in zvito polico v delovni sobi in svoje papirje v predale zibajoče se črnikave pisalne mize, zdaj se počuti kot doma, ve, kje so njegove oporne točke, njegov kompas, sever, jug, vzhod, zahod, morda bo prihrumela magnetna nevihta in bo njegova busola ponorela.

Ura je pol osmih, še vedno dežuje. Ricardo Reis je sedel na rob visoke postelje, šel s pogledom po žalostni sobi z oknom brez vsakršnih zaves, pomislil je, da so ga morda sosedje, ki živijo nasproti, radovedno opazovali in si šepetali, Vidi se vse, kar se notri dogaja, v bodoče bi si želeli uživati v bolj navdušujočih prizorih, kot je ta, v katerem moški sedi na robu stare postelje, čisto sam, z obrazom, skritim v oblak, a Ricardo Reis je vstal in zaprl notranje oknice, kar je sobo spremenilo v celico, štiri stene brez odprtine, vrata, če bi jih odprl, bi naletel na druga vrata ali pa na globoko, temačno klet, to podobo smo enkrat že uporabili, ne bi je bilo treba ponavljati. Še malo pa bo v hotelu Bragans:a maitre Afonso trikrat udaril po tistem smešnem gongu, kot Vatel, dol bodo prišli portugalski in španski gostje, nuestros hermanos, los hermanos suyos, Salvador se bo vsakemu posebej nasmehnil, gospod Fonseca, gospod doktor Pascoal, spoštovana gospa, Don Camilo in Don Lorenzo, pa novi gost iz sobe dvesto ena, gotovo grof Alba ali Medinaceli, ki bo vlekel za seboj svoj meč Colado, stiskal zlatnik v Lidijino iztegnjeno roko, ona kot služkinja poklekne in smehljaje prenaša, ko jo oni uščipne v roko, Ram6n bo prinesel kurjo juhico , Danesje nekaj posebnega, ne laže, kajti iz globoke terine se vije vonj po kuretini, iz globokih krožnikov se vali opojen vonj, nič čudnega, da se oglasi želodec Ricarda Reisa, saj je čas za večerjo. Ampak dežuje. Kljub zaprtim oknicam je slišati, kako se kaplje odbijajo, ko padajo na pločnike, strehe, preluknjane žlebove, le kdo bi bil tako drzen in šel ob takem vremenu ven, razen če bi bila huda nuja, če bi moral rešiti očeta z vislic, na primer, to je samo predlog za tiste, ki

imate očeta š e živega. Jedilnica v hotelu Bragan<;a je izgubljeni raj, in ker je raj izgubljen, bi se Ricardo Reis rad vrnil tja, ne pa tudi tam ostal. Pobrskat gre za zavoji s suhim pecivom, kandiranim sadjem, z njimi bo prevaral lakoto, od pijače ima samo vodo iz pipe, ki ima okus po fenolu, tako prikrajšana sta se morala počutiti Adam in Eva tisto prvo noč po izgonu iz raja, saj je tudi padala voda, ki jima jo je dajal Bog, ko sta stala na hišnem pragu, je Eva vprašala Adama, Bi piškot, in ker sta imela samo enega, ga je razlomila na pol, mu dala večji kos, ta navada je od takrat. Adam žveči počasi in gleda Evo, ki grizlja svoj košček in sklanja glavo kot radovedni ptiček. Onkraj teh vrat, ki so se zaprla za vedno, mu je dala jabolko, ponudila mu ga je brez zlobe, tega tudi ni storila po kačinem nasvetu, ker je bila gola, zato pravimo, da je Adam šele takrat, ko je zagrizel v jabolko , ugotovil, da je gola, kot Eva, ki š e ni imela časa, da bi se oblekla, zaenkrat je kot lilije, ki ne d elajo in ne predejo 15•

Na pragu vrat sta čisto dobro preživela noč, z enim piškotom za večerjo , Bog, na drugi strani, pa ju je žalosten poslušal, saj ni bil vabljen na zabavo, ki mu je ni bilo treba pripraviti niti je ni predvidel, kasneje bodo iznašli š e en rek, Kjer se bosta združila moški in ženska, bo Bog med njima, s temi novimi besedami se bomo naučili, da raj pravzaprav ni tam, kjer so nam povedali, da je, raj je tukaj, je tam, kamor bo moral iti Bog vsakič, ko ga bo želel okusiti. A ne v tem stanovanju, Ricardo Reis je sam, zaradi močne sladkobe kandirane hruške, hruške, ne jabolka, obč uti slabost, res je, da skušnjave niso več, kar so bile nekoč. V kopalnico si je šel umit lepljive roka, usta, zobe, ne prenese te dolceze, ta beseda ni ne portugalska ne španska, temveč italijanska popačen ka, a je edina, ki se mu zdi v tem trenutku primer na. Samota ga teži kot noč, noč ga ujame kot vaba, po ozkem in dolgem hodniku, pod zelenkasto svetlobo, ki se spušča s stropa, je kot vodna žival, ki se težko premika, nemočna želva brez oklepa. Sede za pisalno mizo, pobrska po svojih papirjih s pesmimi, ki jih je poimenoval ode in je pri tem tudi ostalo, kajti vse mora imeti ime, prebira drobce tu in tam ter se sprašuje, ali je res on njihov avtor, kajti ko jih bere, se v njih ne prepozna, to je bil drug neodvisen, miren in v usodo vdan mož, ravno zato skoraj bog, kajti bogovi so taki, vdani v usodo, mirni, neodvisni, mrtvi opazovalci. Prešine ga misel, da si mora urediti življenje, organizirati čas, se odločiti, kako bo preživel dopoldneve, popoldneve in večere, iti zgodaj spat in zgodaj vstajati, poiskati eno ali dve gostilni, v katerih strežejo zdravo in preprosto hrano, pregledati in popraviti pesmi za knjigo, ki jo bo izdal enkrat v prihodnosti, poiskati primeren prostor za ambulanto, spoznati nove ljudi, potovati po deželi, iti v Porto, Coimbro, obiskati doktorja Sampaia, slučajno srečati Marcendo v Choupalu, v tem trenutku je nehal razmišljati o načrtih in namerah, invalidka se mu je zasmilila, potem

pa je to otožnost usmeril nase in zasmilil se je samemu sebi, Tam sede, je besedi zapisal kot začetek pesmi, a se je takoj domislil, da je pred časom zapisal, Varen sedež na trd ni hrbtenici verzov, na k aterem sedim , kdor je napisal tako oporoko, nima možnosti, da bi bila zapisal drugačno.

Ni še deset, ko se Ricardo Reis odpravi spat. Še vedno dežuje. V posteljo je vzel knjigo, izbral je dve, a je odložil boga blodnjaka, po desetih straneh Prid ige za prvo postno nedeljo je začutil, kako mu ledenijo roke, ker jih je imel zunaj odeje, da bi jih ogrel, niso bile dovolj te plamteče besede, ki jih je prebiral, Preiščite hišo, poiščite najgršo stvar v njej in ugotovili boste, da je to vaša duša, odložil je knjigo na nočno omarico, in ker ga je streslo od mraza, si je privihano rjuho potegnil vse do ust, zaprl oči. Vedel je, da mora ugasniti luč, a če to stori, bo moral zaspati, on pa še ni hotel. V tako hladnih nočeh mu je dajala Lidia termofor z vročo vodo med rjuhe, za koga zdaj to počne, morda za grofa Medinacelija, pomiri se, ljubosumno srce, grof je s seboj pripeljal grofico, tisti, ki je mimogrede uščipnil Lidio v roko, je bil drugi grof, Alba, a ta je star, bolan in impotenten, nosi kositrn meč, a prisega, da je La Colada, ki ga je nosil El Cid Campeador, in je prehajal z očetov na sinove v rodbini Alba, celo španski velikaš je zmožen lagati. Ricardo Reis je nehote potonil v spanec, tega se je zavedel, ko se je vznemirjen prebudil, ker mu je nekdo trkal na vrata, Je morda Lidia, ki se je uspela izmuzniti iz hotela in prišla po tem dežju, da bi z menoj preživela noč, trapica, potem je pomislil, Najbrž sem sanjal , in tako je verjetno bilo, saj naslednjo minuto ni bilo slišati ničesar, Morda so v stanovanju duhovi, morda ga zato niso mogli oddati, na tako dobri lokaciji, tako prostorno, spet je potrkalo, tok, tok, tok, previd no, kot bi ne hotelo biti v nadlego. Ricardo Reis je vstal, zdrknil v copate, se ogrnil v domačo haljo, drgetaje oddrsal skozi sobo v hodnik in vprašal, medtem ko je bolščal v vrata, kot bi mu grozila, Kdo je, s hripavim in tresočim glasom, odkašljal se je in znova vprašal, odgovor je dobil mrmraje, Jaz sem, ni bil duh, bil je Fernando Pessoa, pa ravno danes se je spomnil, da pride. Odprl je, res je bil on, v svoji črni obleki, razoglav in brez površnika, malo verjeten od glave do peta, kljub temu, da je prišel od zunaj, ni bilo na njem kapljice dežja, Lahko vstopim, je vprašal, Doslej me niste še nikoli vprašali za dovoljenje, ne vem, kako to, da imate nenadoma pomisleke, Situacija se je spremenila, zdaj ste v svojem stanovanju in kot pravijo Angleži, pri katerih sem hodil v šolo, človekov dom je njegov grad, Vstopite, bil sem v postelji, Ste spali, Mislim, da sem zadremal, Z menoj ste lahko kar po domače, bili ste v postelji, vrnite se vanjo, ostal bom samo par minut. Ricardo Reis je hitro zlezel med rjuhe, zobje so mu šklepetali od mraza pa tudi od preostanka strahu, niti

domače halje ni slekel. Fernando Pessoa je sedel na stol, prekrižal noge, sklenil roke na kolenih, potem pa se razgledal naokrog s kritičnim očesom, Sem ste se torej preselili, Tako je videti, Zdi se mi malo pusto, Stanovanja, ki so dolgo samevala, dajejo vsa tak občutek, Boste tukaj živel sami, samo vi, Očitno ne, šele danes sem se priselil in že imam obisk, Jaz ne štejem, težko sem komur koli družba, štejete dovolj, da ste me prisilili, da sem zlezel iz postelje v tem mrazu samo zato, da sem vam odprl vrata, navsezadnje vam bom moral dati še ključ, Ne bi ga znal uporabiti, če bi lahko hodil skozi stene, bi vam to nevšečnost prihranil, Je že v redu, ne jemljite mojih besed za slabo, prav razveselil sem se, da ste prišli, prva noč gotovo ne bi bila lahka, Vas je strah, Malo sem se prestrašil, ko sem slišal, da nekdo trka, nisem pomislil, da bi lahko bili vi, vendar me ni bilo strah, samo samota, Dajte, no, kar se tiče samote, se boste pa morali še veliko naučiti, da boste vedeli, kaj to je, Vedno sem živel sam, Tudi jaz, a samota ni to, da živiš sam, samota je, da nismo zmožni delati družbe nekomu ali nečemu, kar je v nas, samota ni drevo sredi ravnice, kjer raste samo, temveč je razdalja med drevesnim sokom v njegovih nedrih in njegovo skorjo , med listi in koreninami, Zdaj pa že trapate, stvari, ki jih govorite, so povezane med seboj, tam ni nobene samote.

Pustiva drevo, poglejte vase in našli boste samoto, Kot je nekdo rekel, samoten hodim med ljudmi, Še hujše je, če smo osamljeni tam, kjer nas sploh ni, Danes ste pa pasje volje, Vsakega kdaj popade, Nisem govoril o tej samoti, ampak o drugi, tisti, ki hodi z nami, ki jo še lahko prenašamo, ki nam dela družbo, Ampak tudi o tej bi se dalo še kaj reči, včasih je ne moremo prenašati, moledujemo za bližino, glasom, drugič spet ta isti glas in ta ista bližina naredita samoto neznosno, Je to mogoče, Je, zadnjič, ko sva se srečala na razgledišču, se spomnite, ste čakali na tisto svoje dekle, Sem vam že povedal, da ni moje dekle, Že prav, ne razburjajte se, lahko pa to še postane, kdo bi vedel, kaj nas čaka jutri, Saj bi bil po letih lahko njen oče, In kaj potem, Spremenite temo, nadaljujte, kar ste prej pripovedovali, Govoril sem o tem, da ste imeli gripo, spomnil sem se prigode med svojo boleznijo, tisto zadnjo, poslednjo in dokončno, Koliko pleonazmov, vaš slog se je zelo poslabšal, Tudi smrt je pleonastična, najbolj pleonastična od vseh stvari, Kaj je bilo potem, Domov je prišel zdravnik, jaz sem ležal v sobi, moja sestra pa je šla odpret vrata, Vaša polsestra, no, življenje je polno polbratov in polsester, Kaj bi radi povedali s tem, Nič takega, nadaljujte, Odprla je vrata in rekla zdravniku vstopite, gospod doktor, tu je ta brezkoristnež, brezkoristnež sem bil jaz, seveda, kot vidite, samota nima meja, povsod jo najdemo, Ste se kdaj čutili resnično brezkoristnega, Težko rečem, ne spominjam pa se, da bi se kdaj počutil resnično koristnega, mislim, da je to tista prva samota, da se ne počutimo

koristne, Četudi drugi mislijo ali pa jih mi navedemo, da mislijo nasprotno, Drugi se mnogokrat motijo, Tudi mi. Fernando Pessoa je vstal, priprl oknice, pogledal ven, Neoprostljivo je, je rekel, da nisem Adamastorja vključil v Sporočilo, pa tako znan velikan s tako jasno simbolično vrednostjo, Ga vidite od tod, Vidim, ubogo bitje, Cam6es ga je uporabil za ljubezensko tarnanje, kimu je verjetno ležalo na duši, in za prerokbe, ki niso bile ravno ne vem kako jasne , da napoveš brodolom tistim, ki gredo na odprto morje, niso potrebni posebni božji darovi, Prerokovanje nesreč je bilo vedno znak samote, če bi Tetida vračala velikanu čustva, bi govoril drugače. Fernando Pessoa je spet sedel, v enakem položaju, Boste še dolgo, je vprašal Ricardo Reis, Zakaj, Zaspan sem, Ne menite se zame, pojdite spat, ko želite, razen če vas moja navzočnost moti, Moti me, ko vas gledam, kako tam sedite na mrazu, Mraz mi ne pride do živega, lahko bi celo sedel v sami srajci, ampak vi pa nikar ne spite v domači halji, to je neprimerno, Saj jo bom zdajle slekel, Fernando Pessoa mu je domačo haljo razprostrl čez posteljno pregrinjalo, ga pokril z odejama, mu materinsko poravnal rjuhe, Zdaj pa zaspite, Fernando, prosim vas, naredite mi uslugo, ugasnite luč, za vas verjetno ne bo problem, če boste v temi. Fernando Pessoa je stopil do stikala, soba se je v trenutku pogreznila v temo, potem pa se je čisto počasi skozi reže oknic vtihotapila noter svetloba uličnih svetilk, svetlobni soj je projiciral na steno medel, m igotav prah. Ricardo Reis je zaprl oči, zamrmral, Lahko noč, Fernando, zdelo se mu je, da je preteklo mnogo časa, preden je zaslišal odgovor, Lahko noč, Ricardo, preštel je še do sto ali pa se mu je zdelo, da je štel, odprl težke veke, Fernando Pessoa je še vedno sedel na istem stolu z rokami, prekrižanimi na kolenu, podoba zapuščenosti, skrajne samote, zakaj, morda zato, ker je brez očal, je pomislil Ricardo Reis, in to se mu je v zmedeni dremavosti zdela najstrašnejša vseh nesreč. Nekje sredi noči se je prebudil, dež je ponehal, svet je potihoma potoval skozi prostor. Fernando Pessoa je še vedno sedel v istem položaju, gledal je proti postelji, brezizrazno , kot kip s praznimi očmi. Veliko kasneje se je Ricardo Reis ponovno prebudil, ko so se zaloputnila vrata. Fernanda Pessoe ni bilo več v sobi, odšel je ob prvem svitu.

10 Mapa cor-de- rosa - rožnati zemljevid -ozemlja Portugalske v Afriki ob koncu XIX. stoletja.

11 Senhor da Cana Verd e, Jezus z zeleni11 trsom (portugalska šola, XVI. stoletje).

12 Pregovor De Espanha nem bon1vento nem bon1casamento - Iz Španije ne prideta ne dober veter ne dobra poroka.

13 Salvador - (od)rešitelj.

14 Zelenkasta senca je Tetida, morska nimfa iz grške mitologije, ena od nereid.

15 Citat iz Svetega pisma, Evangelij po Luku 12,27.

Kot smo že videli v drugem času in na drugem kraju, v življenju naletimo na mnogotere sitnosti. Ko se je Ricardo Reis pozno dopoldan prebudil, je v stanovanju začutil neko navzočnost, morda še ni bila samota, temveč tišina, njena polsestra.

Kar nekaj minut mu je korajža pohajala, kot bi gledal pesek, ki se pretaka skozi peščeno uro, mukoma domišljena primerjava, ki se venomer vrača, nekega dne, ko bomo živeli dvesto let dolgo življenje in bomo sami postali peščena ura in sami opazovali pesek, ki se bo pretakal v nas, je ne bomo več potrebovali, dandanes pa ni tako, saj nam življenje, tako kratko, ne dopušča, da bi se vdajali takšnemu razmišljanju. No, govorili smo o sitnostih. Ko je Ricardo Reis vstal in odšel v kuhinjo, da bi prižgal grelec in plinski štedilnik, je ugotovil, da nima vžigalic, pozabil jih je kupiti. In ker nikoli ne pozabimo samo ene stvari, je videl, da prav tako nima vrečke za kavo, res je, da je moški, kije sam, povsem neuporaben. Najlažja in najbližja rešitev bi bila, da bi potrkal sosedoma, tistemu spodaj ali tistemu zgoraj, Oprostite, prosim, gospa, sem novi najemnik iz drugega nadstropja, včeraj sem se priselil, hotel sem si pripraviti kavico, se okopati, obriti, pa sem brez vžigalic, prav tako nimam vrečke za kavo, a to je še najmanj, brez nje bom zmogel, saj imam še zavoj čaja, tega nisem pozabil, najhuje je, da nimam tople vode, da bi se umil, bi mi lahko posodili vžigalico, najlepša hvala, oprostite, da sem vas motil. Ker so si ljudje bratje, pa čeprav le polbratje, nič ne bi moglo biti bolj naravno, in niti na hladno stopnišče mu ne bi bilo treba, lahko bi prišli in ga vprašali, Ali kaj potrebujete, videl sem, da ste se včeraj vselili, vsi vemo, da se take stvari dogajajo pri selitvah, če ne manjkajo vžigalice, pa se pozabi sol, če se pojavi milo, pa se izgubi krtača za umivanje, sosedje so koristni za take primere, Ricardo Reis ni šel prosit za pomoč, nihče pa tudi ni prišel gor ali dol, da bi mu kaj ponudil na posodo, torej ni imel druge izbire, kot da se je oblekel, obul, si ogrnil šal, da si je z njim skril poganjajočo brado, si poveznil na glavo klobuk, jezen, da je pozabil, še bolj pa, da mora ven v takem stanju iskat vžigalice. Najprej je stopil do okna, da bi ugotovil, kakšno je vreme, oblačno, brez dežja, Adamastor sam, za starca, ki prideta opazovat ladje, je še zgodaj, zdaj sta najbrž doma in se brijeta z mrzlo vodo, ali pa ne, morda jima izmozgani ženi grejeta vrček vode, a le do mlačnosti, kajti moškost portugalskih možakarjev, ki na splošno presega vse, ne dopušča ujčkanja, naj samo spomnimo, da smo potomci v ravni črti tistih Luzitancev, ki so se kopali vledeno mrzlih je zerih Montes Herminios in šli takoj zatem naredit otroka Luzitanki. Pri trgovcu s premogom in gostilničarju

na spodnjem delu soseske je Ricardo Reis kupil vžigalice, pol ducata škatel, da se premogarju jutran ji posel ne bi zdel preskromen, a se je motil, saj se trgovec ni spomnil, da bi sploh kdaj, odkar se svet vrti, opravil tako prodajo na debelo, tu je še vedno v navadi, da prosiš soseda za ogenj.Poživljen s svežim zrakom in potolažen s šalom in odsotnostjo ljudi na ulicah, se je Ricardo Reis podal gor, da bi videl reko in griče na drugi strani brega, ki so bili od tu videti tako nizki, odsev sonca na vodi, ki se je pojavljal in spet izginjal , ko so mimo prihiteli nizki oblaki. Sprehodil se je okoli kipa, da bi pogledal, kdo je njegov avtor, kdaj je bil narejen, tam je datum, tisoč devetsto sedemindvajset, Ricarda Reisa odlikuje duh, ki si vedno prizadeva v kaosu sveta najti simetrije, osem let po mojem odhodu v izgnanstvo so tu postavili Adamastorja, in zdaj, osem let po mojem povratku v domovino, še vedno stoji tukaj, oh, domovina, poklical me je glas tvojih sijajnih prednikov, tedaj sta se na pločniku prikazala starčka, s sveže obritima obrazoma, polnima gub in galunovca, z roke jima binglja dežnik, oblečena sta v odpeti suknji, nimata kravate, a srajci imata zapeti do vratu, ne zato, ker bi bila nedelja, dan spoštovanja, temveč iz občutka, kaj je primerno in dostojno obleči, pa čeprav so stare cunje. Starca se spogledata z Ricardom Reisem, sumničava sta do njegovega postopanja okoli kipa, zdaj sta še bolj prepričana, da ima ta možak neko skrivnost, le kdo je, kaj počne, od česa živi. Preden sedeta, na vlažno klop položita preganjeno vrečevino, potem pa se s premišljenimi, počasnimi kretnjami nekoga, ki se mu ne mudi, razkomodita in se glasno odkašljata, debelinko privleče iz notranjega žepa suknje časopis, O S eculo, tisti, ki prireja človekoljubne prireditve, vedno ga kupujeta ob nedeljah, enkrat eden, drugič drugi, čez en teden bo na vrsti suhec. Ricardo Reis je šel drugič in še tretjič okoli Adamastorja, ugotovil je, da sta starca že nervozna, njegova nemirna navzočnost jima ne pusti, da bi se osredotočila na branje novic, debelinko jih bo prebiral naglas, tako jih bo sam bolje razumel, pomagal pa bo tudi suhcu, ki je nepismen, zatika se mu pri težjih besedah, ki pa jih ni veliko, kajti novinarji nikoli ne pozabijo, da pišejo za množice, in pa, za kakšne množice pišejo. Ricardo Reis je odšel dol do žičnate ograje, kjer se je pretvarjal, da ne vidi starcev, ki sta se že poglobila v svoj časopis, slišati je bilo mrmranje, enega, ki je bral, drugega, ki je poslušal in komentiral, Na denarnici Luisa Ucede je bila odtisnjena barvna fotografija Salazarja, čuden indic ali pa zgolj nenamerna reklamna poteza, ta dežela je polna kriminalnih ugank, na cesti proti Sintri so našli mrtvega moškega, pravijo, da je bil zadavljen, potem ko so ga uspavali z etrom, pravijo tudi, da je med ugrabitvijo močno stradal, pravijo, da je bil zločin zelo podel, beseda, ki da jasno vedeti, da zločina ne odobravamo, zdaj pa izvemo, da je imel umorjeni v denarnici

fotografijo modreca, tega očetovskega diktatorja, kot je tudi podlo, če lahko potegnemo vzporednico, izjavil tisti francoski avtor, katerega ime, zapisano za zanamce, je Charles Oulmont, kasneje bo preiskava potrdila, da je bil Luis Uceda velik občudovalec eminentnega državnika, in razkrila, da je bil v usnje omenjene denarnice vtisnjen še en dokaz Ucedovega patriotizma, emblem Republike, krog z grbom, v katerem so gradovi in ščiti, in nasled njim napisom, Kupujte portugalske izdelke.Ricardo Reis je diskretno odšel, starca pa sta končno dobila svoj mir, tako zatopljena sta bila v dramatično skrivnost, da niti opazila nista, da je odšel.

Tisto dopoldne se ni zgodilo nič drugega, razen drobnih zapletov z grelnikom, ki kar nekaj tednov ni bil v uporabi, porabil je celo goro vžigalic, preden se je plamen uspel obdržati, prav tako ni vredno razpredati o melanholičnem obroku, skodelici čaja in treh suhih kolačkih, ostankih večerje od prejšnjega dne, in kopeli v globoki kadi z nekaj madeži, sredi oblakov pare, obraz si je vestno obril, enkrat, potem še enkrat, kot bi bil nekje dogovorjen za zmenek z neko žensko ali pa bi ga ona prišla na skrivaj obiskat, zakrita z visokim ovratnikom in pajčolanom, neučakana, da zavonja milo, da začuti v nosu prijeten vonj po kolonjski vodi, dokler se ne pomešata z drugimi, močnejšimi in naravnejšimi vonjavami in se zlijejo v en sam vonj po človeškem telesu, neposreden, od katerega zadrhtijo nosnice in se zasopejo prsi, kot po napornem teku.

Pesnikove misli tudi tako blodijo, po zemeljsko, in oplazijo žensko kožo, četudi so ženske tako daleč kot zdaj, vse, kar smo povedali, je plod domišljije, ki je močna gospodarica velike blagodušnosti. Ricardo Reis je pripravljen za odhod, nihče ga ne čaka, ne bo šel k enajsti maši ponudit blagoslovljeno vodo večni neznanki, zdrava pamet bi mu narekovala, naj ostane doma do kosila, saj mora še pospraviti papirje, ima knjige, ki jih lahko bere, in sprejeti mora odločitev, kako si želi v prihodnje živeti, kaj delati, kje bo našel zadosten razlog, da živi in dela, z eno samo besedo, čemu. Dopoldan ni m islil ven, vendar bo moral, trapasto bi bilo, da bi se spet slekel, da bi priznal, da se je oblekel za ven, ne da bi vedel, kaj počne, to se nam večkrat zgodi, prva dva koraka naredimo, ker sanjarimo ali smo raztreseni, potem pa nam ne preostane drugega, kot da naredimo še tretjega, čeprav se zavedamo, da je napačen ali nesmiseln, absolutno veljavna resnica je namreč, da je človek dejansk o neracionalno bitje. Vstopil je v sobo, pomislil je, da bi morda moral postlati posteljo, preden gre ven, sebi ne sme dopustiti, da bi se navzel nemarnosti, a saj ni bilo vredno truda, obiskov ni pričakoval, zato je sedel na stol, na katerem je Fernando Pessoa prebil noč, kot on prekrižal noge, sklenil roke na kolenu in si skušal predstavljati, da je mrtev, gledati z mrtvimi očmi

kipa prazno posteljo, a mu je na levem sencu utripala žila, tako da mu je veka na isti strani obraza trznila, Živ sem, je zamrmral, potem pa, glasno, zvonko, Živ sem, in ker tam ni bilo nikogar, ki bi to zanikal, je v to verjel. Nadel si je klobuk in odšel ven. Starca nista bila več sama, nekaj otrok se je igralo ristanc in skakalo po sliki, narisani s kredo na tla, iz polja v polje, vsak s svojo zapored no številko, ta igra ima veliko imen, nekateri jo imenujejo opica, drugi letalo ali pa nebesa in pekel, pa tudi ruleta in slava, njeno najprimernejše ime pa bi bilo igra človeka, tako je namreč videti, vzravnano telo, razširjene roke, gornji vrh kroga, ki oblikuje glavo ali mišljenje, leži na tlakovcih in gleda oblake, medtem ko otroci skačejo po njem, ne da bi se zavedali svoje krutosti, kasneje bodo na lastni koži izkusili, kako je to, ko bo prišel njihov čas. Tam je tudi nekaj vojakov, ki so prišli prezgodaj, morda pa samo raziskujejo teren, po kosilu namreč, nekako sredi popoldneva, se pridejo sem sprehajat služkinje, če ne dežuje, drugače pa jim bo gospodarica rekla, Glej, Maria, močno dežuje, bolje, da ne greš ven, raje zlikaj, ti bom prištela eno uro na tvoj prosti dan, ki bo šele čez štirinajst dni, podrobnost, ki naj jo dodajamo za tiste, ki niso živeli v času takih privilegijev ali pa ni bila njihova prioriteta, da bi se seznanili z njimi. Ricardo Reis se je sklonil čez zgornji del žične ograje, starca ga nista opazila, nebo se je malo razjasnilo, proti morju je segala dolga modra črta, če bo kakšen parnik danes priplul iz Ria de Janeira, bo imel ugodne razmere. Ricardo Reis, kije zaupal v izboljšanje, ki se je napovedovalo na nebu, je začel svoj sprehod čez Calhariz, se spustil do Cam6esa, tam ga je zgrabilo nenadno hrepenenje, da bi obiskal hotel Bragan<;a, kot tisti sramežljivi fantje, ki so opravili maturo in jim ni več treba hoditi v šolo, ki so jo tolikokrat sovražili, a jo gredo vseeno obiskat, no, prej učitelje in sošolce, ki ponavljajo, dokler se vsi ne naveličajo tega romanja, kije, tako kot vsa, brezsmiselno, romar se utrudi, kraj češčenja pa ga tudi začne ignorirati, le kaj bi počel v hotelu, šel pozdravit Salvadorja in Pimento, Ja, gospod doktor, ste nas pogrešali, se malo pogovorit z Lidio, revico, tako nervozno, ki so jo namenoma in iz zlobe poklicali na recepcijo, Pridi sem, doktor Reis želi govoriti s teboj, Kar tako sem prišel mimo, da bi se zahvalil, da ste tako lepo ravnali z menoj in me tako dobro naučili, tako na prvi kot na drugi stopnji, če se nisem bil zmožen naučiti več, niso krivi učitelji, ampak ta moja trapasta glava. Ko se je spuščal po pločniku nasproti cerkve Martires, je Ricardo Reis vdihnil balzamično sapico, to je žlahtna sapa, kijo izdihujejo pobožnice v njej, zdaj se je začela maša za bitja, ki pripadajo višjemu svetu, tisti, ki ima dober nos, lahko tu prepozna ugledne družine in esence. Po dobrem vonju lahko uganemo, da je baldahin nad oltarji obložen s cofi in resicami, potresenimi s pudrom, in da svečar doda masi vseh vrst sveč

zajetno porcijo pačulija, ko vse skupaj segrejemo, oblikujemo in zagori skupaj s quantum satis kad ila, ta mešanica povzroči pravo opitost duše, ki se ji ni moč upreti, ukrade nam čute, naredi telesa mlahava, izprazni pogled in navsezadnje povzroči zamaknjenost, Ricardo Reis sploh ne ve, kaj zamuja, ko verjame samo v mrtve religije, ne vemo sicer, ali so mu ljubše grške ali rimske, saj kliče tako k enim kot k drugim v svojih pesmih, zadovoljen je, če so v njih bogovi, ne le en sam Bog. Spusti se dol do osrednjega dela mesta po že znani poti, ki je tako spokojna kot nedelje na podeželju, šele popoldan, po kosilu, si bodo prišli stanovalci okoliških četrti ogledovat izložbe trgovin, ves teden čakajo na ta dan, celotne družine z otroki v naročju ali večjimi, ki jih že peljejo za roko, utrujenimi ob koncu dneva, z ožuljenimi petami od slabe obutve, potem prosijo za rižev kolaček, če je oče dobre volje in si želi pokazati javnosti, da je pri denarju, grejo vsi skupaj v mlečno restavracijo, mlečno kavo za vse, in tako bodo prihranili pri večerji, ljudski rek pravi, da za tistega, ki ne je, ker je že sit, škode res ne more bit:bo več ostalo za jutri. Ko napoči čas, gre Ricardo Reis na kosilo, tokrat zavije v Chave de Ouro in si naroči zrezek, da malo pomiri želodec od sladkorja, potem pa, ker je popold ne še dolgo, koliko ur bo še minilo, preden se bo stemnilo, kupi vstopnico za kino, ogledal si bo Čolnarja na Volgi, francoski film s Pierrom Blanchardom, le kakšno Volgo so si izmislili v Franciji, filmi so kot poezija, umetnost iluzije, če pravilno postavimo ogledalo, lahko lužo spremenimo v ocean. Medtem se je spremenilo vreme, ko je prišel iz kina, se je pripravljalo na dež, zato se je odločil iti s taksijem, še dobro, kajti komaj je stopil v stanovanje, komaj je obesil klobuk in slekel dežni plašč, je zaslišal, kako je železni tolkač na zunanjih vratih dvakrat udaril, drugo nadstropje, tukaj, pomislil je, da je Fernando Pessoa, a se mu je zdelo čudno, da pride podnevi in proti svoji navadi tako hrupno, saj bi se na oknu lahko pojavil sosed in vprašal, Kdo je, in začel kričati, Jejhata, duša iz onega sveta, če bi jo s takšno lahkoto prepoznal, bi to pomenilo, da dobro pozna duše iz tega sveta. Sam je odprl okno, pogledal ven, bila je Lidia, ki je že odpirala dežnik, padale so že prve kaplje, debele, težke, Le kaj išče tukaj, zakaj je prišla, še prejšnji hip se mu je zdelo, da je najbednejše živeti v samoti, zdaj pa mu je šla vsiljivka na živce, čeprav bi jo lahko, če bi hotel, izkoristil za razvedrilo telesa, erotični dvoboj bi lahko pomiril njegove živce in ustalil njegove misli. Odšel je do stopnišča in potegnil za žično vrv, videl je, da Lidia že prihaja gor vsa razburjena in previdna, če sta si ti dve stanji diametralno nasprotni, je ona rešila paradoks, umaknil se je nazaj v vežo, ne ravno izrazito ravnodušen, samo zadržan, ravno toliko, kolikor bi to še lahko upravičil spresenečenostjo, Nisem te pričakoval, kaj je novega, to je rekel, ko je vstopila, ko so bila vrata že zaprta, neverjetno ,

take sosede je težko najti, za zdaj jih še nismo niti videli niti ne vemo, kako jim je ime. Lidia je stopila naprej, da bi jo objel, on ji je ustregel, mislil je, da to dela samo, da bi ji naredil uslugo, a v naslednjem trenutku jo je močno objemal, jo poljubljal po vratu, ne posreči se mu je še poljubiti na usta, kot bi mu bila enaka, šele takrat, ko ležita skupaj v postelji, ko se približuje vrhunec in pozabi na vse, ona pa si ne upa niti tega, pusti, da jo poljublja, kakor se mu zljubi, in vse ostalo, a danes ne. Prišla sem samo, da bi videla, ali ste se udobno namestili, tega izraza se je naučila v hotelirstvu, upam samo, da ne bo nihče opazil, da sem se izmuznila, zanimalo me je tudi, kakšno je stanovanje , hotel jo je odpeljati v sobo, a se mu je izvila, Ne bo šlo, ne bo šlo, glas se ji je tresel, a njena volja je bila trdna, kar pomeni, da bi si v resnici želela leči na to posteljo in sprejeti vase tega moškega ali pa vsaj čutiti njegovo glavo na svoji rami, le to, nič drugega, samo dotakniti se njegovih las, kot ljubkovanje, ki si ne upa vsega, če bi si lahko dovolila toliko, to bi si želela, a za recepcijskim pultom hotela Bragana stoji Salvador in se sprašuje, Kje za vraga je ta Lidia, s hitrim korakom gre po vsem stanovanju, kot bi slišala njegov glas, s svojim izkušenim pogledom ugotavlja, kaj vse manjka, ni metel niti veder, niti krp za po tleh ali za prah, niti modrega in belega gospodinjskega mila, niti mandljevega mila, niti varikine, niti plovca, niti sirkove metle, niti sirkovih krtač, niti toaletnega papirja, moški so tako nepremišljeni kot otroci, plujejo na drugo stran sveta in iščejo pot do Indije, potem pa se izkaže, bog pomagaj, da nimajo najosnovnejših stvari, le kaj bi to lahko bilo, kdo bi vedel, morda sama barva življenja, kakršna koli je že. V tem stanovanju kar mrgoli prahu, prašnih muck, nitk, sem in tja sivih las, ki odpadajo generacijam, eni za drugo, ker jim peša vid, tega sploh več ne opazijo, celo pajkom se postarajo mreže, prah jih naredi težke, nekega dne bo žuželka poginila, v svojem zračnem grobu bo ostalo njeno presušeno telesce s skrčenimi nožicami skupaj s skoraj v prah spremenjenimi ostanki muh, njihovi usodi se nihče ne izmuzne, nihče ne ostane za seme, to je velika resnica. Tedaj Lidia naznani, da bo prišla v petek počistit, da bo prinesla, kar manjka, takrat ima prost dan, Ampak ali ne boš šla takrat obiskat mame, Poslala ji bom sporočilo, potem pa bom videla, kaj lahko storim, lahko telefoniram v bližnjo trgovino, pa jo bodo obvestili, Da boš vse nakupila, boš potrebovala denar, Bom založila iz svojega, potem pa bova poračunala, Ah, daj, no, vzemi, sto eskudov bo najbrž dovolj, Oh, Jezus, sto eskudov je pravo bogastvo, V petek te bom torej čakal, vendar mi je malo neprijetno, da boš prišla počistit, Kaj pa je to takega, v takem stanovanju, kakršno je, ne morete živeti, Potem ti bom dal darilce, Nočem darilc, pretvarjajte se, da sem vaša snažilka, Vsak si zasluži svoje plačilo, Moje plačilo je, da lepo ravnate z menoj, te besede so si

nedvomno zaslužile poljub, Ricardo Reis jo poljubi, tokrat vendarle na usta. Njegova roka je že bila na zapahu vrat, videti je, kot da sta si izrekla že vse, pogodba je že zapečatena, a Lidia je brez predhodnega opozorila bleknila, kot da besed ne bi mogla zadržati zase ali pa bi se jih hotela osvoboditi, kolikor hitro je mogoče, Jutri pride gospodična Marcenda, telefonirala sta iz Coimbre, želite, da ji povem, kje stanujete, je vprašala, enako naglo je Ricardo Reis odgovoril, bilo je, kot bi se na ta odgovor že vnaprej pripravil, Ne, hvala, delaj se, kot da ne veš, Lidia je odšla vesela, da je edina varuhinja skrivnosti, a se bridko moti, lahkotno odide dol po stopnicah in opazi, da so vrata v prvem nadstropju priprta, bil je že čas, da sostanovalci potešijo svojo radovednost, zakliče navzgor, kot bi ponavljala dogovor za nudenje uslug, Se vidimo v petek, gospod doktor, ko pridem počistit, to je tako, kot bi rekla radovedni sosedi, Poglej, opravljivka, jaz sem čistilka novega najemnika, si razumela, da si ne boš domišljala česa drugega, njega ne poznam niti od mize niti iz postelje, in jo zelo vljudno pozdravi, Dober dan, gospa, druga ji komaj odgovori, gleda jo nezaupljivo, čistilke ponavadi niso take, tako lahkotne in razigrane, običajno so čemerne, za seboj vlečejo nogo, otrdelo od revme ali krčnih žil, medtem ko se Lidia spušča po stopnicah, jo spremlja z osornim in ledenim pogledom, kakšna punčara je to, v zgornjem nadstropju je Ricardo Reis že zaprl vrata, zavedajoč se svoje dvojnosti, ki jo je premleval v mislih, Ne, ne daj Marcendi mojega naslova, če bi bil lojalen in odkritosrčen mož, bi dodal, Saj ga že pozna, poslal sem ji ga v pismu, ki sem ji ga napisal in poslal na poštno ležeče, da ne bi oče kaj posumil. In če bi hotel iti še dlje v svojem priznanju, odpreti srce, bi rekel, Od zdaj naprej bom doma, samo jest bom šel ven, pa še to na hitro, ves čas bom pogledoval na uro, ves čas bom tu, ponoči, dopoldne in popold ne, ves čas, kar bo ona v Lizboni, jutri, v ponedeljek, gotovo ne bo prišla, vlak prispe pozno, a morda me obišče v torek, v sredo, v četrtek, Ali v petek, V petek ne, takrat bo Lidia čistila tukaj, Ampak kaj je to pomembno, bi bili pa skupaj, vsaka na svojem mestu, služkinja in dekle iz dobre družine, ni nevarnosti, da bi se pomešali, Marcenda nikoli ne ostane toliko dni v Lizboni, pride samo na pregled, res, da je tu še očetova aferica, Prav, ampak kaj pričakujete, da se bo zgodilo, če pride k vam domov, Ničesar ne pričakujem, želim si le, da bi prišla, in nič drugega, Mislite, da bi dekle kot Marcenda, tako lepo vzgojeno, z nepopustljivim moralnim kodeksom njenega očeta notarja, obiskovalo samskega moškega v njegovem stanovanju, samo, mislite, da se take stvari dogajajo v resničnem življenju, Nekoč sem jo vprašal, zakaj me je želela videti, pa mi je odgovorila, da ne ve, v takih primerih je to odgovor, ki zbuja največ upanja, mislim, Nekdo ne ve, drugi se pretvarja, da ne ve, Tako je videti, Natančno

tako, kot sta bila Adam in Eva v raju, Kakšno pretiravanje, niti to ni raj niti ona ni Eva niti jaz Adam, kot veste, je bil Adam malce starejši od Eve, samo nekaj ur sta bila razlike, ali pa dni, ne spomnim se točno, Adam je vsak moški, vsaka ženska pa Eva, enaka, drugačna in nujno potrebna, in vsak od nas je prvi človek, prvi moški ali prva ženska, vsak enkraten, Četudi je, če sem prav ocenil, ženska še naprej bolj podobna Evi kot moški Adamu, Na srečo, Ali tako govorite, ker se spominjate svoje izkušnje, Ne, tako govorim, ker nam vsem ustreza, da je tako, Vi bi si želeli, Fernando, vrniti na začetek, Moje ime ni Fernando, Ah.

Ricardo Reis ni odšel ven na kosilo. Za veliko mizo v dnevni sobi, pri kateri mu je delalo družbo sedem praznih stolov, pod svetilko s petimi kraki in dvema pregorelima žarnicama, je popil čaj in pojedel tri biskvitne kolačke, eden je še ostal na krožniku, ko je potegnil črto, je videl, da mu manjkata dve števili, štirica in šestica, hitro se mu je posrečilo najti prvo, skrivalo se je v vogalih pravokotne sobe, da pa je odkril šestico, je moral vstati, poiskati tod in tam, s tem iskanjem se je dokopal do osmice, toliko je bilo namreč praznih stolov, navsezadnje pa se je odločil, da bo sam šestica, lahko bi bil katero koli število, če je že, dokazano, nešteti. Z napol ironičnim in napol potrtim nasmeškom je zmajal z glavo in zamrmral, Mislim, da se mi že meša, potem je odšel v sobo, na ulici je bilo slišati nenehen hrum voda, tistih, ki so padale z neba, tistih, ki so tekle po odvodnih kanalih proti nižje ležečim soseskam Boavista in Conde Barao. Na kup še nepospravljenih knjig je šel iskat The God of the Labyrinth, sedel na stol, na katerem je sedel Fernando Pessoa, z eno od odej s postelje se je pokril čez kolena in začel brati spet od začetka, na prvi strani. Truplo, ki ga je našel prvi šahist, je z razprtimi rokami zasedalo polja kraljevih in kraljičinih kmetov in še naslednji dve v smeri proti nasprotnikovim poljem. Nadaljeval je z branjem, a še preden je prišel do mesta, kjer je prejšnjikrat nehal brati, se mu je začelo dremati. Legel je, mukoma prebral še dve strani in zaspal na praznem prostoru pred poglavjem, med sedemintrideseto in osemintrideseto potezo, ravno ko je drugi igralec razmišljal o tekačevi usodi. Ni vstal, da bi ugasnil stropno luč, vendar je bila ta ugasnjena, ko se je sredi noči prebudil, pomislil je, da je najbrž vendarle vstal, pritisnil na stikalo, nekatere stvari počnemo nezavedno, telo se, če le more, izogne nelagodnostim, zato spimo na predvečer bitke ali usmrtitve, zato naposled umremo, ker ne moremo več prenašati zaslepljujoče svetlobe življenja.

Zjutraj je bilo nebo še vedno prekrito s temnimi oblaki. Ker je pozabil zapreti oknice, je jutranja sicer siva svetloba preplavila sobo. Pred seboj je imel dolg dan, dolg teden, najbolj od vsega mu je prijalo ostati v postelji, pod toplimi odejami, pustiti rasti brado, ki se bo spremenila v mah, dokler mu nekdo ne bo potrkal na vrata, Kdo je, Marcenda, in on bi od vznemirjenja vzkliknil, Samo trenutek, v par sekundah bi si za silo uredil brado in lase, sveže okopan, okusno oblečen v čista oblačila, da bi lahko sprejel pričakovan obisk, Vstopite, prosim, kako prijetno presenečenje. Ne enkrat, dvakrat so mu trkali na vrata, najprej mlekarica, da bi izvedela, ali gospod doktor želi, da mu dostavijo mleko vsako jutro, potem pek, da bi izvedel, ali gospod doktor želi, da mu dostavijo kruh vsako jutro , in obema je odgovoril pritrdilno, Potemtakem naj gospod doktor pustijo zvečer vrček za mleko na predpražniku, Potemtakem naj gospod doktor obesijo zvečer vrečko za kruh na kljuko, Ampak kdo vam je povedal, da sem se vselil sem, Gospa iz prvega nadstropja, Aha, kako pa je s plačilom, Če želite, lahko plačate na teden ali na mesec, Pa reciva tedensko, Da, gospod doktor, Ricardo Reis ni vprašal, kako to vedo, to je vprašanje, ki ga ni vredno postavljati, vendar smo slišali, da ga je Lidia tako naslovila, ko je odhajala dol po stopnicah, spodnja soseda je bila tam in je slišala. Iz mleka, čaja in svežega kruha si je Ricardo Reis pripravil zdrav zajtrk, pogrešal je le maslo in marmelado, a sveže žemljice so tako okusne tudi brez vsega, če bi imela kraljica Marija Antoaneta tak kruh, ji ne bi bilo treba ves čas uživati briošev. Manjka mu samo še časopis, a tudi tega mu bodo prinesli. Ricardo Reis je ravno v sobi, ko zasliši klice prodajalca časopisov, Kupite O S eculo, kupite Noticias, nagloma odpre okno in že prileti do njega časopis, preganjen kot skrivnostno pismo, navlažen od črnila, ki mu tako vreme ne dopusti, da bi se posušilo, na prstih mu ostanejo malce mastni črnkasti madeži, kot od grafita, odslej bo vsako jutro ta golob prinašalec potrkal na njegovo šipo, dokler mu ne bodo od znotraj odprli, klice prodajalca časopisov je slišati vse do konca ulice, in če se okno odpira počasi, kar se zgodi skoraj vedno, časopis poleti visoko v zrak, se zavrtinči kot disk, potrka enkrat, potrka še enkrat, Ricardo Reis se je že pokazal, odprl okno na stežaj in ujel v roke pernatega sla, ki nosi novice iz sveta, nagne se čez okenski okvir in reče, Hvala, gospod Manuel, in prodajalec mu odgovori, Nasvidenje jutri, gospod doktor, a to bo kasneje, zdaj se še dogovarja o plačilu, najbolje, da je mesečno, kot je običajno pri zanesljivih strankah, tako se izognemo potrati časa in sitnostim z vsakodnevnim pobiranjem treh centov, pičle vsote.

Zdaj pa nastopi čakanje.Prebira lahko časopise, na prvi dan tudi večerno izdajo, lahko ponovno prebere ode od začetka, jih premisli, pretehta in popravi, ali pa se ponovno loti branja o labirintu in njegovem bogu, gleda z okna nebo, posluša, kako se na stopnišču pogovarjata sosedi iz prvega in tretjega nadstropja, dojame, da sta ta dva predirljiva glasova odslej njegov vsakdan, spi, drema in se prebudi, odide ven samo na kosilo, in še to na hitrico, nekam blizu, v gostišče na Calharizu, se povrne k že prebranim časopisom, k svojim že ohlajenim odam, k šestim hipotezam o rezultatu devetinštiridesete poteze, gre mimo ogledala, se vrne, da ugotovi, ali je tisti, ki je šel mimo, še tam, ugotovi, da je ta tišina nevzdržna brez ene same note glasbe, v bližnji prihodnosti si bo kupil radio, in da bi ugotovil, kaj mu najbolj ustreza, poišče oglase znamk Belmont, Philips, RCA, Philco, Pilot, Stewart-Warner, naredi si zapiske, napiše superheterodinski, vendar od besede razume samo super, a je kljub temu v dvomih, in, ubogi samotnež, osupne spričo oglasa, ki obljublja ženskam izjemne prsi v treh do petih tednih po pariških metodah Exuber, skladno s tremi temeljnimi deziderata, Bust Raffermer, Bust Developer, Bust Reducer, to angleško-franco sko spakedranščino v konkretne rezultate prevede Madame Helene Duroy, iz ulice Miromesnil, ki se seveda nahaja v Parizu, kjer vse tiste čudovite ženske uporabljajo metode za učvrstitev, povečanje in zmanjšanje prsi, eno za drugo ali vse hkrati. Ricardo Reis pregleda še druge osupljive oglase, tistega za krepčilni tonik Banacao, pa za hranljivo vino z mesnim ekstraktom, za avtomobil Jowett, ustno vodico Pargil, milo Srebrna noč, vino Evel, za dela Mercedes Blasco, za Selvo, za Saltratos Rodel, za vsenavzoča Pisma portugalske nune, za knjige Blasca Ibaiieza, za zobne krtačke Tek, za zdravilo proti bolečinam Veramon, za barvo za lase Nevesta, za Desodorol za podpazduhe, potem se potrpežljivo vrne na že prebrane novice, umrl je Aleksander Glazunov, skladatelj Stenke Razin , Salazar, ta očetovski diktator, je odprl delilnice hrane na Državni fundaciji za veselje pri delu, Nemčija je naznanila, da ne bo umaknila svoje vojske iz Porenja, nova neurja so zdesetkala Ribatejo, v Braziliji je bilo razglašeno vojno stanje in prijetih na stotine ljudi, kakor je rekel Hitler, Ali premagamo svojo usodo ali pa umremo, v provinco Badajoz, kjer je na tisoče delavcev zasedlo podeželska posestva, so bile poslane vojaške sile, v spodnjem domu je nekaj govorcev zatrjevalo , da je treba rajhu priznati enake pravice, nove in vznemirljive podrobnosti primera Uceda, začelo se je snemanje M ajske revolucije, ki pripoveduje zgodbo o dezerterju, ki pride na Portugalsko, da bi zanetil revolucijo, ne tisto, drugo, in se zaradi hčerke lastnice penziona, v katerem se nastani pod tujim imenom, začne boriti za nacionalistične ideale, to novico je Ricardo Reis prebral enkrat, dvakrat, trikrat, trudil se je namreč

znebiti se bledega odmeva, ki mu je brnel nekje globoko v spominu, To me na nekaj spominja, a tudi po tretjem branju ga je spomin pustil na cedilu, in šele ko je prebiral drugo novico, o splošni stavki v La Corufli, je nerazločno mrmranje postalo jasno in definirano, nikakor ni šlo za star spomin, temveč za Zaroto, tisto knjigo, tisto Marilio,zgodbo tiste druge spreobrnitve v nacionalizem in njegove ideale, ki ima, če ocenjujemo po danih in nenehnih dokazih, med svojimi najučinkovitejšimi propagandistkami ženske, in to s tako sijajnimi rezultati, da celo literatura in sedma umetnost dajeta ime in zasluge tem čistim in samoodrekajočim se angelom, ki gorečno iščejo zablodele moške duše, če so izgubljene, še toliko bolje, nobena se jim ne more upreti, ko položijo roko na ramo ali namenijo prečist pogled skozi kapajočo solzo, ni jim treba pošiljati kopije uradnih obvestil, ne zaslišujejo vse skrivnostne kot pomočnik vodje na policiji niti budno ne asistirajo kot Victor.Te ženske spretnosti presegajo v mnogočem tehnike, ki smo jih že omenili in ki so učvrstiti, povečati in zmanjšati, razen če ne bi bilo pravilneje reči, da te spretnosti na začetku izhajajo iz omenjenih treh, tako v dobesednem smislu kot tudi v svojih vzrokih in posledicah, vključno z zanosnimi izbruhi in pretiravanjem pri metaforah ter neugnanim povezovanjem idej. Svete ženske, gibalo odrešenja, portugalske nune, Marijine hčere usmiljenke, ne glede na to, kje so, v samostanih ali v bordelih, v palačah ali v kolibah, hčerke lastnice penziona ali senatorja, kakšna astralna in telepatska sporočila si morajo izmenjati med seboj, da bo od tako raznolikih bitij in iz tako različn ih okoliščin po naših zemeljskih kriterijih nastal usklajen in odločilen učinek, ki je nič več in nič manj kot odrešitev izgubljenega možakarja, kajti v nasprotju s tistim, kar pravi rek, moški vedno pričakuje, da se mu svetuje, in kot najvišjo nagrado mu enkrat podarijo svojo sestrsko prijateljstvo, drugič pa ljubezen, telo in prednosti ljubeče žene. Zato moški ohranja živo in neuničljivo upanje na srečo, ki bo prišla, če bo prišla, v svetniškem siju angela, ki se je pravkar spustil iz višav in z oltarja, kajti to je, navsezadnje, recimo bobu bob, le drugotno izražanje marijanskega kulta, placenta, če je dovoljeno uporabiti to besedo, Marilia in hčerka lastnice penziona, obe utelešenje device Marije, pobožno gledata in polagata blažilne roke na telesne in duševne rane in storita čudež ozdravitve in politične preobrazbe, človeštvo bo naredilo velik korak naprej, ko bodo takšne ženske zavladale. Ricardo Reis se je nasmihal, medtem ko je skušal iz misli pregnati te žalostne nespoštljivosti, ni prijetno gledati moškega, kako se nasmiha samemu sebi, zlasti če se smehlja ogledalu, še dobro, da to počne za zaprtimi vrati, stran od oči javnosti. Kaj pa Marcenda, kakšne vrste ženska je Marcenda, vprašanje je izven konteksta, čisto miselno preigravanje nekoga, ki nima nikogar, s komer bi se pogovarjal, najprej bo treba ugotoviti,

ali si sploh upa priti sem, k njemu, v stanovanje, potem bo morala povedati, pa četudi tega ne bo želela ali ne bo znala opisati z besedami, zakaj je prišla in čemu, na ta zaprt in odmaknjen kraj, kije kot velika pajčevina, v središču katere preži ranjena tarantela.

Danes je poslednji dan roka, ki ga ni nihče določil. Ricardo Reis pogleda na uro, nekaj minut čez četrto je, okno ima zaprto, na nebu je le visoko nekaj redkih oblakov, če Marcenda ne bo prišla, ne bo imela običajnega opravičila, ki je v zadnjem času skupno zamudnikom, Saj sem hotela priti, a je tako močno deževalo, nisem mogla iz hotela, kljub temu, da očeta ni bilo, nedvomno je bil na enem od svojih ljubezenskih obiskov, da bi me upravnik Salvador gotovo vprašal, glede na to, kako zaupen odnos imamo, Gospodična Marcenda, pa ja ne boste šli ven, v takem dežju. Enkrat, desetkrat je Ricardo Reis pogledal na uro, pol petih je, Marcenda ni prišla in najbrž tudi ne bo, stanovanje se pogreza v temo, pohištvo počasi prekrivajo trepetljave sence, zdaj doume Adamastorjevo trpljenje. In ker bi bilo vse, kar bi bilo več, krutost, se v zadnjem hipu zaslišita dva udarca tolkala na vratih. Zdi se, da se je stavba zatresla od vrha do tal, kot bi ji potresni val zamajal temelje.

Ricardo Reis ni stekel do okna, torej ne ve, kdo bo vstopil, ko gre do stopnic potegnit za žično vrv, zasliši, kako gornja soseda odpira vrata in pravi, Ah, oprostite, mislila sem, da je trkalo zame, dobro znani stavek, ki se deduje in prenaša iz generacije v generacijo radovednih sosed, kivtikajo nos v tuja življenja, z majhno spremembo v izrazu, če je tolkalo zamenjal električni zvonec, potem rečejo zvonilo namesto trkalo, a laž ostaja ista. Marcenda je : Ricardo Reis jo, nagnjen čez stopniščno ograjo, gleda, kako prihaja gor, sredi prve stopniščne rame ona pogleda gor, da bi se prepričala, ali tam res stanuje tisti, ki ga išče, nasmehne se, tudi on se nasmehne, to sta nasmeha, ki imata prihod nost, ne pa tisti v ogledalu, to je razlika. Ricardo Reis se pomakne nazaj do vrat, Marcenda se vzpenja po zadnji rami, šele takrat on opazi, da ni prižgal luči na stopnišču, sprejme jo skoraj v temi, in medtem ko koleba, kaj naj naredi, naj prižge, naj ne prižge, se na drugi ravni razmišljanja čudi, kako je mogoče, da je njen nasmešek tako sijoč, ko ga gleda od spodaj, kaj pa ji bom rekel, ko bo stala pred menoj, ne morem je vprašati, Kako ste, ali pa neotesano vzklikniti, Ja, živjo, saj ste kot rož,ca, ali pa romantično jadikovati, Nisem vas več pričakoval, sem samo še obupoval, kje ste hodili tako dolgo, vstopila je, zaprem vrata, nobeden od naju še ni izrekel besede.

Ricardo Reis jo prime za desno roko, ne zato, da bi jo pozdravil, rad bi jo le vodil po tem domačem blodnjaku, v spalnico pa nikoli, saj ni primerno, v jedilnico bi bilo trapasto, na katera stola bi sedla pri tisti dolgi mizi, eden ob drugega, nasproti, in

koliko bi jih sedelo tam, če je on brezštevilni, ona pa tudi gotovo ni ena sama, torej bo najbolje v delovno sobo, ona bo sedla na en kavč, jaz pa na drugega, vstopila sta, obe luči sta prižgani, tista na stropu, tista na pisalni mizi. Marcenda se ozre naokrog in gleda težko pohištvo, polici s par knjigami, zeleni pivnik, tedaj Ricardo Reis pravi, Poljubil vas bom, ona ne odgovori, s počasno kretnjo je z desnico poprijela levi komolec, le kakšen pomen ima ta gib, nasprotovanje, prošnjo za premirje, predajo, roka čez telo pomeni pregrado, morda odklonilen odgovor, Ricardo Reis naredi korak naprej, ona se ne premakne, še en korak, skoraj se je že dotika, tedaj Marcenda izpusti komolec, pusti, da ji desnica omahne ob telo, začuti jo tako mrtvo kot levico, življenje, ki je v njej, je razdeljeno med njeno razbijajoče srce in tresoča se kolena, vidi, kako se ji možakov obraz počasi približuje, čuti, kako v grlu vznika stok, svojem, njegovem, ustnice se dotaknejo, to je poljub, pomisli, a to je samo začetek poljuba, njegova usta se prisesajo na njena, njegove ustnice razprejo njene, takšna je usoda telesa, da se odpre, zdaj jo roke Ricarda Reisa stiskajo okoli pasu in ramen in jo privijajo k sebi, prvič se njene prsi pritisnejo ob moška prsa, ona spozna, da se poljub še ni končal, da v tem trenutku sploh ni predstavljivo, da bi se kdaj končal in bi se svet povrnil na začetek, v svojo prvotno nedolžnost, spozna tudi, da mora storiti še kaj, ne samo stati tam s povešenimi rokami, njena desnica se vzdigne do ramen Ricarda Reisa, levica je mrtva ali pa spi, zato sanja, v sanjah pa se spomni gibov iz nekega drugega časa, izbere, naniza, poveže tiste, ki jo v sanjah dvignejo do druge roke, zdaj se prsti že lahko prepletejo, prekrižajo za tilnikom tega moškega, Ricardu Reisu ni dolžna ničesar, na poljub odgovori s poljubom, rokam z rokami, Pomislila sem na to, ko sem se odločila priti, pomislila sem na to, ko sem odšla iz hotela, pomislila sem na to, ko sem se vzpenjala po stopnicah in sem vas videla, kako se nagibate čez stopniščno ograjo, Poljubil me bo. Desnica se umakne z ramena, zdrsne, izčrpana, levica pa ni bila nikoli tam, napoči čas, ko se telo skoraj opotekaje odmakne, poljub je dosegel mejo, ko sam ni več dovolj, ločiva se, preden naju naraščajoča razvnetost ne odvede na naslednjo stopnjo, v kateri pride do eksplozije drugačnih poljubov, naglih, kratkih, zasoplih, pri katerih se usta ne zadovoljijo samo z usti, a se k njim stalno vračajo, kdor ima vsaj nekaj izkušenj s poljubi, ve, da je tako, ne pa Marcenda, ki jo prvič v življenju objema in poljublja moški, in nenadoma ugotovi, vse njeno telo znotraj in zunaj kože ugotovi, da bolj ko je poljub dolg, večja je hlepeča potreba po novem v crescendu, ki mu ni videti konca, morda je še druga pot, kot ta stok v grlu, ki se niti ne razraste niti ne izbruhne, slaboten glas prosi, Pustite mi, in doda, kdo bi vedel iz kakšnih predsodkov, kot bi se bala, da ga je užalila, Pustite mi sesti. Ricardo Reis jo

odvede do kavča, ji pomaga, ne ve, kaj naj stori, kaj naj reče, ali naj ji izpove ljubezen ali se ji zgolj opraviči, naj pri tem poklekne pred njo, naj molči in počaka, da spregovori ona, vse se mu je zdelo narejeno , nepošteno, edino resnične so bile besede, Poljubil vas bom, in to je naredil. Marcenda sedi, levico je položila v naročje, da je na očeh, kot bi jo imela za pričo, tudi Ricardo Reis je sedel, gledata se, oba čutita svoji telesi kot veliki šepetajoči školjki, in Marcenda pravi, Morda ne bi smela tega reči, vendar sem pričakovala, da me boste poljubili. Ricardo Reis se je nagnil naprej, jo prijel za desnico, si jo privzdignil k ustnicam in končno spregovoril, Ne vem, ali sem vas poljubil iz ljubezni ali iz obupa, ona pa je odgovorila, Še nihče me ni poljubil, zato ne znam razlikovati med ljubeznijo in obupom, A boste vsaj vedeli, kaj ste čutili, Poljub sem čutila, kot najbrž morje čuti val, če so te besede smiselne, a važno je, kaj čutim zdaj, ne pa, kaj sem čutila tedaj, Vse te dni sem vas čakal in se spraševal, kaj se bo zgodilo, če boste prišli, nikoli si nisem mislil, da se bo to zgodilo, šele ko sva vstopila semkaj, sem ugotovil, da bi bilo edino smiselno, da vas poljubim, in ko sem vam ravno prej rekel, da ne vem, ali sem vas poljubil iz ljubezni ali iz obupa, sem morda v tistem trenutku vedel, kaj to pomeni, zdaj pa ne več, Hočete reči, da niste več obupani ali da ne čutite ljubezni do mene, Mislim, da vsak moški ljubi tisto žensko, ki jo poljublja, čeprav to počne iz obupa, Iz kakšnih razlogov bi se lahko počutili obupani, Iz enega samega razloga, občutka praznine, Kako se lahko človek, ki lahko uporablja obe svoji roki, pritožuje, Saj se ne pritožujem, pravim samo, da mora biti moški zelo obupan, da reče ženski, kar sem sam rekel vam, poljubil vas bom, Morda pa ste to rekli iz ljubezni, Iz ljubezni bi vas poljubil, ne pa tega vnaprej najavil, Torej me ne ljubite, Rad vas imam, Tudi jaz vas imam rada, Vendar pa se nisva zaradi tega poljubila, Res ne, Kaj bova storila zdaj, po tem, kar se je zgodilo, Sedim tukaj, v vašem stanovanju, pred moškim, s katerim sem se pogovarjala trikrat v življenju, prišla sem, da bi vas videla, se z vami pogovarjala in dobila poljub, o drugih stvareh pa nočem razmišljati, Nekega dne bova morda morala tudi to, Morda nekega dne, a ne danes, Prinesel vam bom skodelico čaja, imam tudi nekaj kolačkov, Pomagala vam bom, potem pa bom morala iti, če se oče vrne v hotel in povpraša po meni, Razkomodite se, slecite suknjič, Tako mi je v redu.

Čaj sta popila v kuhinji, potem ji je Ricardo Reis razkazal stanovanje, spalnico sta si ogledala s praga, samo ošinila sta jo s pogledom, potem sta se vrnila v delovno sobo in Marcenda je vprašala, Ste že začeli sprejemati paciente, Ne še, morda bom odprl ordinacijo, četudi za kratek odpiralni čas, moral bi se spet ustaliti, To bi bilo za začetek, To vsi potrebujemo,

začetek, Vas je policija še kaj nadlegovala, Ne, zdaj niti ne vejo, kje stanujem, Če hočejo, bodo hitro izvedeli, Kaj pa vaša roka, Moja roka, dovolj je, da jo pogledate, nič več ne upam na ozdravitev, moj oče, Vaš oče, Moj oče meni, da bi morala iti v Fatimo, pravi, da je čudež mogoč, če bom imela vero, da so jih tudi drugi že doživeli, Če verjamemo v čudeže, ne moremo pričakovati ničesar več od upanja, Jaz mislim, da se njegovemu ljubimkanju bliža konec, saj je precej dolgo trajalo, Povejte mi, Marcenda, v kaj verjamete, V tem trenutku, Ja, V tem trenutku verjamem samo v vaš poljub, Lahko ga ponoviva, Ne, Zakaj ne, Ker nisem prepričana, da bom čutila enako, zdaj pa grem, jutri zjutraj odpotujeva. Ricardo Reis jo je pospremil, iztegnila mu je roko v pozdrav, Pišite mi, tudi jaz vam bom pisala, Se vidiva čez en mesec, Če bo oče še hotel priti, Če ne bosta prišla, bom šel jaz v Coimbro, Pustite mi oditi, Ricardo, preden vas jaz prosim za poljub, Marcenda, ostanite, Ne.

Nagloma je stekla dol po stopnicah, ne da bi se ozrla gor, vhodna vrata so loputnila. Ko je Ricardo Reis vstopil v spalnico, je nad svojo glavo zaslišal korake, potem pa še okno, ki se je odprlo, to je soseda iz tretjega nadstropja, ki se hoče na lastne oči prepričati, kakšne vrste ženska je obiskala novega najemnika, zanima jo, ali miga z boki, če je tako, se hudo motim ali pa pri tej stvari nekaj zelo smrdi, in to v tej hiši, ki je bila tako mirna, tako dostojna.

Dialog in razsodba, Včeraj je prišla ena, danes druga, pravi soseda iz tretjega nadstropja, Tiste, ki je bila tu včeraj, nisem opazila, sem pa videla, kako je prišla ta od danes počistit, pravi soseda iz prvega nadstropja, Ampak glejte, ni videti kot čistilka, Imate čisto prav, bolj je dajala videz služkinje premožne družine, če ne bi bila tako založena z zavoji in nosila mandljevega mila, prepoznala sem ga po vonju, pa tudi nekaj omel, bila sem namreč na stopnicah in iztepala predpražnik, ko je vstopila, Včerajšnja je bila mlado dekle, nosila je lep klobuček, kakršni so dandanes v modi, a ni ostala dolgo, kaj se vam zdi vse skupaj, soseda, Odkrito povedano, soseda, ne vem, kaj naj vam rečem, jut ri bo osem dni, kar se je priselil, pa sta k njemu prišli že dve ženski, Ta je prišla počistit, seveda, moški, ki je sam, potrebuje nekoga, ki mu pospravi po hiši, druga pa je lahko sorodnica, najbrž ima družino, Vendar se mi zdi zelo čudno, ste opazili, soseda, da je ves teden odhajal ven samo v času kosila, dan in noč je prebil v stanovanju, Ste vedeli, soseda, da je zdravnik, Takoj sem izvedela, čistilka ga je nagovorila z gospod doktor, ko je bila tukaj v nedeljo, Mislite, da je res zdravnik ali je odvetnik, Tega pa ne bi vedela, soseda, a ne skrbite, ko bom šla plačat najemnino, bom tako mimogrede vprašala, upravnik mora vedeti, Potem mi povejte, če je res zdravnik, saj je vedno dobro imeti doktorja pri roki, nikoli ne veš, kdaj ga boš potreboval, Samo, če je zanesljiv, Bom videla, če mi uspe ujeti čistilko, da ji povem, da mora vsak teden pomiti svojo ramo stopnic, te stopnice so bile vedno kot iz škatlice, Ja, povejte ji, naj si ne misli, da sva njeni služkinji, Ah, še tega bi se manjkalo, bi videla, s kom ima opravka, je navrgla soseda iz tretjega nadstropja in tako zaključila dialog in razsodbo, pozabila je edinole omeniti nemi prizor, ko je šla počasi in tiho kot miška v svojih tkanih copatah gor do svojega stanovanja in se prav pred vrati Ricarda Reisa ustavila in prisluhnila, z ušesom na ključavnici, slišala je, kako teče voda in čistilko, ki je potihoma prepevala.

Za Lidio je bil to zelo naporen dan. Nadela si je delovno haljo, ki jo je prinesla s seboj, spela si je lase in si jih prekrila z naglavno ruto, si zavihala rokave in se z navdušenjem vrgla v delo, okretno se je izmikala igrivim rokam Ricarda Reisa, ki se mu je dozdevalo, da se to pričakuje od njega, ko so se njune poti križale, kako se je motil, pomanjkanje izkušenj in psihološkega uvida, kajti edini užitek, ki ga ta ženska zdaj hoče, je tisti ob brisanju, pomivanju in pometanju, tako navajena je tega dela, da se niti ne napreza, zato popeva, potihoma, da si ne bi sosedje mislili, kaj si čistilka dovoli že prvikrat, ko je

prišla delat domov h gospodu doktorju. Ko je napočil čas za kosilo, je Ricardo Reis, ki ga je vse dopoldne odganjala iz spalnice v delovno sobo, iz delovne sobe v dnevno sobo, iz dnevne sobe v kuhinjo, iz kuhinje v shrambo, iz shrambe v kopalnico in iz kopalnice, da se je ponovilo vse od prej v nasprotnem vrstnem redu, s kratkima premoroma v obeh praznih sobah, ko je videl, da je čas za kosilo in se Lidia ni hotela odlepiti od dela, je z nekakšno zadrego v glasu, ki je izdajala razumski zadržek, rekel, Veš, doma nimam nič hrane, če te besede ne bi bile tako slab prevedek misli, povejmo drugače, če ne bi bile zamaskirana maska, bi se stavek glasil takole, Na kosilo grem, a tebe nočem odpeljati s seboj v restavracijo, ne bi bilo primerno zame, kaj boš naredila, ona pa bi odgovorila s prav takšnimi besedami, kot jih izgovarja zdaj, Lidia vsaj ni dvolična, Pojdite na kosilo, le pojdite, prinesla sem si lonček juhe iz hotela in nekaj raguja, pogrela ju bom in mi ne bo hudega, pa še to, ne vračajte se prav kmalu, tako se ne bova ves čas umikala drug drugemu, ko je to izrekla, se je smejala, s hrbtiščem leve roke si je brisala oznojeno lice, z drugo pa si je popravljala naglavno ruto, ki ji je drsela z glave. Ricardo Reis se je dotaknil njene rame in rekel, Potemtakem pa nasvidenje, in je odšel, bil je sredi stopnišča, ko je zaslišal, kako se odpirajo vrata v prvem in tretjem nadstropju, bili sta sosedi, ki sta prišli v zborčku reč Lidii, Dekle, ne pozabite pomiti tistega dela stopnišča, ki pripada gospodarju, ko sta zagledali doktorja, sta hitro smuknili noter, ko bo Ricardo Reis stopil na ulico, bo soseda iz tretjega odšla do tiste iz prvega in obe bosta šepetali, Kako sem se prestrašila, Ste že videli kaj takega, da gre gospodar od doma in pusti v stanovanju čistilko samo, ta pa je zaupljiv, Morda je že delala zanj v prejšnjem stanovanju, Možno, soseda, čisto možno, ne morem reči, da ne, je pa tudi možno, da imata nekaj, moški so taki faloti, izkoristijo vsako priliko, Ampak ta je konec koncev vseeno zdravnik, Zdravnik gor ali dol, soseda, morda je le na papirju, kar pa se tiče moških, nasede jim lahko samo tisti, ki jih ne pozna, Moj spet ni tako slab, Ah, tudi moj ne, Se vidiva, soseda, ne pustite, da se vam punčara izmuzne, Nič ne skrbite, ne bo odšla, ne da bi ji povedala, kaj in kako, Ni bilo potrebno. Sredi popoldneva je Lidia odšla na stopnišče, opremljena z metlo in smetišnico, vodo in milom, krpo in krtačo, tista iz tretjega je potihoma odprla vrata in od zgoraj opazovala, po stopnišču je odmevalo od udarjanja težke krtače od deske na stopnišču, krpa je pobirala umazano vodo, potem jo je ožela v vedro, trikrat je šla po svežo vodo in vsa stavba se je od vrha do tal napolnila s prijetnim vonjem po mandljevem milu, ni kaj, ta čistilka ve, kaj počne, takoj prizna tista iz prvega nadstropja, ki ji je prišla naproti, da bi z njo spregovorila, z izgovorom, da bo umaknila predpražnik noter, ko je Lidia prišla do njenega nadstropja,

Bravo, dekle, dobro opravljeno, saj se stopnice kar svetijo, še dobro, da se je v drugo nadstropje vselil tako skrben gospod, Gospod doktor želi, da je vse čisto in urejeno, zelo je zahteven, Prava paša za oči, Prav gotovo, teh besed ni izrekla Lidia, temveč soseda iz tretjega nadstropja, ki se je nagibala čez ograjo, nekaj nasladnega je v gledanju sveže pomitih stopnic, vdihavanju vonja po sveže zloščenem lesu, neko bratstvo med ženskami pri opravljanju domačih opravil, neke vrste vzajemna odveza, četudi kratke sape, celo prej uveni kot vrtnica. Lidia je pozdravila, odnesla gor vedro skupaj s krtačo, cunjo in milom, zaprla vrata za seboj in zagodrnjala, Kakšni zoprnici, kdo pa mislita, da sta, da mi bosta pridigali, Mojega dela je konec, vse je čisto, zdaj lahko pride Ricardo Reis, če hoče, lahkopovleče prst po pohištvu, prečeše vsak kotiček, kot tiste vedno godrnjave gospodinje, v tistem trenutku Lidio preplavi globoka žalost, pravi obup, ne zato, ker bi bila utrujena, temveč ker spozna, pa čeprav tega ne more izraziti z besedami, da je odigrala svojo vlogo, zdaj mora samo še počakati, da pride domov gospodar, on ji bo rekel nekaj prijaznega, se ji zahvalil, hotel ji bo povrniti za trud in skrb in ona ga bo poslušala z odmaknjenim nasmeškom, sprejela bo denar ali ne, potem se bo vrnila v hotel, danes ni šla obiskat niti matere, da bi izvedela, ali je kaj novega o bratu, ni ji ravno žal, a se počuti, kot bi ne imela nič svojega. Sleče delovno haljo in si oblači bluzo in krilo, pot se ji hladi na telesu. Sede na klop v kuhinji, prekriža roke in čaka. Na stopnišču zasliši korake, ključ, ki prodre v ključavnico, prišel je Ricardo Reis, ki že v hodniku radostno pravi, Saj je kot bi prišel k angelcem. Lidia vstane, se polaskana nasmehne, nenadoma začuti srečo, potem pa ganjenost, ker se ji približuje z razprostrtimi rokami, Joj, ne dotikajte se me, vsa prepotena sem, ravno sem nameravala oditi, Niti slučajno, saj je še zgodaj, spila boš skodelico kave, prinesel sem tudi nekaj smetanovih kolačkov, najprej pa se okopaj, da se osvežiš, Ah, dajte no, ne bom se kopala pri vas, kaj takega pa še ne, Če še ni bilo, pa še bo, naredi, kar ti pravim, Ni se več upirala, ni mogla, pa četudi bi tako narekovale družbene norme, kajti to je eden najboljših trenutkov v njenem življenju, pusti teči toplo vodo, sleče se, počasi zleze v kad, začuti, kako se ji utrujeno telo sprošča v čutnem razkošju kopeli, uporabi milo in gobico, si podrgne vse telo, noge, stegna, roke, trebuh, prsi, vse to ob zavesti, da jo na drugi strani vrat čaka moški, le kaj počne, kaj razmišlja, lahko uganem, če bi vstopil, če bi me prišel pogledat, če bi me gledal, kako sedim tukaj gola, kako bi me bilo sram, ali mi potemtakem srce tako razbija od sramu ali od vznemirjenja, zleze iz kopeli, vsako telo je lepo, ko se vse lesketavo dvigne iz vode, to pomisli Ricardo Reis, ko odpre vrata, Lidia je gola, z rokami si zakrije prsi in spolovilo ter reče, Ne glejte me, prvič tako stoji pred njim, Odidite, naj se oblečem, to reče potihoma,

nemirno, on pa se nasmehne, malo od nežnosti, malo od poželenja, malo prefrigano in ji odvrne, Ne oblači se, samo obriši se, podrži ji kopalno brisačo, ji vanjo ovije telo, potem odide v spalnico in se še sam sleče, postelja je na sveže preoblečena, rjuhe dišijo po novem, tedaj vstopi Lidia, še vedno ovita v brisačo, ne v tenek pajčolan, skriva svoje telo, a jo spusti na tla, ko se približa postelji, končno pogum no nosi svojo goloto, danes je dan, ko ne bo občutila mraza, njeno telo zunaj in znotraj vse gori, zdaj drgeta Ricardo Reis, otročje se stisne k njej, prvič sta oba gola, po tolikem času, pomlad je vendarle prišla, dolgo je potrebovala, a bolje pozno kot nikoli. V spodnjem nadstropju je čepe na dveh visokih kuhinjskih pručkah, eni vrh druge, tvegajoč padec in izpahnjeno ramo, soseda skušala dešifrirati pomen nejasnih hrumov, kot zapredek zvokov, ki prodirajo skozi strop, od firbčnosti in vznemirjenja je vsa zaripla, njene oči se svetijo od zatrte izprijeno sti, tako takšne ženske živijo in umrejo, ne boste verjeli, kaj doktor in punčara tam gori kuhata, ampak kdo ve, morda pa samo zavzeto opravljata častno delo obračanja in stepanja vzmetnic, čeprav se porajajo določeni dvomi v zvezi s tem. Pol ure kasneje , ko je Lidia odšla, si soseda iz prvega nadstropja ni upala odpreti vrat, celo predrznost ima svoje meje, zadovoljila se je s tem, da je opazovala skozi kukalo, lisica s sokoljim očesom, lahkotno postavo, ki je švignila mimo, ovita v vonj po moškem kot v oklep, kajti tak učinek pušča vonj drugega na našem telesu. Ricardo Reis tam gori, v svoji postelji, zapre oči, v tem trenutku lahko še doda užitku ob potešenih telesnih potrebah rahločuten in begoten užitek ravnokar začete samote, odvalil se je na mesto, kjer je ležala Lidia, kako nenavaden vonj, duh po tuji živali, a vendarle skupen, ne od enega ali drugega, temveč od obeh, obmolknimo, nič nimamo s tem.

Po jutru se dan pozna, po ponedeljku pa teden. Navsezgodaj je Ricardo Reis pisal dolgo pismo Marcendi, s katerim si je precej časa razbijal glavo, kakšno pismo bi napisali ženski, ki smo jo poljubili, ne da bi ji prej izpovedali ljubezen, če bi se ji opravičili, bi jo užalili, še posebej, ker je poljub, kot rečeno, goreče vrnila, in če ji takrat, ko smo jo poljubili, nismo prisegli, Ljubim te, zakaj bi si zdaj izmišljevali te besede in tvegali, da nam ne bo verjela, že Rimljani so zagotavljali v svojem jeziku, latinščini, da dejanja veljajo več od besed, štejmo prva za opravljena in slednje za odvečne, uporabimo jih zgolj v svojem najbolj prvinskem pomenu, kot bi z njimi oblikovali prvo plast zapredka, luknjičavo, tenko, lomljivo, vzemimo besede, ki nič ne obljubljajo, nič ne prosijo, nič ne predlagajo, naj svobodne samo nakazujejo in nam ščitijo hrbet, da omogočijo umik naši strahopetnosti, kot ti koščki stavkov, splošni in nevtralni, uživajmo v trenutku, svečano v begotnem veselju, spet zelenijo

oživljeni listi, čutim, da so tisto, kar sem in tisto, kar sem bil, drugačne sanje, leta bežijo, dolgost življenja našega je kratka, če imamo le spomin, je bolje, da se spominjamo veliko kot malo, in v mojem spominu danes hranim vas, izpolnimo tisto, kar smo, to je vse, kar smo dobili, in tako pride pismo h koncu, mislili smo, da ga bo tako težko napisati, pa je kar teklo, bistvo je v tem, da ne čutimo pregloboko tistega, kar pripovedujemo, in ne razmišljamo preveč o tem, kar pišemo, kar sledi, pa je odvisno od odgovora. Popoldne se je Ricardo Reis, kot je obljubil, podal v iskanje zaposlitve kot zdravn ik za dve uri na dan trikrat na teden ali pa samo enkrat, samo da ne bi prišel iz vaje, pa čeprav bi delal v sobi brez oken ali s pogledom na notranji del stavbe, že majhna ordinacija s starim pohištvom in preprostim kavčem za špansko steno za rutinske preglede, nastavljiva namizna svetilka na delovni mizi, da bi lažje pregledal pacientov ten, visoki pljuvalnik za bolnike z bronhitisom, dve reprodukciji na steni, okvir za svojo diplomo, koledar, ki bi kazal, koliko dni nam je še preostalo, bi bili dovolj. Začel je malo bolj stran, Alcantara, Pampulha, morda zato, ker se je peljal tam mimo, ko so zapeljali v rečno ustje, vprašal je, ali imajo kakšno prosto mesto, pogovarjal se je z zdravniki, ki jih ni poznal in ki niso poznali njega, počutil se je trapasto, ko je govoril, Spoštovani kolega, in v zadregi, ko so ga naslavljali enako, imamo prosto delovno mesto, a samo za določen čas, kolega je odsoten, a bo najbrž nazaj že naslednji teden. Bil je v soseski Conde Barao, šel je na Rossio, nikjer prostega mesta, zdravnikov očitno ne manjka, še sreča, kajti samo na Portugalskem imamo šeststo tisoč primerov sifilisa, kar pa zadeva umrljivost otrok, je situacija še bolj zaskrbljujoča, na vsakih tisoč rojenih otrok jih umre sto petdeset, samo predstavljajte si, kakšna katastrofa bi bila, če ne bi imeli tako imenitnih zdravnikov. Zagotovo je imela usoda vmes prste, saj je Ricardo Reis, ki je iskal tako vztrajno in tako daleč, že v sredo našel varen pristan, če lahko tako rečemo, tik pred svojim pragom, na trgu Camoes, in imel je tako srečo, da je dobil ordinacijo , ki je imela okno obrnjeno na trg, res, da se vidi skozenj Di\.rtagnana v hrbet, a je komunikacija zagotovljena, sprejem sporočil zajamčen, kar je takoj demonstriral golob, ki je poletel z balkona do pesnikove glave, verjetno mu je zašepetal na uho z golobjo zahrbtnostjo, da ima za hrbtom tekmeca, z duhom, podobnim njegovemu, predan im muzam, a z roko, ki se je izurila samo za rokovanje z injekcijami, Ricardu Reisu se je zazdelo, da je Luis de Camoes skom ignil z rameni in to ni kar tako. Mesto ni zagotovljeno, gre samo za nadomeščanje kolega, specialista za srčne in pljučne bolezni, ki ga je izdalo prav srce, čeprav diagnoza ni zaskrbljujoča, a bo trajalo kakšne tri mesece, da si bo opomogel. Ricardo Reis ni bil preveč razsvetljen na tako dragocenih področjih, spominjamo se, da je rekel, da ni dovolj

usposobljen, da bi dajal mnenje o Marcendinih srčnih težavah, a usoda je poleg tega, da stvari premakne, zmožna tudi ironije in tako se je naš novopečeni specialist moral podati v knjigarne v iskanju medicinskih traktatov, ki bi mu osvežili spomin in mu pomagali, da bi bil spet v koraku z napredkom moder ne terapevtske in preventivne medicine. Šel je obiskat okrevajočega kolega, zagotovil mu je, da bo storil vse, kar je v njegovi moči, da bo častno opravljal njeg ovo delo in spoštoval njegovo tradicijo zdravnika, kakršen je in bo še mnoga leta, najodličnejšega specialista na ugledni polikliniki, in na katerega se bom obrnil, tako da se bom prišel k vam posvetovat o zahtevnejših primerih, in bom tako v lastno dobro in v dobro pacientov izkoristil vaše široko znanje in bogate izkušnje. Kolegu so hvalnice prijale, mestoma so se mu zdele pretirane, a mu je obljubil iskreno in lojalno sodelovanje , potem sta se pogovorila o pogojih Eskulapovega podnajema, koliko odstotkov za upravljanje klinike, plačo za pogodbeno medicinsko sestro, koliko odstotkov za material in tekoče stroške, plačo za kolega kardiologa, ne glede na to, ali je bolan ali bo ozdravel, s tem, kar mu bo ostalo, Ricardo Reis ne bo obogatel, pa saj mu ni treba, kajti na zalogi ima še lep kupček brazilskega denarja. V mestu je zdaj en zdravnik več, in ker nima drugega dela, je v ordinaciji trikrat na teden, ob ponedeljkih, sredah in petkih, vedno točno, najprej čaka na bolnike, ki jih ni, potem skrbi, da mu ne pobegnejo, skratka, potem ko mine razburljivo obdobje prilagajanja in nastopi rutina, načeta pljuča, pešajoče srce, in išče po knjigah zdravilo za nekaj, za kar ni zdravila, samo sem in tja pokliče kolega, obljube, češ da ga bo obiskal in se z njim posvetoval o težjih primerih, sobile prazno govoričenje, taktika prepričevanja, vsak od nas naredi, kar more za svoje življenje in se pripravlja na svojo smrt, in koliko dela imamo s tem, pri čemer ne smemo pozabiti, kako kočljivo bi bilo vprašati, Hej, kolega, kakšno je vaše mnenje, meni se zdi, da bolnikovo srce visi na nitki, ali vidite kakšen izhod, razen očitnega, na drugi svet namreč, bilo bi tako, kot bi govorili o vrvi bodočemu obešencu, šala, ki smo jo že enkrat zapisali.

Marcenda še ni odgovorila. Ricardo Reis ji je napisal še eno pismo, v katerem ji je pripovedoval o svojem novem življenju končno spet aktivnega zdravnika z izposojenim poverilom priznanega specialista, paciente sprejemam na polikliniki na trgu Luis de Cam6es, par korakov od mojega doma in od vašega hotela, Lizbona je s svojimi pisanimi hišami majceno mesto.

Ricardo Reis ima občutek, da piše nekomu, ki ga ni še nikoli videl, nekomu, ki živi, če sploh obstaja, na neznanem kraju, ko pomisli, da ima ta kraj ime in je resničen, imenuje se Coimbra in v preteklosti ga je videl na lastne oči, mu to pravijo misli, kot bi mu raztresene lahko rekle karkoli drugega, na primer nekaj absurdnega, kot je, sonce vzhaja na zahodu, naj še tako

gledamo v to smer, nikoli ne bomo videli tam vzhajati sonca, temveč zahajati, enako velja za Coimbro in tiste, ki tam živijo.

In če je res, da je poljubil tisto, za katero se mu zdaj zdi, da je ni nikoli videl, spomin na poljub bledi za kopreno dni, v knjigarnah ni traktatov, ki bi mu lahko osvežili ta spomin, traktati so koristni samo za srčne in pljučne poškodbe, in kljub temu običajno rečemo, da ni bolezni, temveč so samo bolniki, ali to pomeni, če parafraziramo in prilagodimo ta rek, da ni poljubov, temveč samo poljubljene osebe, Res, da Lidia pride ob skoraj vseh svojih prostih dneh, in Lidia je sodeč po zunanjih in notranjih znakih oseba, a dovolj smo že razpravljali o averzijah in predsodkih Ricarda Reisa, res, da je oseba, a ni tista oseba.

Vreme se je popravilo, svet pa se je poslabšal. Po koledarju je že pomlad, na drevesnih vejah poganjajo cvetovi in novi listi, a od časa do časa zima zaveje čez te kraje, takrat se razbesnijo neurja, listje in cvetove odplavi ujma, potem pa se vrne sonce, z njegovo pomočjo bomo pozabili na nesrečo zaradi izgubljene žetve, utopljenega vola, ki lebdi nižje po reki ves napihnjen in razpadajoč, kolibe, katere stene niso vzdržale, nenadne poplave, ki vleče trupli dveh moških po črnih mestnih jaških, med iztrebki in podganami, smrt bi morala biti preprosta poteza umika, kot odide z odra stranski igralec, ni namreč on tisti, ki bo izrekel zadnjo besedo, njegova navzočnost ni več potrebna, zato je odšel dol. A svet, ki je tako velik, doživlja veliko bolj dramatične dogodke, zanj niso pomembne pritožbe, ki jih s stisnjenimi ustnicami žebramo, češ, da v Lizboni manjka mesa, to ni novica, ki bi jo predvajali zunaj, v tujini, drugi nimajo te luzitanske skromnosti, samo poglejte si primer volitev v Nemčiji, v Brunswicku so motorizirani nacionalsocialisti po ulicah sprehajali vola, ki je imel na sebi obešen plakat z napisom: Ta ne voli, ker je vol, če bi bil pri nas, bi ga odpeljali na volitve, potem pa bi ga pojedli, spremenjenega v zrezke, ledvično pečen ko in vampe, š e iz repa bi skuhali juho .Nemci so seveda drugačni od nas. Pri nas ljudje ploskajo, se zgrinjajo na shode, salutirajo po rimljansko, sanjarijo o uniformah za civiliste, a naša vloga na svetovnem odru je manj kot stranska, največ, na kar lahko upamo, je, da nas bodo najeli za statiste, zato nikoli ne vemo, kam naj stopimo in kam naj damo roke, če gremo na ulico počastit mladino, ki gre mimo, še nedolžen otročič v materinem naročju ne jemlje resno naše patriotske vneme in nas vleče za sredinec, ki mu je na dosegu, pri takem ljudstvu je nemogoče biti domišljav in vzvišen, ni mogoče darovati življenja na oltarju domovine, morali bi se učiti od omenjenih Nemcev, gledati, kako ploskajo Hitlerju na Wilhelmsplatzu, poslušati, kako goreče rotijo, Hočemo firerja, firer, usmili se nas, firer, pokaži se, vpijejo, dokler ne ohripijo,

z obrazi, prekritimi z znojem, sivolase starke pretakajo solze ganjenosti, nosečnice drhtijo s svojim i napihnjenimi trebuhi in sopečimi prsmi, moški jeklenih mišic in volje vpijejo, dokler se firer ne pojavi na oknu, tedaj delirij seže do skrajnosti, množica je en sam krik, Heil , to je nekaj vredno, ko bi se vsaj rodil kot Nemec. Vendar ni treba imeti tako zahtevnih želja, poglejte si na primer Italijane, ki se ne morejo primerjati z Nemci, a že dobivajo svojo vojno, ravno pred nekaj dnevi so bombardirali mesto Harar, do tja so letela njihova letala in ga zravnala z zemljo, če se narod, kot so oni, znan po tarantelah in serenadah, poda v kaj takega, zakaj bi bila za nas fado in vera ovira, naša težava je v tem, da nam manjka priložnosti, imperij že imamo in to enega večjih, z njim bi prekrili celo Evropo in še bi ga ostalo, vendar smo nezmožni osvojiti ozemlje svojih sosedov, niti Oliven<;e se nam ne posreči pridobiti nazaj, ampak kam nas bi vodila taka predrznost, počakajmo in bomo videli, kako se bodo zadeve odvijale tam čez, medtem pa še naprej sprejemajmo v naše domove in hotele premožne Špance, ki bežijo pred nemiri, to je tradicionalno portugalsko gostoljubje, če bodo nekoč pribežali tisti drugi, jih bomo predali oblastem, ki bodo z njimi naredile, kar se jim bo zdelo prav, zakoni so bili spisani zato, da se jih izvaja, Med nami, Portugalci, pa je prisotna močna želja po mučeništvu, močna potreba po žrtvovanju, močna vnema po samozatajevanju, pred nekaj dnevi je eden tistih gospodov, ki vodijo naš narod, rekel, Nobena mati, ki rodi sina, tega ne more nameniti bolj vzvišeni in plemen iti usodi, kot je ta, da daruje življenje za svojo domovino, za njeno obrambo, Prasec, Vidimo ga lahko, kako obiskuje porodnišnice, kako otipava trebuhe nosečnic, kako jih sprašuje, kdaj bodo povrgle, saj že manjka vojakov v okopih, v katerih, bo vedel sam, mogoče gre za načrte za prihodnost. Svet, kot lahko sklepamo iz teh vzorčnih primerov, ne obeta ravno neke velikanske sreče, Alcala Zamora je bil odstavljen z mesta predsednika republike in že so začele krožiti govorice, da bo v Španiji vojaški udar, če bo prišlo do česa takega, mnogo ljudi čakajo bridki dnevi. Seveda to ni razlog, da tukajšnji ljudje emigrirajo. Nam je vseeno, ali živimo v domovini ali kje drugod po svetu, pomembno nam je, da najdemo deželo, kjer lahko dobro jemo in si prihranimo nekaj denarja, na primer Brazilijo, kamor se jih je v marcu odselilo šeststo šest, ali pa Združene države Amerike, kamor jih je odpotovalo devetinpetdeset, ali Argentino, kamor jih je šlo petinšestdeset, v vse druge države skupaj pa sta odrinila le dva, v Francijo, na primer, ni šel nihče, to ni država za portugalske kmetavze, tam je drugačna civilizacija.

Zdaj, v času velikonočn ih praznikov, vlada razdeljuje miloščino po vsej deželi, tako vsesplošno povezuje čaščenje spomina na katoliško praznovanje muk in zmag našega gospoda Jezusa Kristusa in začasno pomiritev krulečih želodcev.

Reveži čakajo, a ne vedno potrpežljivo, v vrsti pri vratih župnijskih uradov in ubožnic, krožijo govorice, da bodo konec maja priredili izjemen banket v Jockey klubu, nabirko, namenjeno tistim, ki so ob poplavah v Ribateju ostali brez domov, tistim nesrečnikom, ki hodijo že mesece naokrog z mokrimi zadnjimi deli hlač, ustanovili so organizacijski odbor, ki je že pridobil nekaj najvidnejših imen iz visoke družbe, gospe in gospode, kiso naši družbi v okras, eden odličnejši od drugega po svojem moralnem in materialnem bogastvu, Mayer Ulrich, Perestrello, Lavradio, Estareja, Daun e Lorena, Infante da Camara, Alto Mearim, Mousinho de Albuquerque, Roque de Pinho, Costa Macedo, Pina, Pombal, Seabra e Cunha, velika sreča čaka prebivalce Ribateja, če bodo prenašali lakoto do maja. Do takrat pa vlade, naj bodo še tako vrhovne, kot je ta, popolna v vseh pogledih, kažejo znake opešanega vida, morda zato, ker so se veliko posvečale študiju, od vztrajnega bedenja in opreznosti. Dejstvo je, da zato, ker živijo tako visoko, vidijo dobro samo tisto, kar je daleč, in ne opazijo, da je rešitev, kot tolikokrat, na dosegu roke ali pa v časopisnem oglasu, to velja za naš primer, in če tega niso videle, zanje ni opravičila, ker je zraven celo risba, gospa, ki leži, v kombineži z naramnicami, kidaje slutiti čudovite prsi, ki morda kaj dolgujejo tretmajem Madame Helene Duroy, je pa sladko bitje videti malce bledo, a ta njena bledica je videti le komaj kaj bolezenska, da zanjo ne bo usodna, imejmo zaupanje v zdravnika, ki sedi ob njenem vzglavju, plešastega, z brki in kozjo bradico, ki ji pravi z blagim očitkom, Vidi se, da Ga ne poznate, če bi Ga vzeli, ne bi bili v takem stanju, in ji pomoli rešitev, stekleničko Bovrila.

Če bi vlada dovolj pozor no prebirala časopise, ki jih z budn im očesom cenzurira zjutraj, čez dan in zvečer, in bi pazljivo pregledala druge nasvete in mnenja, bi videla, kako preprosto bi bilo rešiti težavo z lakoto na Portugalskem, tako akutno kot kronično, rešitev je na dlani, v Bovrilu, stekleničko Bovrila vsakemu Portugalcu, za številne družine petlitrski flaškon, nacionalna dieta, univerzalno živilo, panaceja, če bi ga jemali od začetka, Dona Clotilde, zdaj ne bi bili sama kost in koža.

Ricardo Reis zbira informacije, zapisuje si te koristne recepte, za razliko od vlade, ki si vztrajno kvari oči z branjem med vrsticami in spregledovanjem dejstev in zamenjuje gotovosti z dvomi. Če je zjutraj lepo vreme, odide od doma, ki je kljub Lidijini skrbnosti in predanosti malce klavrn, in prebira časopise zunaj, na soncu, pod zaščitniškim Adamastorjevim kipom, ugotovili smo že, da je Luis de Camoes precej pretiraval, to mrko čelo, ta zameštrana brada, te vdrte oči, njegov videz ni ne

strašljiv ne zloben, temveč ves navdan z ljubezenskim trpljenjem, ki muči tega silnega velikana, ki ga niti slučajno ne briga, ali bodo portugalske ladje uspele obpluti rt ali ne.Ko Ricardo Reis zre na lesketajočo reko, se spomni verzov iz stare ljudske pesmi, Z okna svoje sobe gledam ciplja, kako skoči , vsi pobliski na valovih so ribe, ki skačejo , nemirne in pijane od luči, res je, da so vsa telesa, ki pridejo naglo ali počasi iz vode, ki polzi po njih, lepa, kot Lidia zadnjič, na dosegu roke, ali te ribe, predaleč stran, da bi jih razločili s prostim očesom. Na sosednji klopi se pogovarjata starca, čakata, da Ricardo Reis prebere časopis, saj ga običajno pusti na klopi, ko odide, starca prihajata semkaj vsak dan upajoč, da bo tisti gospod prišel v park, življenje je neusahljiv vir presenečenj, dosežemo starost, ko lahko samo še opazujemo ladje tam doli z Alta de Santa Catarina in nenadoma smo nagrajeni s časopisom, včasih celo dva dni zapored, odvisno od vremena. Nekoč je Ricardo Reis opazil vznemirjenje starčkov, videl je, kako se je eden od njiju s tresočim in krevsavim korakom pognal proti klopi, na kateri je sedel, zato se ju je usmilil in jima je lastnoročno podaril časopis z besedo Časopis, ki sta ga seveda sprejela, vendar se jima je zdelo za malo, ker sta mu bila zdaj dolžna uslugo. Udobno naslonjen na klop, s prekrižanimi nogami in z občutkom prijetne toplote na priprtih vekah, Ricardo Reis na Altu de Santa Catarina prebira novice iz širnega sveta, zbira znanje in vedenje, izve, da je Mussolini izjavil, Etiopske vojaške sile je treba nemudoma popolnoma uničiti, da so poslali sovjetsko orožje portugalskim beguncem v Španiji, poleg drugih sredstev in pripomočkov, namenjenih vzpostavitvi zveze neodvisnih ibersko-sovjetskih republik, da je po besedah Lumbralesa Portugalska božje delo po vseh generacijah svetnikov in junako v, da pričakujejo na paradi korporativnega gibanja na severu Portugalske kakšnih štiri tisoč petsto delavcev, od tega dva tisoč nakladalcev, tisoč šeststo petdeset sodarjev, dvesto polnilcev steklenic, štiristo rudarjev iz Sao Pedra da Cove, štiristo delavcev iz tovarne konzerv v Matosinhosu in petsto članov sindikatov iz Lizbone, izve tudi, da bo Afonso de Albuquerque, luksuzni parnik, odrinil proti Leixoesu, kjer se bo udeležil tamkajšnjega delavskega praznovanja, seznanjen je bil tudi, da bodo premaknili kazalce za eno uro naprej, da je v Madridu splošna stavka, da danes izide časopis O Crime, da so spet opazili slavno pošast Loch Nessa, da so člani vlade, ki so odpotovali v Porto, prisostvovali razdeljevanju vbogajme tri tisoč dvesto revežem, da je umrl Ottorino Respighi, avtor Rimskih vod njak ov, na srečo svet ponuja vsakemu nekaj, tako si misli Ricardo Reis, ki ne bere vsega z enakim užitkom, kot tudi ostali, ima tudi on svoje preference, vendar novic ne more izbirati, sprejme, kar mu je ponujeno. V povsem drugačnem položaju je tisti ameriški starec, ki vsako jutro prejme izvod New York Timesa,

svojega najljubšega časopisa, ki ga njegov stari bralec visoko ceni in spoštuje, pri svoji lepi starosti sedemindevetdesetih pomladi, vsled njegovega slabega zdravja in pravice do mirnega zaključka življenja mu vsako jutro pripravijo edinstveno izdajo časopisa, potvorjenega od a do ž, v kateri so samo prijetne novice in optimistični članki, da ubogemu starčku ni treba trpeti zaradi grozot na svetu in obljub na slabše, zato časopis pojasnjuje in dokazuje, da se gospodarska kriza končuje, da ni več brezposelnih in da se komunizem v Rusiji razvija v amerikanizem, saj so morali boljševiki priznati odlike ameriških vred not. Takšne dobre novice berejo Johnu D. Rockefellerju ob zajtrku, potem, ko že odslovi tajnika, pa jih okuša sam s svojimi lastnimi utrujenimi očmi, ki ne vidijo več na daljavo, radostijo ga jasni odstavki, končno je na zemlji ubranost, vojna samo, ko prinaša prednosti, dividende so stabilne, obresti zagotovljene, nima več veliko časa na razpolago, a ko napoči njegova ura, bo umrl zadovoljen, tako mu New York Times vsak dan tiska srečo v enkratnem izvodu, edini človek na svetu je, ki razpolaga z osebno in neprenosljivo srečo, ostali pa se morajo zadovoljiti z ostanki. Presenečen nad tem, kar je prebral, odloži Ricardo Reis mehko na kolena ta portugalski časopis, v domišljiji si skuša narisati starega Johna D.-ja, ki s tresočimi, izsušenimi rokami lista čarobne liste, niti malo ne sumi, da je pisanje navadna laž, in to, da mu lažejo, že vrabci čivkajo, to so brzojavile agencije s celine na celino, novost bo prišla na ušesa tudi redakciji New York Timesa, na kateri pa so dobili ukaz, naj skrivajo slabe novice, to ni za v časopis Johna D., hišnega rogonosca, ki ne bo izvedel niti zadnji, tako bogat, tako vpliven mož, pa dovoli, da se ga tako prinaša naokoli, in to celo dvakratno, ne samo, da mi vemo, da je tisto, kar on ve, neresnično, vemo tudi, da nikoli ne bo izvedel, da mi to vemo. Starca se pretvarjata, da sta zatopljena v pogovor, argumentirata brez naglice, a s kotičkom očesa venomer pogledujeta v to smer in čakata na svoj New York Times, za zajtrk sta bila ponavadi skorjica kruha in ječmenova kava, zdaj pa, odkar imava tako bogatega soseda, da pušča časopise po klopeh v parku, so slabe novice zagotovljene. Ricardo Reis je vstal, pomignil starcema, ki sta vzkliknila, Oh, najlepša hvala, gospod doktor, in debeluhar smehljaje pristopi, kakor s srebrnega pladnja dvigne preganjen časopis, ki je kot nov, to pa naredijo roke zdravnika, roke zdravnike so kot roke dame, potem se vrne in sede na svoje mesto, ob suhcu, branje se ne začne na prvi strani, najprej se bova seznanila z nemiri in izbruhi nasilja, katastrofami, smrtmi, različnimi zločini, zlasti s tistim, zaradi katerega te spreleti srh, skrivnostno smrtjo Luisa Ucede, pa tudi z ostudnim primerom mučenih otrok na naslovu Escaninhas <las Olarias številka osem, v pritličju.

Ko se Ricardo Reis vrne domov, na predpražniku zagleda ovojnico nežno vijolične barve, pošiljatelj ni napisan, niti ni potrebno, na znamki je črna packa od žiga, na katerem lahko zgolj uganemo besedo Coimbra, a četudi bi bilo tam iz nedoumljivega razloga zapisano Viseu ali Castelo Branco, bi bilo vseeno, kajti mesto, od koder resnično prihaja to pismo, se imenuje Marcenda, vse preostale je le zemljepisni nesporazum ali pa običajna napaka, dolgo je trajalo, da je Marcenda odpisala, čez nekaj dni bo že mesec od tega, kar je bila v tem stanovanju, kjer je bila prvič poljubljena, če verjamemo njenim besedam, ko se je vrnila domov, niti ta pretres, kije bil gotovo globok, kijo je gotovo stresel do obisti, ni bil dovolj, da bi jo pripravil do tega, da bi napisala par vrstic, četudi bi previdno prikrivala svoja čustva in bi jo ta morda izdala v dveh besedah, ki bi se postavili skupaj, ker ju njena tresoča roka ni zmogla držati narazen. Toliko časa je trajalo, zdajje pisala, kaj je napisala.

Ricardo Reis drži pismo v rokah, ni ga še odprl, položi ga na nočno omarico, na Boga blodnjaka, kjer svetilka nanj meče bledo svetlobo, najraje bi ga pustil tam, morda zato, ker je bil že tako naveličan poslušanja prasketanja v pokvarjenih mehovih, tuberkuloznih pljučih Portugalcev, utrujen je bil od pešačenja po mestu, po venomer istem predelu, po katerem neutrudno kroži, kot mula, ki z zavezanimi očmi potiska vodno kolo in kljub temu ali zaradi tega na trenutke začuti vrtoglavico časa, grozeče nihanje zgradb, lepljivost tal, mehkobo kamenja. A če ne bo zdaj odprl pisma, ga morda ne bo nikoli, če ga bodo vprašali, bo lagal, da ga ni prejel , najbrž se je izgubilo na dolgi poti med Coimbro in Lizbono, padlo je iz poštarjeve torbe, ko je ravno galopiral čez vetrovno ravnico na konjskem hrbtu, Ovojnica je bila vijolična, bo rekla Marcenda, ni dosti pisem takšne barve, Oh, potem je morda padlo med rože in se zlilo z njimi, mogoče ga bo kdo našel in ga poslal naprej, nekateri ljudje so pošten i in ne zadržijo tistega, kar jim ne pripada, A zaenkrat še ni prispelo, morda ga je nekdo odprl in prebral, sicer mu ni bilo namenjeno, a so nemara besede, kiso bile zapisane v njem, povedale prav tisto, kar je želel slišati in še zdaj nosi pismo s seboj v žepu, kamorkoli gre, v tolažbo pa ga od časa do časa prebere, To bi me zelo presenetilo, nam bo odgovorila Marcenda, kajti pismo ne govori o tem, Saj se mi je zdelo, zato ga tako dolgo nisem odprl, pravi Ricardo Reis.Sedel je na rob postelje in bral, Dragi prijatelj, prejela sem vaši pismi, ki sem ju bila zelo vesela, zlasti drugega, vkaterem mi sporočate, da spet delate kot zdravnik, tudi prvo mi je bilo všeč, a nisem uspela razumeti vsega, kar ste mi pisali, ali pa se malo bojim razumeti, nočem, da bi me imeli za nehvaležno, vedno ste bili spoštljivi in vljudni do mene, vendar si ne morem kaj, da se ne bi spraševala, kaj je to, kakšno prihodnost ima, ne pravim, za naju, temveč zame, ne vem, kaj želite, niti,

kaj želim sama, če bi bilo življenje sestavljeno zgolj iz nekaterih trenutkov, ne da bi imela sama veliko izkušenj, a zdaj sem doživela izkušnjo tistega trenutka, kot bi bil vse moje življenje, a moje življenje je ta levica, kije mrtva in bo taka tudi ostala, življenje so tudi vsa leta, ki naju ločujejo, eden od naju se je rodil prepozno, drugi pa prezgodaj, ne bi vam bilo treba prepotovati toliko kilometrov iz Brazilije, razdalja ostaja nespremenjena, časa ni mogoče skrčiti, vendar vas ne bi hotela izgubiti kot prijatelja, ogromno bi mi pomenilo, če bi ostala prijatelja, ne bi imelo smisla, če bi si želela več. Ricardo Reis si je šel z roko čez oči, potem je nadaljeval, V naslednjih dneh grem v Lizbono kot običajno, obiskala vas bom v ordinaciji, da se bova malo pogovorila, nočem vas preveč zadrževati, možno, da ne bom več prihajala, oče ne kaže več zanimanja, obupal je, priznava, da morda zame ni zdravila, mislim, da to govori iskreno, navsezadnje ne potrebuje tega izgovora, da bi šel v Lizbono, ko se mu zahoče, zdaj se je domislil, da bi šla skupaj na romanje v Fatimo, maja, on je tisti, ki še ni izgubil vere, ne jaz, morda je to v božjih očeh dovolj. Pismo se je končalo z nekaj prijateljskimi besedami, kmalu nasvidenje, prijatelj, ko prispem, se oglasim. Če bi se izgubilo sredi cvetočih polj, če bi ga odpihnil veter kot velik vijolični cvetni list, bi lahko Ricardo Reis v tem trenutku položil glavo na blazino in pustil domišljiji prosto pot, o čem govori, o čem ne govori, in bi si zamišljal najprijetnejše, kar ljudje počnemo, ko to potrebujemo . Zaprl je oči in pomislil, Rad bi zaspal, vztrajal s tihim glasom, Spi, kot bi hotel hipnotizirati samega sebe, Daj, spi, spi, spi, med mlahavimi prsti je še vedno držal njeno pismo, da bi bilo njegovo roganje, s katerim se je pretva rjajoč zavajal, bolj prepričljivo, ga spustil na tla, potem je zaspal, čelo mu narahlo naguba nemiren trzljaj, ki kaže, da vendarle ne spi, veke zadrgečejo, saj ni vredno, nič od tega ni resnično. Pobral je pismo s tal, ga vtaknil v ovojnico in ga skril med knjige, a ne sme pozabiti, da mora najti varnejše mesto, enkrat te dni pride Lidia počistit, lahko bi našla pismo, in kaj potem, po pravici povedano nima nobenih pravic, če pride sem, je to zato, ker pač sama hoče, ne zato, ker bi jo jaz prosil, ampak upajmo, da bo še naprej prihajala, le kaj bi Ricardo Reis, nehvaležnež, sploh rad, ženska gre z njim rade volje v posteljo, zato mu ni treba iskati naokrog in tvegati, da bi staknil kakšno bole zen, nekateri moški imajo blazno srečo, ta pa se kljub temu pritožuje samo zato, ker od Marcende ni prejel ljubezenskega pisma, ne pozabimo, da so vsa ljubezenska pisma trapasta, to piše nekdo, ki se mu smrt že plazi gor po stopnicah, ko nenadoma postane jasno , da je najbolj trapasto, da nisi nikoli prejel ljubezenskega pisma. Pred ogledalom na garderobni omari, ki odseva njegovo celotno postavo, Ricardo Reis pravi, Prav imaš, nikoli nisem prejel ljubezenskega pisma, pisma, kibi govorilo

samo o ljubezni, nikoli tudi nisem napisal nobenega ljubezenskega pisma, niti njegove polovice niti moja polovica, vsi ti nešteti, ki živijo v meni, me spremljajo, kako pišem, potem moja roka omahne, negibna, in neham pisati.Vzel je svojo črno službeno aktovko in odšel v delovno sobo, sedel je za pisalno mizo in naslednje pol ure izpolnjeval kartoteke z anamnezami nekaj novih pacientov, potem si je umil roke, dolgo časa jih je drgnil, kot bi ravno opravil s pregledom, preverjal vzorce izpljunkov, pri tem se je gledal v ogledalu, Videti sem utrujen, je pomislil. Vrnil se je v spalnico, napol odprl lesena vrata, Lidia je obljubila, da bo naslednjič, ko pride, prinesla zavese, bile bi potrebne, spalnica je vsem na očeh. Nočilo se je. Čez nekaj minut je Ricardo Reis odšel ven na večerjo.

Nekega dne se bo kakšen radovednež spraševal, kakšne manire je imel Ricardo Reis za mizo, ali je glasno srkal juho , ali je zamenjal roki, ko je prijel vilice in nož, ali si je obrisal usta, preden je pil, ali je puščal madeže na kozarcu, ali je pretirano uporabljal zobotrebce, ali si je ob koncu obroka odpel telovnik, ali je preveril račun točko po točko, galicijsko-portugalski natakarji bi morda rekli, da niso bili nikoli posebej pozorni na to, Kot se verjetno zavedate, gospod, naletimo na vse mogoče, sčasoma sploh ne opazimo več, vsak je tako, kot se je naučil, a občutek, ki nam ga je dajal gospod doktor, je bil, da je človek z manirami, ko je prišel, je zaželel dober dan ali dober večer, takoj povedal, kaj želi jesti, potem pa je bil neopazen, Je vedno jedel sam, Vedno, imel pa je nenavad no navado, Katero, Ko smo hoteli umakniti pogrinjek na drugi strani mize, njemu naproti, je prosil, naj ga pustimo, da je tako miza videti privlačnejša, enkrat, ko sem mu stregel, se je pripetilo nekaj bizarnega, Bizarnega, Ko sem mu natočil vino, sem se zmotil in napolnil oba kozarca, njegovega in od gosta, ki ga ni bilo tam, ne vem, ali me razumete, Seveda vas razumem, in potem, Potem je rekel, da je tako v redu, in od takrat naprej je vedno želel, da napolnimo tudi drugi kozarec, ob koncu obroka ga je izpil na dušek, koje pil, je imel oči zaprte. Kaj tako nenavadnega, Ali veste, gospod, da mi, natakarji, vidimo mnogo nenavadnih reči, Ali je to počel v vseh gostilnah, v katere je zahajal, Tega pa ne vem, boste morali povprašati naokrog, Se morda spominjate, ali se je kdaj srečal s prijateljem ali znancem, četudi nista sedela za isto mizo, Nikoli, vedno je dajal vtis, kot da je pravkar prispel iz tuje dežele, kot jaz, ko sem prvič prišel sem iz Xunqueire de Ambie, ne vem, ali me razumete, Dobro vas razumem, vsi smo to že doživeli, Želite še kaj, gospod, moram iti postreč stranko tam v kotu, Pojdite, le pojdite, hvala za informacije. Ricardo Reis je popil do konca kavo, ki jo je pustil, da se je ohladila, potem je zahteval račun. Medtem ko je čakal, je z obema rokama prijel drugi kozarec, ki je bil še vedno skoraj

poln, ga dvignil, kot bi nazdravljal nekomu, ki bi mu sedel nasproti, potem pa je počasi, priprtih oči, popil vino. Plačal je, ne da bi preveril račun, pustil napitnino, ne preveliko ne premajhno, zahvalo stalne stranke, se poslovil in odšel, Ste videli, to vedno počne. Ricardo Reis na robu pločnika okleva, nebo je oblačno, zrak vlažen, a oblaki, čeprav nizki, niso videti, kot da se pripravljajo na dež. Ta trenutek ga hočeš nočeš preplavljajo spomini na hotel Bragan a, ravnokar je povečerjal, rekel, Nasvidenje jutri, Ram6n, odide v salon in sede na kavč, s hrbtom obrnjen proti ogledalu, čez hip bo prišel upravnik Salvador vprašat, ali želi, da mu postrežejo še kavo ali žganico, digestiv, gospod doktor, specialiteto hotela, on pa bo odvrnil, da ne, skoraj nikoli ne pije, zvonček na koncu stopnišča se oglasi, paž dvigne svojo svetilko, da vidi, kdo vstopa, najbrž je Marcenda, danes je imel vlak s severa veliko zamudo. Približuje se tramvaj, na osvetljeni tablici ima napis Estrela, in postaja je prav tukaj, kakšno naključje, voznik je videl gospoda na robu pločnika, res, da ni pomahal, naj se ustavi, a izkušeni tramvajar ve, da čaka. Ricardo Reis je zlezel gor, sedel, ob tej uri je tramvaj skoraj prazen, drin drin, je pozvonil voznik, vožnja se po tej poti vleče, vzpnejo se po aveniji Liberdade, potem se peljejo po ulici Alexandre Herculano, prečkajo trg Brasil, se vzpnejo po ulici Amoreiras, ko prispejo do vrha, grejo po ulici Silva Carvalho, skozi četrt Campo de Ourique do ulice Ferreira Borges, in tam na križišču z ulico Domingos Sequeira Ricardo Reis izstopi iz tramvaja, ura je že deset preč, zato je le malo ljudi na ulici, na visokih pročeljih skoraj ne gori nobena luč več, to je za pričakovati, stanovalci se zadržujejo bolj na notranji strani stavbe, ženske v kuhinji končujejo s pomivanjem posode, otroci že spijo, moški zehajo pred časopisom ali pa skušajo kljub tresljajem, šumenju in šepavi statiki ujeti radio Sevilla, iz nobenega posebnega razloga, morda, ker niso nikoli imeli priložnosti iti tja. Ricardo Reis hodi po ulici Saraiva de Carvalho v smeri pokopališča, bolj ko se mu približuje, manj je mimoidočih, daleč je še od svojega cilja, pa že hodi sam, pogrezne se v temačne, senčne pasove med lučmi in se ponovno pojavi v jantarni svetlobi, malo dlje, v temi, je bilo slišati žvenket ključev, pripadajo nočnemu čuvaju, ki začenja z ogledom.

Ricardo Reis gre čez trg proti glavnemu vhodu, ki je zaklenjen. Čuvaj ga od daleč ošini s pogledom, potem pa nadaljuje svojo pot, nekdo najbrž, ki joče od svoje bolečine ob tej nočni uri, morda mu je umrla žena ali pa otrok, nesrečniku, Ali mati, čisto verjetno , da je bila mati, matere vedno umirajo, izjemno stara starka, ki je zaprla svoje oči, ne da bi videla svojega sina, le kje je, je pomislila, in nato umrla, tako ljudje odidejo, morda se zato, ker je odgovoren za spokojnost teh ulic, nočni čuvaj predaja takim sentimentalnim mislim, na svojo lastno mater se ne spomni, kolikokrat se to zgodi, smilijo se nam

drugi, ne pa mi sami. Ricardo Reis stopi do rešetk in se jih dotakne z roko, od znotraj se, skoraj neslišen, zasliši šepet, sapica, ki kroži po vejevju cipres, uboga drevesa, ki nimajo niti listov, a to je iluzija čutov, hrum, kiga slišimo, je le dihanje tistih, ki spijo v sosednjih visokih stavbah, in v teh nizkih hišah na drugi strani zidovja, melodija, pridušene besede, ženska, ki je zamrmrala, Tako sem utrujena, spat grem, to si pravi Ricardo Reis sam pri sebi, ne vse besede, zgolj, Utrujen sem, eno roko pomoli skozi železne rešetke, pomigne, a nobena druga roka ne stisne njegove, le kam so prišli, še roke ne morejo dvigniti.

Fernando Pessoa se je pojavil dve noči kasneje, Ricardo Reis se je vračal z večerje, juha, glavna jed z ribo, kruh, sadje, kava, na mizi dva kozarca, zadnji okus, kiga ima v ustih, je, kot smo že izvedeli, okus po vinu, a o tem gostu ne more niti en sam samcat natakar reči, Preveč je pil, opotekaje se je vstajal od mize, kakšen nenavaden izraz, opotekaje se vstati od mize, ravno zato je jezik tako fascinanten, saj gre za protislovje, nihče ne more hkrati vstati in se opoteči, a smo bili vseeno temu večkrat priča ali pa celo izkusili s svojim lastnim telesom, vendar o Ricardu Reisu v zgodovini opitosti ni zapisov. Vedno je bil trezen, ko se je pojavil Fernando Pessoa, tudi zdaj je trezen, ko ga zagleda, kako s hrbtom obrnjen proti njemu sedi na klopci, ki je najbližja Adamastorju, njegovega dolgega in vitkega vratu ter redkejših las na vrhu glave ni moč spregledati, poleg tega jih ni veliko, kibi hodili naokrog brez klobuka in dežnega plašča, res, da je vreme prijaznejše, a ponoči je še vedno sveže. Ricardo Reis je sedel zraven Fernanda Pessoe, v temini noči izstopata bledica njegovega obraza in rok, belina njegove srajce, vse ostalo je nejasno, črna obleka se zliva s senco, kijo meče kip, nikogar več ni v parku, na drugi strani reke je niz migotavih lučk ob vodi, videti so kot zvezde, bleščijo se, trepetljajo, kot da bodo zdaj zdaj ugasnile, a svetijo dalje. Sem mislil, da se ne boste več vrnili, je rekel Ricardo Reis, Pred nekaj dnevi sem vas prišel obiskat, a ko sem prišel do vaših vrat, sem ugotovil, da ste zasedeni z Lidio, zato sem odšel, nikoli nisem bil ljubitelj živih slik, je odgovoril Fernando Pessoa in na obrazu se mu je izrisoval izčrpan nasmešek.Roke je imel sklenjene na kolenu, na obrazu je imel izraz nekoga, kipotrpežljivo čaka, da ga bodo poklicali ali mu dovolili oditi in medtem spregovori, ker bi bila tišina nevzd ržnejša kot besede, Zares nisem pričakoval, da boste tako vztrajen ljubimec, da se bo muhast moški, ki je spesnil tri muze, Neajro, Hloo in Lidijo, telesno ustalil pri eni, to je precejšen dosežek, povejte mi, se drugi dve nista nikoli prikazali, Ne, kar niti ne čudi, dandanes ti imeni nista več v rabi, Kaj pa tisto simpatično, prefinjeno dekle s paralitično roko, ste mi že povedali, kako ji je ime, Marcenda, Lep glagolnik, ste jo kaj videli, Nazadnje sva se srečala prejš nji mesec, ko je bila v Lizboni, Jo imate radi, Ne vem, Kaj pa Lidio, imate njo radi, To je drugače, Jo imate radi ali ne, Za zdaj se mi telo še ni uprlo ob njej, Kakšen dokaz je to, Nikakršen, vsaj ne o ljubezni, nehajte me spraševati o mojih osebnih stvareh, povejte mi raje, zakaj niste več prišli, Če povem z eno besedo, bil sem jezen, Name, Ja, tudi na vas, ne zaradi tega, ker ste, kdor ste, temveč, ker ste na tisti strani, Kateri strani,

Živih, živi težko razumete mrtve, Mislim, da tudi mrtvim ni nič lažje razumeti žive, Mrtvi imajo prednost, da so bili nekoč živi, da poznajo vse stvari na tem in na onem svetu, živi pa se ne morejo naučiti bistvene stvari in imeti od nje koristi, Katere, Da vsi umremo, Mi, živi, vemo, da bomo umrli, Ne veste, nihče ne ve, kot tudi sam nisem vedel, dokler sem bil živ, vemo pa, da umirajo drugi, Kot filozofija se mi zdi precej banalno, Seveda je banalno, sploh si ne predstavljate, kako banalno je šele vse, ko gledate s te strani smrti, Ampak jaz sem na strani življenja, Torej morate vedeti, katere stvari na tisti strani so pomembne, če obstajajo, Pomembno je biti živ, Moj dragi Reis, pazite na besede, živa je vaša Lidia, živa je vaša Marcenda, pa ne veste ničesar o njiju, niti ne bi mogli izvedeti, četudi bi vam skušali povedati, zid, kiločuje žive med seboj, ni nič manj neprosojen, kot je tisti, kiločuje žive od mrtvih, Za človeka, ki tako razmišlja, je smrt pravo olajšanje, Pa ni, ker je smrt neke vrste zavest, sodnik, ki izreka sodbe o vsem, samemu sebi in življenju, Dragi Fernando, previdno izbirajte besede, veliko tvegate, Če ne bomo izrekli vseh besed, tudi absurdnih, tudi nikoli ne bomo izrekli tistih potrebnih, Jih vi že poznate, Šele zdaj sem začel biti absurden, Nekoč ste zapisali, Neofit, smrti ni, Motil sem se, smrt namreč je, Zdaj to pravite, ker ste mrtvi, Ne, to pravim, ker sem bil živ, to pravim zlasti zato, ker nikoli več ne bom živ, če si lahko predstavljate, kaj to pomeni, nikoli več biti živ, To je, kot bi Pero Grulho rekel, Nikoli nismo imeli boljšega filozofa.

Ricardo Reis je pogledal proti drugemu bregu reke. Nekatere luči so ugasnile, druge so bile slabo vidne, zamirale so, ko je nad reko zalebdela lahna meglica, Rekli ste, da niste več prišli, ker ste bili jezni, Res je, Name, Morda ravno ne toliko na vas, razjezilo in utrudilo me je to prihajanje in odhajanje, ta igra med spominom, ki me vleče, in pozabljenjem, ki me potiska, jalov spopad, kajti na koncu vedno zmaga pozabljenje, Jaz vas nisem pozabil, Veste, kaj, na tej tehtnici to ne šteje dosti, Kateri spomin vas torej še vedno kliče, Spomin, ki me še vedno veže na svet, Mislil sem, da vas kliče spomin, ki ga ima svet na vas, Kakšna trapasta zamisel, dragi Reis, svet pozabi, kot sem vam že rekel, svet pozabi vse, Mislite, da so vas pozabili, Svet tako pozablja, da se niti ne zaveda praznine od tistega, kar je pozabil, V teh besedah je precej napuha, Seveda, bolj domišljav od pesnika je samo slabši pesn ik, V tem primeru sem najbrž jaz bolj domišljav od vas, Naj vam povem, pa ne, da bi se vam hotel prilizovati, da kot pesnik sploh niste slabi, A manj dober od vas, Mislim, da, Potem, ko bova oba mrtva, če se naju bodo še spominjali, ali dokler se naju še bodo, bo zanimivo opazovati, na katero stran se bo nagnila tista druga tehtnica, Takrat naju uteži in tehtalci ne bodo brigali, neofit, ali smrt je, Je. Ricardo Reis je stisnil dežni plašč k sebi, Postaja

sveže, domov grem, če želite, pojdite z menoj, se bova še malo pogovarjala, Danes ne pričakujete obiskov, Ne, lahko ostanete, kot zadnjič, Se nocoj počutite osamljenega, Toliko, da bi rotil za družbo, ne, mislim le, da mrtvecu sem in tja zadiši, da bi sedel na stol, kavč, pod streho, udobno, Ricardo, vi niste bili nikoli ironični, Tudi zdaj nisem, Vstal je, vprašal, Pridete, torej, Fernando Pessoa mu je sledil, dohitel ga je pri prvi svetilki, hiša je bila doli, na nasprotni strani ulice. Pred vrati je stal moški z nosom v zraku, po nagibu njegovega telesa, zdelo se je, da je izgubilo ravnotežje, je bilo videti, kot da meri okna, kot bi se za trenutek ustavil po napornem vzponu po strmi ulici, kdor bi ga videl, bi si rekel, da je eden tistih nočnih ptičev, ki jih v tem mestu, Lizboni, ni malo, ne gredo vsi s kokošmi spat, ko pa se mu je Ricardo Reis približal, mu je v obraz udaril močan vonj po čebuli, bil je policist Victor, takoj ga je prepoznal, nekateri vonji so tako zgovorni, eden je vreden sto besed, dobrih in slabih, vonji, ki so kot slike, ki razgaljajo celotno podobo, zmožni izrisati in osvetliti človeške poteze, le kaj ta tip počne tukaj, morda zato, ker je bil zraven Fernando Pessoa, ni hotel narediti slabega vtisa in je na lastno pobudo spregovoril prvi, Kaj pa vas je prineslo semkaj ob tej uri, gospod Victor, drugi je odgovoril, kakor je vedel in znal, saj ni imel pripravljenega odgovora, ker je šele začel z nadzorom, Čisti slučaj, gospod doktor, čisti slučaj, bil sem na obisku pri sorodn ici na trgu Conde Barao, revica, je staknila pljučnico, Victor se je kar dobro znašel, Torej, gospod doktor, niste več nastanjeni v hotelu, z nespretnim vprašanjem je razkril svoje karte, lahko si nastanjen v hotelu Bragans:a in se ponoči sprehajaš po Altu de Santa Catarina, kaj bi bilo tukaj nenavadnega, a Ricardo Reis se je obnašal, kot da ni opazil, ali pa res ni opazil, Ne, zdaj stanujem tukaj, v drugem nadstropju, Oh, ta melanholični vzklik, četudi kratek, je po zraku raztrosil ogaben smrad, še dobro, da je Ricardu Reisu pihal veter v hrbet, takšno milost nam naklonijo nebesa. Victor se je poslovil in pri tem spet spustil iz sebe zadahlo sapo, Vse dobro, gospod doktor, če kaj potrebujete, že veste, pridite se pogovorit z Victorjem, pred nekaj dnevi mi je pomočnik vodje govoril, da če bi bili vsi kot gospod doktor Reis, tako korekten, tako lepih manir, bi bilo užitek delati, zelo bo zadovoljen, ko mu bom povedal, da sem vas srečal, Lahko noč, gospod Victor, manj kot to bi bilo nevljud no odgovoriti, poleg tega mora paziti na svoj ugled. Ricardo Reis je prečkal ulico, za njim je šel Fernando Pessoa, policistu Victorju se je zdelo, da je na tleh videl dve senci, to so učinki odboja svetlobe, iluzije, od določene starosti naprej oči ne morejo več ločevati vidnega od nevidnega. Victor je še postopal po pločniku, zdaj je bilo že vseeno, in čakal, da se prižge lučv drugem nadstropju, čista rutina, običajna potrditev, zdaj je bil lahko več kot prepričan, da Ricardo Reis stanuje tukaj, ni mu bilo treba hoditi

daleč niti veliko spraševati, s pomočjo upravnika Salvadorja je prišel do postreščkov in s pomočjo postreščkov je prišel do te ulice in te stavbe, čista resnica je, kar pravijo, kdor jezika špara, kruha strada, ali, vse poti vodijo v Rim in iz Večnega mesta na Alto de Santa Catarina, saj ni več kot korak.

Udobno nameščen in napol zleknjen na kavču v delovni sobi je Fernando Pessoa vprašal, ko je prekrižal nogo, Kdo je bil tisti vaš prijatelj, Saj ni moj prijatelj, Še dobro, že samo vonj, ki je puhtel od njega, že pet mesecev hodim s to obleko in to srajco, ne da bi preoblekel spodnje perilo, pa ne zaudarjam tako, ampak če ni prijatelj, kdo je potemtakem, pa tisti pomočnik vodje, ki ga ima očitno tako v čislih, Oba sta s policije, zadnjič so me poklicali na zaslišanje, Vidim vas kot miroljubnega človeka, nezmožnega povzročati težave oblastem, Res sem miroljuben človek, Nekaj ste že morali ušpičiti, da so vas poklicali, Prispel sem iz Brazilije, to je vse, kar sem storil, Stavim, da je bila vaša Lidia devica in se je razžaloščena in onečaščena pritožila, Četudi bi bila devica in bi jojaz razdevičil, ne bi svoje pritožbe odnesla na Policijo za državno varnost in obrambo, So vas poklicali iz te službe, Tako je, Jaz pa sem mislil, da gre za kršitev javne morale, Moja morala je visoka, nedvomno vsaj ni slabša od splošne morale, Nikoli mi niste omenili prigode s policijo, Ni bilo priložnosti, pa še nikoli več se niste prikazali, So vam kaj hudega storili, so vas prijeli, vam bodo sodili, Ne, le na nekaj vprašanj sem moral odgovoriti, katere ljudi sem spoznal v Braziliji, zakaj sem se vrnil, kakšne stike sem stkal na Portugalskem, odkar sem prišel, Hec bi bil, če bi jim omenili mene, Hec bi bil, če bi jim povedal, da sem in tja srečam prikazen Fernanda Pessoe, Pardon, dragi moj Reis, jaz nisem nobena prikazen, Kaj pa ste, torej, Ne bi vam znal odgovoriti, a prikazen nisem, prikazen prihaja iz drugega sveta, jaz pa prihajam samo s pokopališča Radosti, Torej ste mrtvi Fernando Pessoa, tisti Fernando Pessoa, ki je bil nekoč živ, Na nek inteligenten način je to res, Na vsak način pa bi ta najina srečanja težko pojasnil policiji, Ali veste, da sem nekoč napisal nekaj verzov proti Salazarju, In je on ugotovil, da nastopa v satiri, domnevam, da je šlo za satiro, Kolikor vem, ni, Povejte mi, Fernando, kdo je, kdo je ta Salazar, ki nam ga je namenila usoda, Portugalski diktator, protektor, papa, profesor, blagi potentat, četrt mežnarja, četrt preroka, četrt kralja D. Sebastiaoa, četrt Sid6nia Paisa, najprimernejši voditelj za naš značaj in temperament, Veliko p-jev in dva s-a, Čisto naključje, ne mislite, da sem iskal besede, ki bi se začele na isto črko, Nekateri imajo tako manijo, nori so na aliteracijo, očarani nad aritmetičnim ponavljanjem, prepričani so, da bodo z njima vnesli red v kaos sveta, Ne smemo jih obsojati, to so gorečni ljudje, kot fanatiki simetrije, Nagnjenost k simetriji, moj dragi

Fernando, izhaja iz vitalne potrebe po ravnovesju in je varovalo pred padcem, Kot palica, ki jo uporabljajo vrvohodci, Točno tako, a če se povrnemo k Salazarju, tuji tisk ga zelo opeva, Ah, članki, ki jih naroči propaganda in se plačujejo iz davkoplačevalskega denarja, spominjam se, da sem slišal ljudi govoriti o tem, A tudi tukajšnji tisk se kar topi od hvalnic, vzemite v roke kateri koli časopis, pa boste videli, da je portugalski narod najbolj cvetoč in srečen na svetu, ali pa bo to ravnokar postal, in da bodo drugi narodi zaživeli v blagostanju samo, če se bodo ravnali po našem zgledu, Veter piha s te strani, Vidim, da nimate velikega zaupanja v časopise, Imel sem jih navado brati, Te besede ste izrekli s precej skrušenim tonom, Ne, To je posledica dolgotrajne utrujenosti, saj veste, kako je, po večjem telesnem napor u se mišice utrudijo, postanejo mlahave, človeka mika, da bi zaprl oči in zaspal, Ste zaspani, Še vedno me daje utrujenost, ki sem jo občutil, ko sem bil živ, Smrt je res čudna reč, Še bolj čudno pa je, če gledaš nanjo s strani, na kateri sem, in ugotoviš, da niti dve smrti nista enaki, biti mrtev ni enako za vsakogar, v nekaterih primerih prinesemo s seboj vsa bremena življenja. Fernando Pessoa je zaprl oči, oprl glavo na naslonjalo kavča, Ricardu Reisu se je dozdevalo, da sta se mu med trepalnicami nabrali solzi, sta morda, tako kot senci, ki ju je videl Victor, le posledica odboja svetlobe, vsesplošno je namreč znano, da mrtvi ne jočejo.

Tisti odkriti obraz brez očal, z majcenimi brčicami, kajti dlake in lasje imajo daljšo življenjsko dobo,je izražal globoko žalost, takšno, ki ji ni pomoči, kot rane iz otroštva, za katere zato, ker so iz otroštva, menimo, da se bodo zlahka zacelile, vendar se motimo. Nenadoma je Fernando Pessoa odprl oči in se nasmehnil, Si mislite, da sem sanjal, da sem živ, Kakšna iluzija, Seveda je bila iluzija, kot vsake sanje, ampak ne bi bilo tako zanimivo, da mrtvec sanja, da je živ, saj je poznal življenje in ve, o čem sanja, temveč, da bi živi sanjal, da je mrtev, saj ne ve, kaj je smrt, Še malo, pa mi boste rekli, da sta življenje in smrt eno in isto, Danes ste izrekli že tri različne stvari, da smrti ni, da smrt je, zdaj pa mi pravite, da sta življenje in smrt eno in isto, Nisem vedel, kako drugače bi razvozlal paradoks med prvima dvema trditvama, ko je Fernando Pessoa to izrekel, mu je na ustnicah igral poznavalski nasmešek, kakor bi ga lahko najbolj ohlapno označili glede na resnost in težo pogovora.

Ricardo Reis je vstal, Pogrel bom kavo, takoj pridem, Glejte, Ricardo, govorila sva o časopisih, pa sem postal radoveden, kakšne so zadnje novice, tako bova lepo zaokrožila večer, Zadnjih pet mesecev ne veste, kaj se dogaja na svetu, zato verjetno marsičesa ne boste razumeli, Tudi vi ste najbrž razumeli le malo, ko ste pristali tu po šestnajstih letih v tujini, gotovo ste morali povezati niti preteklega in sedanjega časa, bržkone ste se znašli z nitmi brez vozličkov in vozlički brez niti v rokah,

Časopise imam v spalnici, jih grem iskat, je rekel Ricardo Reis. Odšel je v kuhinjo, se kmalu vrnil z manjšo belo emajlirano kavno ročko, skodelico in žličko ter sladkorjem, ki jih je postavil na mizico med kavčema, spet odšel, se vrnil s časopisi, nalil kavo v skodelico, posladkal, Vi ne pijete, ali ne, Če bi mi preostala še ura življenja, bi jo morda zdajle zamenjal za skodelico vroče kave, Dali bi več kot kralj Henrik, ki je za konja zamenjal samo kraljestvo, Da ne bi izgubil kraljestva, a pustiva zdaj angleško zgodovino in mi povejte, kaj se dogaja v svetu živih. Ricardo Reis je spil pol skodelice, potem je odprl enega od časopisov in vprašal, Ste vedeli, da je Hitler praznoval rojstni dan, sedeminštirideseti, Novica se mi ne zdi pomembna, Ker niste Nemec, če bi bili, ne bi bili tako prezirljivi, Kaj še, Tukaj piše, da je pregledal triintrideset tisoč vojakov na paradi, ki se je odvijala v duhu skoraj verskega češčenja, kot je tu dobesedno zapisano, če bi si radi predstavljali, kako je bilo, prisluhnite temu odlomku govora, ki ga je imel Goebbels ob omenjeni priložnosti, Preberite, Ko spregovori Hitler, je kot bi se nad glavami nemškega ljudstva razpel obok templja, Krščenduš, kako poetično, A to še ni nič v primerjavi z besedami Baldurja von Schiracha, Kdo pa je ta von Schirach, ne spomnim se ga, Vodja Hitlerjeve mladine v rajhu, Kaj je rekel, Hitler, božje darilo Nemčiji, je človek, ki nam ga je poslala božja previdnost, njegovo čaščenje presega vse verske razprtije, Tega se še hudič ne bi spomnil, čaščenje nekega človeka združuje tisto, kar je čaščenje Boga razdelilo, Von Schirach gre še dlje, trdi, da če bo mladina Hitlerja, ki je njihov Bog, ljubila, če se bo trudila, da mu bo zvesto služila, bo izpolnila zapoved, ki jo je dobila od Večnega očeta, Čudovita logika, za mladino je Hitler bog, če mu zvesto služi, izpolnjuje zapoved Večnega očeta, torej imamo tu boga, ki deluje kot posrednik drugega boga za dosego svojih lastnih ciljev, Sina kot razsodnika in sodnika Očetove oblasti, pravzaprav je nacionalsocializem izredno sveto podjetje, Tu, na Portugalskem, tudi nič ne zaostajamo pri zamenjevanju božanskega in človeškega, videti je, kot da smo se vrnili k antičnim bogovom, Vašim, torej, Jaz sem si jih samo malo izposodil, njihova imena, Pojasnite mi tisto zmešnjavo med božanskim in človeškim, Po svečani izjavi, ki jo je dal mitilenski nadškof, je Portugalska Kristus in Kristus Portugalska, Je to tam zapisano, Do besedice, Da je Portugalska Kristus in Kristus Portugalska, Točno, Fernando Pessoa je za nekaj trenutkov pomislil, potem pa se je začel smejati, njegov smeh je bil suh, kot bi kašljal, nič prijeten za uho, Joj, ta dežela, joj, ti ljudje, in v očeh so se mu nabrale prave solze, Joj, ta dežela, je ponavljal in se ves čas smejal , Jaz pa sem mislil, da sem šel predaleč, ko sem v Sporočilu Portugalsko predrzno imenoval sveto, tam je zapisano, Sveta Portugalska, pa pride cerkveni princ s svojo nadškofovsko avtoriteto in razglasi, da je Portugalska

Kristus, In Kristus Portugalska, ne pozabite, Če je tako, moramo nujno ugotoviti, katera devica nas je rodila, kateri hudič nas je skušal, kateri Juda nas je izdal, kateri žeblji so nas pribili na križ, v katerem grobu ležimo, kakšno vstajenje nas čaka, Pozabili ste na čudeže, Ni večjega čudeža, kot je preprosto dejstvo, da obstajamo, da š e vedno obstajamo, ne govorim o sebi, seveda, Glede na to, po kakšni poti hodimo, ne vem, koliko časa in kje bomo še obstajali, V vsakem primeru morate priznati, da smo veliko pred Nemčijo, tu je beseda, ki je prišla od Cerkve, vzpostavila ne le sorodstvene vezi, temveč istovetnosti, sploh ne bi potrebovali od boga poslanega Salazarja, saj smo sami poosebljeni Kristus, Škoda, da ste umrli tako mladi, dragi moj Fernando, kajti zdaj se bo izpolnila Portugalska, Verjemimo torej, midva in svet, v nadškofa, Nihče ne more reči, da ne dajemo vsega od sebe, da bi bili srečni, bi radi slišali, kaj je kardinal Cerejeira rekel semeniščnikom, Ne vem, ali bom prenesel š e ta udarec, Saj niste semeniščnik, Še dodaten razlog, a naj bo, kot je božja volja, preberite, Bodite angelsko čisti, evharistično gorečni in vneto prizadevni, Te besede je izrekel, v takšni besedni zvezi, Tako je, Edino, kar mi še preostane, je, da umrem, Saj ste že mrtvi, Ubogi jaz, niti to mi ni preostalo. Ricardo Reis si je nalil š e eno skodelico, Če boste pili toliko kave, ne boste mogli spati, ga je opomnil Fernando Pessoa, Ne skrbite, ena prečuta noč ni še nikomur škodila, včasih še pomaga, Preberite mi š e novic, Bom, a prej mi povejte, ali se vam ta portugalska in nemška noviteta, da se uporablja Boga v politične namene, ne zdi zaskrbljujoča, Najbrž je zaskrbljujoča, vendar ni nekaj novega, odkar so Hebrejci promovirali Boga v čin generala, ko so ga poimenovali gospod vojska, so vse ostalo samo variacije na temo, Res je, Arabci so zasedli Evropo kriče, To je božja volja, Angleži so dodelili Bogu, da ohran i njihovega kralja, Francozi so prisegli, da je Bog Francoz, Naš Gil Vicente pa je zatrdil, da je Bog Portugalec, Najbrž ima on prav, če je že Kristus Portugalska, No, preberite š e malo, preden se odpravim, Ne bi hoteli ostati, Spoštovati moram pravila, pravilnike, zadnjič sem prekršil tri člene z vsemi njihovimi alinejami, Pa naredite tako š e danes, Ne, Potem pa mi prisluhnite, bral bom enega za drugim, če boste imeli komentarje, jih prihranite za konec, Papež Pij XI. obsoja nemoralnost nekaterih filmov, Maximino Correia je izjavil , da je Angola bolj portugalska od Portugalske, saj je od časov Dioga Caoa priznala samo portugalsko nadoblast, V Olhaou so razdeljevali kruh revežem na dvorišču kasarne Narodne republikanske garde, Govori se o skrivnem združenju, ki so ga ustanovili vojaki v Španiji, Na geografskem društvu so ob praznovanju tedna kolonij gospe iz naše visoke družbe sedle ob bok nižjim razredom, Kot piše časopis Pueblo Gallego, se je na Portugalsko zateklo petdeset tisoč Špancev, Pri Tavaresu prodajajo lososa po šestintrideset

eskudov za kilogram, Drago kot žafran, Imate radi lososa, Upiral se mi je, To je vse, razen če želite slišati še o neredih in nasilju, časopis je prebran, Koliko je ura, Skoraj polnoč, Eh, kako čas beži, Odhajate, Tako je, Želite, da vas pospremim, Za vas je še prezgodaj, Ravno zato, Niste me razumeli, rekel sem namreč, da je še prezgodaj, da me pospremite tja, kamor grem, Le leto dni sem starejši od vas, po naravnem redu stvari, Kaj je naravni red stvari, Tako se reče, po naravnem redu stvari bi moral jaz umreti pred vami, Kot vidite, stvari nimajo naravnega reda. Fernando Pessoa je vstal s kavča, si zapel suknjič, si popravil kravatni vozel, po naravnem redu bi naredil ravno obratno, No, zdaj pa grem, se vidiva kmalu, pa hvala za vašo potrpežljivost, s svetom je še slabše kot takrat, ko sem odšel z njega, ta Španija pa bo prej ali slej pristala v državljanski vojni, Mislite, Če so dobri preroki tisti, kiso že umrli, je vsaj ta pogoj na moji strani, Prosim, ne bodite prehrupni, ko boste šli dol po stopnicah, zaradi sosedov, Dol se bom spustil kot peresce, In ne loputajte z vrati, Ne skrbite, votli zvok pokrova groba ne odmeva, Lahko noč, Fernando, Dobro spite, Ricardo.

Morda je bil vzrok resnoben pogovor, morda pa preveč skodelic kave, da Ricardo Reis ni dobro spal. Večkrat se je prebudil, v spanju se mu je zdelo, da sliši biti svoje lastno srce v blazini, na kateri mu je počivala glava, ko se je zbudil, se je prevalil na hrbet, da ne bi več slišal bitja, potem pa ga je spet postopoma zaslišal, v prsih, zaprtega v kletki iz reber, potem se je spomnil obdukcij, ki jim je prisostvoval, in zagledal svoje srce živo, kako tesnobno utripa, kot bi bil vsak njegov udarec poslednji, potem se mu je sicer težaven spanec povrnil in šele, ko se je že danilo, je utonil v globok sen. Raznašalec časopisov mu je vrgel časopis v šipo, ko je še spal, ni vstal, da bi ga odprl, v takšnih primerih se prodajalec vzpne po stopnicah in pusti novice na predpražniku, nove na vrhu, druge, z drugega dne, starejše, zdaj služijo za čiščenje blata in trave s podplatov čevljev, sic transit notitia mund i, blagoslovljen bodi, kdor je iznašel latinščino. Zraven, v enem od vogalov vratne odprtine, stoji vrček za mleko s četrtinko litra, na kljuki pa visi vrečka s kruhom, Lidia bo vse to prinesla noter, ko bo prišla enkrat po enajsti, kajti danes ima prosto, a ni mogla priti prej, v zadnjem trenutku jo je Salvador poslal počistit in pripravit tri sobe, izkoriščevalski upravnik. Ne bo ostala dolgo, saj mora obiskati svojo mater, ki je ves čas sama, poizvedeti po bratu, ki je odšel v Porto na krovu Afonsa de Albuquerqua in se je vrnil. Ko je Ricardo Reis slišal, da je vstopila, jo je poklical z zaspanim glasom, pokazala se je na pragu vrat, še vedno s ključem, kruhom, mlekom in časopisom v rokah, rekla je, Dober dan, gospod doktor, on je odvrnil, Dober dan, Lidia, tako sta se pozdravila prvi dan in tako se bosta pozdravljala še naprej, ona

nikoli ne bo zbrala poguma in rekla, Dober dan, Ricardo, četudi bi jo on prosil, česar pa do danes ni storil niti ne bo storil, že tako je preveč domačen, da jo sprejme v takem stanju, nepočesan, neobrit in s postanim zadahom. Lidia je v kuhinjo odnesla mleko in kruh, se vrnila s časopisom, potem pa spet odšla pripravit zajtrk, medtem je Ricardo Reis razgrinjal in razpiral liste, tako da jih je previd no prijemal za robove, da si ne bi umazal prstov, in jih dvigoval, da ne bi počrnil zavihka rjuhe, to so drobne manične kretnje, ki jih zavestno neguje, kot človek, ki se zavestno obdaja z mejniki, referenčnimi točkami, mejami. Ko je odprl časopis, se je spomnil identičnega giba, ki ga je naredil pred nekaj urami, in spet se mu je zazdelo, da je že zelo dolgo, odkar je bil Fernando Pessoa pri njem, kot bi bil svež spomin nanj navsezadnje neki pradavni spomin, spomin iz dni, ko bi ga Fernando Pessoa, ki bi si polomil očala, prosil, Reis, preberite mi, prosim, novice, tiste najpomembnejše, O

vojni, Ne, teh ni vred no brati, jih bom prebral jutri, saj ne bodo nič drugačne, to je bilo junija leta tisoč devetsto šestnajst, in Ricardo Reis je nekaj dni prej napisal svojo najobširnejšo odo, Slišal sem, da so pripoved ovali, d a je nek oč, koje bila v Perziji.

Iz kuhinje je zavel omamen vonj po popečenem kruhu, slišati je bilo pridušeno trkljanje posode, potem pa Lidijine korake v hodniku, tokrat umirjena prinaša pladenj, ponavljajoč službeno rutino, samo da ji tokrat ni treba potrkati na vrata, ki so že odprta. Temu dolgoročnemu gostu lahko brez skrbi, da bi bila preveč predrzna, pripomni, Danes ste pa dolgo spali, Nisem imel lahke noči, mučila me je zoprna nespečnost, Ste se morda pozno vrnili domov, šli kasno spat, Ko bi vsaj, spat sem šel še pred polnočjo, niti zunaj nisem bil, če bo Lidia temu verjela ali ne, mi vemo, da Ricardo Reis govori resnico. Pladenj leži na kolenih gosta iz sobe dvesto ena, sobarica mu natoči kavo in mleko, mu primakne popečene kruhke, marmelado, poravna prtiček, potem pa reče, Danes ne bom mogla ostati dolgo, malo bom pospravila, potem pa grem, rada bi šla obiskat mater, pritožuje se, da me nikoli ni ali pa se oglasim samo mimogrede, vprašala me je celo, če imam fanta in ali se bom poročila.

Ricardo Reis se zbegan nasmehne, ne ve, kaj bi odgovoril, gotovo ne bi pričakovali, da bi rekel, Saj imaš tukaj fanta, kar pa se tiče poroke, še dobro, da si omenila, čas bi že bil, da se pogovoriva o najini prihodnosti, samo nasmehne se in jo pogleda z očetovskim izrazom na obrazu. Lidia je odšla v kuhinjo, odgovora ni dobila, če je sploh kakšnega pričakovala, tiste besede so ji kar same privrele iz ust, mati ji nikoli ni govorila o fantih niti o poroki. Ricardo Reis je pojedel, potisnil pladenj h koncu postelje in se udobno namestil, da bi bral časopis, Velika parada, kiso jo priredile korporacije, je pokazala, da ni nemogoče doseči poštenega in dobronamernega dogovora med delodajalci in delavci, v tišini je nadaljeval z branjem in ni bil pozoren

na težo argumentov, v svojem bistvu ni bil prepričan, ali se strinja ali ne, Korporativizem, prilagoditev vsakega od družbenih razredov sebi primernemu okolju in prostoru so prava sredstva za spremembe v modernih družbah, s tem receptom za raj na zemlji je zaključil z branjem glavnega članka, potem je oklevaje preletel novice iz tujine, Jutri bodo v Franciji prve zakonodajne volitve, Vojska pod vodstvom Badoglia se pripravlja, da bo ponovno zakorakala nad Adis Abebo, v tistem trenutku se je na vratih spalnice prikazala Lidia, z zavihanimi rokavi, in ga jela spraševati, Ste včeraj videli balon, Kakšen balon, Cepelin, letel je točno nad hotelom, Nisem ga videl, a sem ravnokar opazil, na odprti strani časopisa, gigantski, Adamastorju podobni, vodljivi zrakoplov, Graf Zeppelin, z imenom in naslovom svojega konstruktorja, grofa Zeppelina, nemškega generala in aeronavta, kako leti nad mestom Lizbono, reko, hišami, ljudje na pločniku se ustavljajo, prihajajo iz trgovin, se nagibajo skozi tramvajska okna, prihajajo na balkone, kličejo drug drugemu in se opozarjajo na to čudo, duhovitež si ne more kaj, da ne bi pripomnil, Hej, tepček, poglej ptička, časopis ga je ovekovečil v črnosivi, Tu je fotografija, je povedal Ricardo Reis, in Lidia je pristopila k postelji, tako blizu je prišla, da bi bilo škoda, če je ne bi objel okoli bokov s prosto roko, z drugo pa je držal časopis, zasmejala se je, Dajte no mir, potem je rekla, Kako velik je, tu je videti še večji kot v živo, kaj pa tisti križ, ki ga ima zadaj, Imenuje se enakoramni križ ali svastika, Kako je grd, Veš, veliko ljudem se zdi najlepši križ na svetu, Videti je kot pajek, V nekaterih religijah na vzhodu je ta križ predstavljal srečo in odrešenje, Vse to, Vse, Zakaj so ga torej narisali na rep cepelina, Zrakoplov je nemški, svastika pa je dandanes emblem Nemčije, Nacistov, Kaj veš o tem, Samo tisto, kar mi je brat povedal o njih, Tvoj brat mornar, Ja, Daniel, to je edini, ki ga imam, Se je že vrnil iz Porta, Nisem ga še videla, a se je že vrnil, Kako pa veš, Njegova ladja je zasidrana pred Terreirom do Pao, dobro jo poznam, Ne bi prišla v posteljo, Materi sem obljubila, da pridem na kosilo, če bom legla, bom zamudila, Samo malo, daj, potem pa lahko greš, roka Ricarda Reisa je zdrsela dol do krivine noge, ji privzdignila krilo, segla nad podvezico, se dotaknila gole kože in jo božala, Lidia je govorila, Ne, ne, a je že popuščala, kolena so se ji tresla, tedaj je Ricardo Reis ugotovil, da se njegov ud ne odziva, da se ne bo odzval, prvič v življenju je doživel to strašno nesrečo, zgrabila ga je panika, zato je počasi odmaknil roko in zamrmral, Natoči mi vodo, rad bi se okopal, ona ni razumela, začela si je snemati pas na krilu, odpenjati bluzo, on je ponovil z glasom, kije na lepem postal rezek, Hočem se okopati, natoči mi vodo, časopis je vrgel na tla, nagloma smuknil med rjuhe in se obrnil proti steni, pri tem pa je skoraj prevrnil pladenj od zajtrka. Lidia ga je zbegana gledala, Kaj sem naredila, se je

spraševala, saj sem hotela spati z njim, on pa ji je še naprej kazal hrbet, njegove roke, ki jih ni mogla videti, so se trudile vzburiti mlahavi ud, uvel in brez krvi, izpraznjen volje, brezupno so si prizadevale, zdaj že silovito, besno, morda obupano.

Lidia odide na smrt žalostna, s seboj nese pladenj, pomila bo posodo, pomila jo bo, da se bo svetila kot sonce, prej pa še prižge grelec, odpre pipo na kopaln i kadi, preveri temperaturo vode, ki teče iz pipe, potem si gre z omočenimi rokami čez omočene oči, Le kaj sem mu storila, saj sem celo hotela z njim v posteljo, takšni usodni nesporazumi se zgodijo, če pa bi ji on rekel, Ne morem, ne počutim se dobro, ne bi zamerila, tudi če se ne bi ljubila, bi morda vsaj legla k njemu, le kaj govorimo, gotovo bi legla k njemu v tišini in ga potolažila, da bi premagal tisti grozni strah, mogoče bi se spomnila in položila roko na njegov ud, brez kakšnih drugih namenov, samo kot bi rekla, Dajte no, saj ni nihče umrl, in oba bi spokojno zaspala, ona bi pozabila, da jo čaka mati s kosilom na mizi, mati bi naposled rekla sinu mornarju, Kar jejva, na tvojo sestro zadnje čase ni mogoče računati, čisto se je spremenila, takšna so protislovja in krivice v življenju, tam je Ricardo Reis, ki nima nobenega razloga za to, da bi izgovoril tiste poslednje in obsodilne besede.

Lidia se je pojavila na pragu spalnice, pripravljena, da odide, rekla je, Se vidiva drug teden, odhaja zagrenjena, on pa ostaja tam zagrenjen, ona ne ve, kaj je naredila narobe, on pa ve, kaj je narobe z njim . Slišati je tekočo vodo, diši po vroči pari, ki se širi po stanovanju, Ricardo Reis ostane še nekaj minut v postelji, ve, da je kad ogromna, ko je napolnjena, je kot Sredozemsko morje, naposled vstane, čez rame si vrže domačo haljo in podrsaje s copati odkrevsa v kopalnico, ogledalo je zarošeno, zato se na srečo ne more videti v njem, najbrž tudi ogledala ob nekaterih priložnostih pokažejo usmiljenje, tedaj je pomislil, Saj ni konec sveta, dogaja se vsem, tudi jaz sem moral enkrat priti na vrsto, kakšno je vaše mnenje, gospod doktor, Ne skrbite, predpisal vam bom neke nove tablete, ki bodo rešile vašo težavico, pomembno je, da si ne belite glave, pojdite ven, razvedrite se, odpravite se v kino, če je bilo res tokrat prvič, se lahko prištevate med srečne moške. Ricardo Reis je zaprl pipo, se slekel, z nekaj hladne vode temperiral veliko vrelo jezero , potem je počasi zlezel noter, kot bi se odpovedal svetu zraka. Njegovi udje so se, sproščeni, pognali proti površju, lebdeli so med dvema vodama, tudi uveli ud je se je premikal, pritrjen, kot alga, za korenino, ki pomiguje, zdaj si Ricardo Reis ni drznil ponesti roke do njega, se ga dotakniti, samo gledal ga je, bilo je, kot bi mu ne pripadal, svoje k svojemu, moj je ali pa sem jaz njegov, odgovora ni iskal, že vprašanje ga je napolnilo s silno tesnobo.

Tri dni kasneje je prišla v ordinacijo Marcenda. Sestri je rekla, da želi biti zadnja na vrsti za pregled, saj ni prišla kot pacientka, Prosim vas, da poveste gospodu doktorju, da je prišla Marcenda Sampaio, a šele takrat, ko ne bo več pacientov, in ji je v žep spustila bankovec za dvajset eskudov, ko je napočil trenutek, je odšla sestra s sporočilom do Ricarda Reisa, kije že slekel belo haljo, kije bila kot talar in mu ni segala dlje kot do sredine nog, zato ni bil niti ne bi mogel biti visoki svečenik te zdravstvene religije, le mežnar, zadolžen za praznjenje in pranje stekleničk za vodo in vino, prižiganje in ugašanje sveč, za pisanje listin, mrliških, seveda, sem in tja je začutil rahlo obžalovanje, nelagodje, da se ni specializiral za porodništvo, ne zato, ker so z njim povezani organi najbolj intimni in dragoceni za žensko, temveč, ker v njih rastejo otroci, otroci drugih, ki služijo za tolažbo, če nimamo svojih otrok ali jih ne poznamo. Tako bi slišal, kako bijejo nova srčeca na svetu, včasih bi lahko vzel v naročje zamazana, lepka bitjeca, med krvjo in sluzom, med solzami in potom slišal njihov prvi krik, tisti, ki nima pomena, ali pa ga ima in mi tega ne vemo. Spet je oblekel haljo, ni takoj zadel rokavov, ki so se, slabo ukrojeni, nenadoma zasukali, pomišljal je, ali naj Marcendo sprejme pri vratih ali naj jo počaka za mizo z eno roko, strokovno položeno na vademekum, vir vsega znanja, biblijo vseh bolečin, nazad nje je stopil k oknu, ki je gledalo na trg, na breste, na cvetoče lipe, na kip mušketirja, tam bi mu bilo v veselje sprejeti Marcendo, če ne bi izpadlo absurdno, bi ji rekel, Pomlad je, poglejte, kako hecno, na Cam6esovi glavi čepi golob, drugi pa mu sedijo na ramenih, to je edino opravičilo, da so napravili spomenike, in edina tolažba, da služijo za gred golobom, a so družbene konvencije močnejše, Marcenda je že pri vratih, Vstopite, prosim, je govorila uslužna sestra subtilne percepcije, zelo vešča umetnosti razlikovanja med družbenimi razredi in velikostjo njihovega bogastva, Ricardo Reis je pozabil na breste, na lipe, golobi so odleteli, nekaj jih je prestrašilo ali pa so preprosto začutili potrebo po premikanju kril, po letenju, na trgu Luis de Cam6es je lov nanje prepovedan skozi vse leto, če bi bila ta ženska golobica, ne bi mogla leteti, ranjeno krilo, Kako se imate, Marcenda, vesel sem, da vas vidim, kako pa je vaš oče, Dobro, najlepša hvala, gospod doktor, on ni mogel priti, vas pa pozdravlja, potem se je sestra, kot ji je bilo naročeno, umaknila in za seboj zaprla vrata. Roke Ricarda Reisa so še vedno stiskale Marcendino roko, oba sta molčala, on je pokazal proti stolu, ona je sedla, levice ni izvlekla iz žepa, celo sestra v ordinaciji bi kljub svojemu sokoljemu očesu prisegla, da je gospa, kije ravno vstopila v ordinacijo doktorja Ricarda Reisa, oseba brez hib, pa tudi precej postavna, malce suhljata, a ker je tako mlada, ji to pristoji, Povejte mi, torej, kaj je novega z vašim zdravjem, je rekel Ricardo Reis, Marcenda pa je odgovorila,

Ni sprememb, najverjetneje ne bom šla več k zdravniku, vsaj ne k temu v Lizboni, Ni nobenih znakov izboljšanja, gibanja, nobene spremembe glede občutljivosti, Nič, kar bi mi dajalo voljo, da bi ohranjala upanje, Kaj pa srce, To deluje, želite preveriti, Nisem vaš zdravnik, A zdaj ste specialist kardiolog, najbrž ste pridobili nova znanja, torej vas lahko vprašam za nasvet, Ironija vam ne pristoji, trudim se po svojih najboljših močeh, a so rezultati bolj klavrni, samo začasno nadomeščam kolega, kot sem vam pojasnil v pismu, V enem od svojih pisem, Pretvarjajte se, da drugega niste prejeli, da se je izgubilo na poti, Obžalujete, da ste ga napisali, Najbolj brezkoristna stvar na svetu je obžalovanje, v glavnem je tako, da tisti, ki pravi, da nekaj obžaluje, želi, da mu drugi oprostijo in pozabijo, v bistvu pa vsak od nas pestuje svoje šibkosti, Tudi jaz nisem obžalovala, da sem prišla k vam domov, niti tega ne obžalujem danes, če je šibkost, da sem se vam pustila poljubiti, če je šibkost, da sem vas poljubila, pestujem to šibkost, Med nama je bil samo poljub in poljub ni smrtni greh, To je bil moj prvi poljub, morda ga zato ne obžalujem, Vas ni nikoli nihče prej poljubil, To je bil moj prvi poljub, Kmalu bo čas, da zaprem ordinacijo, ne bi šli z menoj domov, tam bi se lahko bolj sproščeno pogovarjala, Ne, Vstopila bi ločeno, z velikim presledkom, ne bi vas izpostavljal zlobnim jezikom, Raje ostanem tukaj, kolikor je mogoče, Verjemite mi, ne bi vam storil žalega, sem precej blag, Kaj naj pomeni ta nasmešek, Nič posebnega, samo potrjuje, da sem blagega značaja, ali če želite, da povem bolj jasno, bi rekel, da sedaj v meni vlada popoln spokoj, vodovje je mirno, to je želel povedati moj nasmešek, Raje ne bi šla k vam domov, raje bi se pogovarjala tukaj, pretvarjajte se, da sem ena od vaših pacientk, Kakšna je torej vaša težava, Ta nasmešek mi je bolj všeč, Tudi men i, prejšnji tudi meni ni bil pogodu. Marcenda je potegnila levico iz žepa, jo namestila v naročju, nanjo položila drugo roko, videti je bilo, kot da bo začela naštevati svoje tegobe, Si predstavljate, gospod doktor, usoda mi je namenila to roko, potem ko mi je naklonila v življenju to neubrano srce, a je od vseh teh besed uporabila le tri, Življenje je neubranost usod, živiva tako daleč drug od drugega, med nama je velika razlika v letih, v najinih usodah, Ponavljate, kar ste zapisali v pismu, Rada vas imam, Ricardo, vendar ne vem, koliko, Moški pri mojih letih je videti trapasto, ko se iz njegovih ust zasliši ljubezensko priznanje, Meni je bilo všeč, ko sem ga brala, tudi zdaj mi je všeč, ko ga slišim, Saj nisem izrekel nobenega ljubezenskega priznanja, Ste, Izmenj ujeva si pozdrave, šopke, res, da so rože lepe, a so odstrižene, mrtve, same tega ne vejo , ljudje pa se pretvarjamo , da tega ne vemo, Svoje rože dajem v vodo in jih gledam, dokler njihove barve ne zbledijo, Saj se vam niti oči ne bodo uspele utruditi, Zdaj pa gledam vas, Jaz nisem roža, Ste moški, razlika mi je

jasna, Blag moški, nekdo, ki je sedel na rečni breg in opazuje, kaj reka nosi s seboj, morda čaka, da njega samega odnese tok, V tem trenutku, mislim, da gledate mene, tako je videti po izrazu v vaših očeh, Res je, Vidim vas, kako se oddaljujete kot cvetoča veja, na kateri čepi ptič in poje, Ne spravljajte me v jok. Ricardo Reis je stopil do okna, na pol odgrnil zaveso. Na kipu ni bilo golobov, v hitrih krogih so preletavali trg kot vrtoglav vrtinec. Marcenda je stopila do njega, Ko sem prihajala sem, je sedel golob kipu na roki, blizu njegovega srca, Radi sedajo tja, na varen kraj, Od tu se ga ne vidi, S hrbtom je obrnjen proti nama. Zavesa se je ponovno zagrnila, Stopila sta stran od okna in Marcenda je rekla, Iti moram, Ricardo Reis jo je prijel za levico,jo ponesel k ustnicam, potem je počasi pihnil vanjo, kot bi oživljal od mraza premrlo ptico, naslednji trenutek je že poljubljal Marcendina usta, ona pa njega, to je bil drugi in tokrat prostovoljni poljub, tedaj se je kri Ricarda Reisa kot visoki, bobneči slap spustila v najgloblje globočine, kar metaforično pomeni, da se je njegov ud dvignil, torej še ni bil mrtev, saj sem mu rekel, naj ne skrbi. Marcenda je to začutila, zato se je odmaknila, da bi ga začutila ponovno, se je spet primakn ila, a prisegla bi, da ni bilo tako, če bi jo izpraševali, trapasto devico, nju ne ustnice se niso ločile, naposled je zastokala, Iti moram, se mu izvila iz objema in se brez moči sesedla na stol. Marcenda, poročite se z mano, je rekel Ricardo Reis, pogledala ga je, prebledela, potem je rekla, Ne, to je izrekla zelo počasi, neverjetno, da je mogoče tako kratko besedo izgovarjati tako dolgo, veliko dlje kot druge, ki jih je izustila kasneje, Ne bi bila srečna. Nekaj minut sta ostala v tišini, Marcenda je še tretjič rekla, Iti moram, a zdaj je vstala in se odpravila proti vratom, on je šel za njo, hotel jo je zadržati, a je že ni bilo več na hodniku, na drugi strani je zagledal sestro, Ricardo Reis je rekel naglas, Pospremil vas bom, in tako je tudi storil, poslovila sta se s stiskom roke, on je rekel, Izročite pozdrave očetu, ona pa je govorila o drugi stvari, Nekega dne, a stavka ni zaključila, nekdo drug ga bo, kdo bi vedel, kdaj in čemu nadaljeval, nekdo drug ga bo enkrat in nekje zaključil, zaenkrat pa imamo samo to, Nekega dne. Vrata so zaprta, sestra vpraša, Gospod doktor, me še potrebujete, Ne, Potemtakem bi odšla, če mi dovolite, vsi so že odšli, tudi drugi zdravniki, Jaz pa bom ostal še nekaj minut, nekaj papirjev moram urediti, Nasvidenje, gospod doktor, Nasvidenje, gospodična Carlota, tako ji je bilo namreč ime.

Ricardo Reis se je vrnil v ordinacijo, odgrnil je zaveso. Marcenda še ni prišla do konca stopnic. Popoldanski polmrak je prepredel trg, golobi so se tiho, kot prikazni, namestili na visoke veje brestov, ali pa so bile to sence drugih golobov, ki so čepeli prejšnja leta na teh vejah ali pa na ruševinah, ki so bile nekoč tu, preden so teren očistili in napravili trg ter postavili

kip.Zdaj gre Marcenda čez trg v smeri proti ulici Alecrim, obrne se, da bi videla, ali golob še vedno čepi na Camoesevi roki, skozi cvetoče lipove veje za šipo razloči belo postavo, če bi bil kdo priča tem gibom, njihov ega pomena ne bi razumel, niti Carlota, kise je skrila pod stopnice in oprezala, da bi videla, ali se bo obiskovalka vrnila v ordinacijo, da se bo lahko po mili volji pogovorila z doktorjem, zamisel ni bila slaba, a Marcenda se tega ni domislila, Ricardo Reis pa se tudi ni vprašal, ali je ostal iz tega razloga.

Čez nekaj dni je prišlo pismo znane bledo vijolične barve, z enakim črnim žigom na znamki, z enako pisavo, za katero vemo, da je oglata, ker druga roka ne zmore držati lista papirja pri miru, enako dolgo je tudi oklevanje Ricarda Reisa, preden odpre ovojnico, enak njegov ugasli pogled, enake njene besede, Zagrešila sem veliko neprevidnost, da sem vas obiskala, to se ne bo ponovilo, nikoli več se ne bova videla, a verjemite mi, vedno boste v mojih mislih, do konca življenja, če bi bile stvari drugačne, če bi bila starejša, če bi ta moja roka, ki ji ni pomoči, ja, res je, ne bom se več slepila, zdravnik je končno priznal, da ji ni pomoči, da so svetlobne kopeli, elektrošoki, masaže izgubljen čas, to sem pričakovala, da nisem niti zajokala, ne smilim se sama sebi, temveč se mi smili moja roka, skrbim zanjo kot za otroka, ki nikoli ne bo vstal iz zibelke, ljubkujem jo, ko bi ne bila moja, živalca, najdena na ulici, uboga roka, kaj bi bilo z njo, če ne bi imela mene, zbogom, prijatelj moj, oče kar naprej govori, naj grem v Fatimo, in bom šla, samo, da mu bom ustregla, če to potrebuje, da se bo pomiril s svojo vestjo in bo verjel, da je takšna božja volja, saj veste, da proti božji volji ne moremo niti ne smemo ničesar, prijatelj moj, ne pravim vam, da pozabite name, nasprotno, prosim vas, da se me spomnite vsak dan, vendar mi ne pišite, nikoli več ne bom šla na poštno ležeče, zdaj pa bom zaključila, končujem, povedala sem vse. Marcenda ne piše na ta način, dosledno upošteva vsa pravila sintakse, natančna je pri postavljanju ločil, a branje Ricarda Reisa, ki je skakal iz vrstice v vrstico in iskal bistvo, je spregledalo vezivno tkivo, enega ali dva klicaja, nekaj namerno zgovornih tripičij, in tudi ko je pismo prebral drugič in tretjič, ni uspel izluščiti iz njega več kot prvič, saj je prebral vse, kot je Marcenda povedala vse. Moški prejme zapečateno pismo, ko njegova ladja odpluje iz pristanišča, odpre ga sredi oceana, okoli njega je samo voda, nad njim samo nebo, pod njim samo paluba, na kateri stoji, nekdo je zapisal v pismu, da odslej ne bo več pristanišč, v katera bi se lahko zatekel, niti neznanih dežel, ki bi jih lahko odkril, niti drugega cilja potovanja, kot je tisti od Večnega mornarja , samo plovba, dviganje in spuščanje jader, skrb za vse potrebno, popravljanje in šivanje, praskanje rje, čakanje. Stopi do okna, še vedno ima v rokah pismo, vidi velikanskega Adamastorja, starca, ki sedita v njegovi senci, in sam sebe vpraša, ali je njegovo razočaranje iskreno ali le zaigrano, teatralna kretnja, ali je resnično kdaj verjel, da ljubi Marcendo in ali se je globoko v sebi res hotel poročiti z njo in čemu, ali ni bil vse to le plehek učinek osamljenosti, čiste potrebe po tem, da bi verjel , da sov življenju nekatere dobre

stvari mogoče, ljubezen, na primer, sreča, o kateri nesrečneži govorijo ves čas, ali sta sreča in ljubezen mogoči za tega Ricarda Reisa tukaj ali tistega Fernanda Pessoo tam, če še ne bi bil mrtev. Marcenda brez dvoma obstaja, to pismo je napisala ona, ampak kdo je Marcenda, kaj imata skupnega dekle, ki ga je prvič videl v obednici hotela Bragan<;a, ko še ni poznal njenega imena, in ta, katere ime in oseba zdaj napolnjujeta misli, občutja, besede ki jih je Ricardo Reis izrekel, občutil in mislil, Marcenda, sidrišče, kdo je bila tedaj, kdo je zdaj, sled na morju, ki se zabriše, ko je ladja mimo, ostane le še nekaj pene, vrtinčenje krmila, kje sem hodil, kaj je šlo čez mene. Ricardo Reis še enkrat prebere pismo, pri zaključku, kjer piše, Ne pišite mi, in sam sebi prigovarja, da bo vseeno pisal, da bo odgovoril, ja, a še ne ve, kaj bo napisal, bo že videl, in če bo ona storila, kar obljublja, če ne boš šla na poštno ležeče, naj pismo kar čaka, pomembno je, da je napisano, ne pa, da je prebrano.A takoj zatem se je spomnil, da je doktor Sampaio v Coimbri vsem dobro znan, kajti notar je ugled na osebnost v družbi, in ker imajo na pošti, kot je javno znano, veliko vestnih in vdanih uslužbencev, ni izključena možnost, čeprav neznatna, da bi se skrivno pismo znašlo pri njem doma, ali še huje, v njegovi pisarni, in zanetilo škandal. Ne bo pisal. V tem pismu bi zapisal vse, kar je ostalo neizrečeno, ne toliko upajoč, da bo spremenil tok stvari, temveč da bi bilo jasno in glasno, da je teh stvari toliko, da se njihov tok ne bi spremenil, četudi bi povedali vse o njih. A rad bi, da bi Marcenda vsaj vedela, da je Ricardo Reis, tisti, ki jo je poljubil in jo prosil za roko, pesnik, ne le običajni zdravnik splošne medicine, ki nadomešča odsotnega kardiologa in pulmologa, čeprav ni slab namestnik, kljub temu, da mu za to dvoje manjka strokovne usposobljenosti, vendar ni nobenih dokazov v nozoloških ocenah, da bi drastično narasla smrtnost, odkar je začel spet službovati. Predstavljajte si Marcendine reakcije, presenečenje, občudovanje, če bi ji pravočasno rekel, Veste, Marcenda, pesnik sem, s takšnim običajnim tonom, kot bi ne pripisoval večjega pome na svojemu daru, seveda bi razumela skromnost in bi ji bilo v veselje vedeti, bila bi romantična, gledala bi z nežno mehkobo, Ta moški skoraj petdesetih let, ki sem mu všeč, je pesnik, kako dobro, kakšno srečo sem imela, zdaj vidim, kako drugače je, če te ljubi pesnik, prosila ga bom, da mi prebere svoje pesmi, prepričana sem, da mi bo nekatere posvetil, takšna je navada pesnikov, radi pišejo posvetila. Tedaj bi Ricardo Reis, da bi preprečil morebitne napade ljubosumja, pojasnil, da tiste ženske, o katerih bo Marcenda slišala, niso resnične ženske, temveč lirične abstrakcije, izgovori, izmišljeni sogovorniki, če si nekdo, ki mu ni bil dan glas, sploh zasluži ime sogovornik, od muz se ne pričakuje, da bodo govorile, temveč samo, da so, Neajra, Lidija, Hloa, kakšno naključje, toliko let že pišem pesmi za neznano, nesnovno

Lidio, potem pa v hotelu naletim na sobarico s tem imenom, samo imenom, kajti glede vsega drugega si nista niti malo podobni. Ricardo Reis pojasnjuje in pojasnjuje, ne zato, ker bi bila snov tako zapletena, temveč, ker ga skrbi naslednji korak, katero pesem bo izbral, kaj bo rekla Marcenda, ko jo bo slišala, kakšen izraz bo imela na obrazu, morda bo prosila, da vidi z lastnimi očmi, kar ga je slišala brati in bo po tihem prebrala še sama, V spreminjajočem se, negotovem stečišču, kot reka, sestavljena iz svojih valov, tako opazuj svoje dneve, in če boš videl, da greš mimo, k ot drugi, molči. Prebral je spet in spet, v očeh ji vidi, da je razumela, morda ji je pri tem pomagal spomin, spomin na besede, ki jih je izrekel v ordinaciji, zadnjič, ko sta bila skupaj, O nekom, ki je sedel na obrežje reke in gleda, kaj reka nosi s seboj, in čaka, da bo videl sebe, kako potuje s tokom, seveda med prozo in poezijo obstajajo določene razlike, zato sem tako dobro razumela prvič, zdaj pa vedno manj razumem. Ricardo Reis vpraša, Vam je bilovšeč, ona pa pravi, Ah, zelo mi je bilo všeč, ne more biti boljšega in bolj laskavega mnenja, a pesniki so večni nezadovoljneži, temu so povedali vse, kar bi si želel slišati, sam Bog bi bil navdušen, če bi takšno hvalnico peli svetu, ki ga je sam ustvaril, njem u pa je obraz prežela melanholija, zavzdihne, tu je Adamastor, ki se mu ne posreči izvleči iz primeža marmorja, kamor sta ga prikovala prevara in razočaranje, njegovo meso in kosti so spremenjeni v skalo, jezik okamnel, Zakaj nič ne rečete, vpraša Marcenda, on pa ne odgovori.

Če smo zdaj govorili o osebnih težavah, pa Portugalski kot celoti ne manjka radosti. Ravnokar smo praznovali dve obletnici, prva je vstop profesorja Antonia de Oliveira Salazarja v javno življenje pred osmimi leti, čeprav je videti kot včeraj, kako čas beži, da bi rešil svojo in našo državo iz brezna, da bi poskrbel za njeno obnovo, da bi v njej vzpostavil novo doktrino, vero, navdušenje in zaupanje v prihodnost, kot lahko preberemo v časopisu, drugi datum, ki se prav tako nanaša na istega gospoda profesorja, dogodek, povezan z osebnimi radostmi, njegovimi in našimi, pa je, da je takoj naslednji dan dopolnil sedeminštirideset let, rodil se je v letu, ko je Hitler prišel na svet, s samo par dnevno razliko, kakšno naključje pri dveh pomembnih javnih osebnostih. Kmalu bomo praznovali državni praznik dela, s sprevodom na tisoče delavcev v Barcelosu, vsi z iztegnjeno roko, po rimljansko, kretnja je preživela še iz časov, ko se je Braga imenovala Bracara Augusta, in sto okrašenih vozov, ki prikazujejo prizore iz podeželskega življenja, eden trgatev, drugi stiskanje grozdja, eden okopavanje, drugi ličkanje, eden mlačvo, drugi lončarstvo z izdelavo petelinov in piščalk, klekljarica s kleklji, ribič z mrežo in vesli, mlinar z oslom in vrečo moke, predica z vretenom in preslico, s tem vred jih je bilo deset, devetdeset pa jih še pride,

portugalski narod si zelo prizadeva, da bi bil dober in delaven, skratka, to mu uspeva, v zameno za to pa je poplačan z zabavami, koncerti filharmoničnih orkestrov,lučkami, folklornimi predstavami, ognjemeti, bitkami s cvetjem, pogostitvami, eno samo neprekinjeno praznovanje. Spričo tega silnega veseljačenja lahko izjavimo , no, to je naša dolžnost, da so proslave za prvega maja povsod izgubile svoj tradicionalni pomen, nismo krivi, če ga v Madridu praznujejo na ulicah in pojejo internacionalo in vzklikajo hura revoluciji, to so ekscesi, ki v naši domovini niso dovoljeni, A Dios gracias, v zborčku kliče petdeset tisoč Špancev, ki so se zatekli v to oazo miru. Ker je v Franciji na volitvah zmagala levica in je socialist Blum izjavil, da je pripravljen oblikovati vlado Ljudske fronte, bo sem dol brez dvoma priromala še četa Francozov. Nad častivrednim čelom Evrope se kopičijo nevihtni oblaki, ni bila dovolj divja ježa na hrbtu besnega španskega bika, zdaj je še Petelin zmagal s svojim prizadevnim kikirikanjem, a kaj hočemo, prva koruza pripada vrabcem, najboljše od žetve pa pripada tistemu, ki si to zasluži, pozorno prisluhnimo maršalu Petainu, ki kljub temu, daje že krepko vletih, šteje namreč osemdeset častivrednih zim, ne momlja, Po mojem mnenju, je izjavil starec, je vse, kar je mednarod no, škodljivo, vse, kar je domače, pa je koristno in plodno, človek, kitako govori, ne bo umrl, ne da bi dal še česa pomembnega od sebe.

In vojna v Etiopiji se je končala. Mussolini je z balkona palače obelodanil, Italijanskemu ljudstvu in svetu oznanjam, da je vojne konec, in na ta veličastni glas so množice iz Rima, Milana, Neaplja, iz vse Italije, na milijone ust, skupaj zaklicale Duče, kmetje so odšli s polj, delavci pa iz tovarn, v patriotskem deliriju pojejo in plešejo po ulicah, povsem res je, kar je izjavil Benito, da ima Italija kraljevsko dušo, zato so iz pradavnih grobov vstale veličastne sence Avgusta, Tiberija, Kaligule, Nerona, Vespazijana, Nerve, Septimija Severa, Domicijana, Karakale, in tutti quanti, po stoletjih čakanja in upanja spet v svoji nekdanji slavi, tukaj so, postrojeni, častna straža novemu dediču, imponirajoči osebnosti, vzvišeni drži Viktorja Emanuela III., ki je bil jasno in glasno ter v vseh jezikih proglašen za cesarja Italijanske vzhodne Afrike, medtem ko je dal Winston Churchill svoj blagoslov, V sedanji svetovni situaciji bi ohranjanje ali zaostritev sankcij proti Italiji lahko imelo za posledico grozljivo vojno, od katere etiopski narod ne bi imel niti malo koristi, Torej, ostanimo mirni. Če bo vojna, bo vojna, ker je to njeno ime, a ne grozljiva, kot tudi ni bila grozljiva vojna proti Abesincem.

Adis Abeba, kako dražestno ime, kako poetično ljudstvo, pomeni Novi cvet. Adis Abeba je v plamenih, ulice so prekrite s trupli, roparji vlamljajo v stanovanja, posiljujejo , plenijo, obglavljajo ženske in otroke, medtem ko se Badoglieve čete

približujejo. Negusje zbežal v francosko Somalijo, od koder bo odpotovalv Palestino z britansko križarko, kasneje pa, enkrat konec meseca, v Ženevo, kjer bo na slavnostnem areopagu Društva narodov vprašal, Kakšen odgovor naj predam svojemu ljudstvu, a po tem, ko je govoril, mu nihče ni odgovoril, in preden je spregovoril, so mu navzoči italijanski novinarji žvižgali, mi pa bodimo strpni, znano je, da lahko nacionalistični fanatizem hitro omrači um, zato naj tisti, ki je brez greha, prvi vrže kamen. Adis Abeba je v plamenih, ulice so prekrite s trupli, roparji vlamljajo v stanovanja, posiljujejo , plenijo, obglavljajo ženske in otroke, medtem ko se Badoglieve čete približujejo. Mussolini je naznanil, Ta izjem ni dogodek je zapečatil usodo Etiopije, modri Marconi pa je opozoril, Tisti, ki se bodo skušali upirati Italiji, bodo zagrešili najnevarnejšo neumnost, Eden pa je namignil, Okoliščine svetujejo umik sankcij, in Manchester Guardian, ki izraža mnenje britanske vlade, je ugotovil, Obstajajo številni razlogi, na podlagi katerih bi bilo treba dodeliti kolonije Nemčiji, Goebbels je odločil, Društvo narodov je v redu, a eskadrilje letal so še boljše. Adis Abeba je v plamenih, ulice so prekrite s trupli, roparji vlamljajo v stanovanja, posiljujejo , plenijo, obglavljajo ženske in otroke, medtem ko se Badoglieve čete približujejo, Adis Abeba je v plamenih, pogorele so hiše, oplenjene so bile skrinje in stene, posiljene ženske so prislonili ob padle zidove, s kopji prebodeni otroci so bili luže krvi na ulicah. Senca gre čez razmišljeno in nejasno obličje Ricarda Reisa, kaj je to, od kod se je vzelo to vmešavanje, v časopisu piše le, da je Adis Abeba v plamenih, da lopovi plenijo, posiljujejo , obglavljajo, medtem ko se Badoglieve čete približujejo, Diario d e Noticias ne govori o ženskah, prislonjenih ob padle zidove, niti o otrocih prebodenih s kopji, ni videti, da bi v Adis Abebi šahisti igrali šah.

Ricardo Reis je šel iskat v nočno omarico The God ojthe Labyrinth, tu je, na prvi strani, Truplo, ki ga je odkril prvi šahist, je z razprostrtimi rokami zasedalo polja kralja in kraljice in njunih kmetov in še dve naslednji,v smeri proti nasprotnikovemu polju, leva roka na belem polju, desna roka na črnem polju, na vseh naslednjih straneh knjige, kijih je prebral, je samo ta mrlič, torej je jasno , da Badoglieve čete niso šle tod mimo. Ricardo Reis odloži The God ojthe Labyrinth na svoje mesto, zdaj ve, kaj išče, odpre predal pisalne mize, ki je bila nekoč od drugostopenjskega sodnika, ki je v času svojega službovanja tja shranjeval rokopisne zabeležke k Civilnemu zakoniku, in vzame ven mapo s trakom, v kateri ima shranjene svoje ode, skrivnostne verze, o katerih ni nikoli govoril Marcendi, in rokopisne liste, prav tako zabeležke, saj vse ni drugega kot to, ki jih bo Lidia nekega dne našla, ko bodo že drugi časi, časi nepremostljive samotnosti. Mojster, spokojne so, pravi prvi list in

na ta prvi dan drugi listi pravijo, Izgnani bogovi, Resnično me okronajte z vrtnicami, in drugi govorijo, Bog Pan ni umrl, Apolon se je v vozu peljal mimo, in spet znano povabilo, Lid ia, sedi k meni na obrežje reke, saj je vroči mesec junij, kmalu bo vojna, Tam doli so gore prekrite s snegom in soncem, samo rože, kamor seže oko, bledost dneva je rahlo zlata, ne imej ničesar v rokah, kajti mod erje, kdor se zad ovolji z opazovanjem sveta. Novi in novi listi se vrstijo, kot so se zvrstili dnevi, leži morje, ječi veter na skrivaj, vsaka stvar ima ob svojem času svoj čas, tako naj si sledi še mnogo dni, tako naj ovlaženi prst dovolj dolgo vztraja še na listu, in bilo je dovolj dolgo, tu je, Slišal sem, d a so pripovedovali, da je nekoč, k oje bila v Perziji , to je ta pesem, ne druga, to je šah in mi šahisti, jaz Ricardo Reis in ti, moj bralec, pogorele so hiše, oplenjene so skrinje in stene, a ko je slonokoščeni kralj v nevarnosti, koga brigajo meso in kosti sester in mater in otrok, če so se naše meso in kosti spremenili v skalo, preoblikovali v šahista, v šah. Adis Abeba pomeni Novi cvet, preostalo smo že povedali, Ricardo Reis shrani pesmi, jih zaklene, naj mesta padajo, ljudstva trpijo, naj se prenehata svoboda in življenje, posnemajmo Perzijce v teh zgodbi, če smo izžvižgali neguša kot Italijani v Društvu narodov, pa zdaj popevajmo, Portugalci, ob nežnem vetrcu, ko bomo odhajali od doma, Doktor je dobre volje, bo rekla soseda iz tretjega nadstropja, Nič čudnega, saj bolnikov nikoli ne zmanjka, bo dodala tista iz prvega nadstropja, vsaka je sklepala o tistem, kar se ji je zdelo, in ne o tistem, kar je resnično vedela, se pravi, ničesar, doktor iz drugega nadstropja je govoril le sam pri sebi.

Ricardo Reis leži, Lidijina glava mu počiva na desni roki, samo ena rjuha pokriva njuni prepoteni telesi, on je gol, ona s spalno srajco, spodvihano nad pasom, oba sta pozabila ali pa sta se na začetku spomnila, potem pa odmislila tisto dopoldne, ko je on ugotovil, da ne more, ona pa ni vedela, kaj je storila, da jo je zavrnil. Na balkonih na zadnjem delu stavbe si sosedi izmenjujeta namige, pomenljivo krilita in si mežikata, Spet se gresta, Svet je pa res izprijen, Saj ni mogoče, Da ju ni sram, Meni na misel ne bi prišlo, Ga ni denarja na svetu, temu izgubljenemu verzu bi morali najti odgovor, Jih ni bombažnih niti, če ne bi bili ti ženski tako zagrenjeni in zavistni, če bi bili še vedno dekletci in bi plesali v kratkih oblekicah, v parku bi plesali in peli Ringaraja ter se igrali nedolžne igre, kako sta bili takrat ljubki, Lidia je srečna, ženski, ki gre s takim užitkom v posteljo, ni mar, kaj se govori, naj jo opravljajo v vežah in na dvoriščih, nje ne morejo prizadeti niti zlobni pogledi krepostnih hinavskih sosed, kiju sreča na stopnicah. Še malo, pa bo morala vstati, da pospravi po hiši, pomije umazano posodo, ki se je nagrmadila, zlika robce in srajce moškega, ki leži ob njej, le kdo bi si mislil, da bom, le kako naj se poimenujem, prijateljica,

ljubimka, ne eno ne drugo, o tej Lidii ne bodo rekli, Lidia prijateljuje z Ricardom Reisem, ali pa, Poznaš Lidio, tisto, ki je ljubica Ricarda Reisa, če bodo o njej kdaj govorili, bo takole, Ricardo Reis je imel dobro čistilko, opravila je vse, poceni jo je odnesel, Lidia iztegne noge, se stisne k njemu, to je zadnja kretnja spokojnega užitka, Vroče je, pravi Ricardo Reis, in ona se malce odmakne, mu osvobodi roko, potem sede na posteljo, poišče krilo, čas je, da začne z delom. Tedaj ji on reče, Jutri grem v Fatimo, Ona je mislila, da je napačno razumela, Kam greste, V Fatimo, Mislila sem, da niste za takšne stvari, Grem iz radovednosti, Še nikoli nisem bila tam, v moji družini nismo ravno verni, To me preseneča, Ricardo Reis je hotel reči, da ljudje iz nižjega razreda običajno verjamejo v tako čaščenje, Lidia mu ni odgovorila ne z ja ne z ne, zlezla je iz postelje, se na hitro oblekla, komaj je slišala, da je Ricardo Reis še dodal, Izlet mi bo koristil, saj se ne ganem od tukaj, ona pa je razmišljala že o drugih rečeh, Boste ostali več dni, je vprašala, Ne, kmalu se vrnem, Kje pa boste spali, tja derejo od vsepovsod, pravijo, da ljudje spijo kar pod milim nebom, Bom videl, nihče še ni umrl, ker je eno noč prespal na prostem, Morda pa srečate gospodično Marcendo, Koga, Gospodično Marcendo, rekla mi je, da gre ta mesec v Fatimo, Ah, Povedala mi je tudi, da ne bo več prihajala na pregled k zdravniku v Lizbono, da je neozdravljivo, revica, Veliko veš o gospodični Marcendi, Ne dosti, vem le, da gre v Fatimo in da ne bo več prišla v Lizbono, Ti je žal, Vedno je lepo ravnala z menoj, Skoraj nemogoče je, da bi jo srečal sredi vse tiste množice, Včasih se tako primeri, tudi jaz sem pri vas v stanovanju in kdo bi to rekel, če bi šli ob prihodu iz Brazilije v drug hotel, To so naključja v življenju, To je usoda, Verjameš v usodo, Nič ni bolj gotovega od usode, Smrt je še bolj gotova, Smrt je del usode, zdaj pa bom zlikala vaše srajce, pomila posodo, če bom imela čas, bom skočila še do mame, vedno se pritožuje, da nič ne pridem.

Ricardo Reis se je naslonil na blazine in odprl knjigo, ne tiste Herberta Quaina, ni bil prepričan, da jo bo kdaj prebral do konca, ta je bila O Desaparecid o od Carlosa Queir6sa, pesnika, ki bi bil lahko nečak Fernanda Pessoe, če bi tako hotela usoda. Čez minuto je ugotovil, da sploh ne bere, oči so mu namreč obstale ne eni od strani, na verzu, katerega pomen mu je bil nenadoma nedoumljiv, Lidia je res posebno dekle, govori preproste stvari, kot bi šla zgolj po površini drugih, globljih besed, kijih ne more ali jih noče izgovoriti, če ji ne bi povedal, da grem v Fatimo, kdo ve, ali bi sploh omenila Marcendo ali ne, in bi vse skupaj zamolčala, morda iz zamere ali ljubosumja, kot se je izkazalo takrat v hotelu, in ti dve ženski, gostja in sobarica, bogata in revna, kakšne pogovore imata, govorita morda o meni, ne da bi posumili druga v drugo, ali ravno

obratno, vedoč in se igrata Evo proti Evi, tipaje in raziskovaje, s fintarni, komaj opaznimi namigi, samoumevnimi premolki, če pa že pri igri dama pod krinko silnih mišic vendarle ne gre za moškega, pa je čisto mogoče, da je nekega dne Marcenda preprosto rekla, Doktor Ricardo Reis me je poljubil, a sva se pri tem ustavila, Lidia pa bi zgolj odgovorila, Jaz pa spim z njim, z njim sem spala, še preden me je poljubil, potem pa bi se pogovarjali o pomenu in pomembnosti teh razlik, Poljubi me samo, kadar sva skupaj v postelji, pred in med tistim, saj veste čim, potem pa nikoli, Meni je rekel Poljubil vas bom, a o tem, o čemer govoriš, da vem, samo vem, da to ljudje počnejo, a ne vem, kaj je, ker nisem tega nikoli počela, No, ampak, saj se boste enkrat poročili, gospodična Marcenda, imeli boste svojega moža, pa boste videli, kako je , Ti, ki to poznaš, mi povej, ali je dobro, Če imaš drugega rad, In, ga imaš rada, Imam, Tudi jaz, a ga nikoli več ne bom videla, Lahko bi se poročila, Če bi se poročila, ga morda ne bi imela več rada, Jaz pa mislim, da ga bom imela ves čas rada, pogovor se tu še ni končal, a glasova sta se spremenila v mrmranje, šepetanje, morda govorita o svojih občutjih, to je šibka točka žensk, zdaj gre res za pogovor med Evo in Evo, pojdi stran, Adam, odveč si. Ricardo Reis je prekinil branje, ne samo, da se ni mogel zbrati, na strani je naletel na ribarko, z veliko začetnico, Oh, Ribarka, pojdi, pojdi prva mirno, ti, ki svojega si roda cvet, ne odpusti jim, Gospod, saj vedo, kaj delajo, strašne bi bile poetične razprave med stricem in nečakom, Hej, Pessoa, Hej, Queir6s, zadovoljen sem s tem, kar so mi bogovi po svoji presoji prepustili, lucidno in vzvišeno zavest o stvareh in bitjih. Vstal je , si oblekel domačo haljo, robe d e chambre v imenitnejšem francoskem jeziku, in je v copatah, medtem ko je po mečih čutil mehkobo plašča, šel poiskat Lidio. Bila je v kuhinji, likala je , slekla si je bluzo, da bi ji bilo manj vroče, ko jo je Ricardo Reis videl tako, njeno belo kožo, pordelo od napora, se mu je zazdelo, da ji dolguje poljub, nežno jo je objel okoli golih ramen, jo potegnil k sebi in jo brez nadaljnjega razmišljanja počasi poljubil, dal času čas, ustnicam pa prostor, prav tako jeziku, zobem, Lidia je ostala brez sape, še nikoli, odkar sta se spoznala, je ni tako poljubil, zdaj bo lahko rekla Marcendi, če jo bo ponovno videla, Ni mi rekel Poljubil te bom, temveč me je poljubil.

Naslednji dan, tako zgodaj, da se mu je zdelo previd neje, da si nastavi budilko, je Ricardo Reis odpotoval v Fatimo.Vlak je odpeljal s postaje Rossio ob petih in petinpetdeset minut, pol ure preden je kompozicija prispela na postajo, se je na peronu šibilo ljudi vseh starosti, ki so nosili košare, vreče, odeje, pletenke in glasno govorili, se klicali. Ricardo Reis si je iz previdnosti kupil vozovnico za prvi razred z rezerviranim sedežem, kondukter pozdravlja s čepico v rokah, prtljage ima

malo, preprost kovček, ni se oziral na Lidijino opozorilo, Tam mora človek spati pod milim nebom, ko boste prispeli, se boste o tem nemudoma prepričali, gotovo bo mogoče najti nastanitev za turiste in romarje, ki imajo nekaj pod palcem.

Ricardo Reis, ki je sedel ob oknu, na udobnem sedežu, je opazoval pokrajino, mogočno reko Tejo , še tu in tam poplavljeno obrežje, divje govedo, ki se je paslo, na svetlečem rečnem prtu pa po toku navzgor plujoče fregate, v šestnajstih letih, kar ga ni bilo tukaj, je pozabil na ta pogled, na katerega so se zdaj ob bok tistim, ki jih je obujal spomin, pripenjale nove podobe, kot bi šel včeraj tod mimo.Na večjih in manjših postajah vstopijo novi potniki, ta vlak poka po šivih, prostih mest v tretjem razredu najbrž ni več vse od Rossia, potniki so se prisiljeni drenjati v prehodih, najverjetne je se je invazija na drugi razred tudi že začela, kmalu bodo pričeli vdirati tudi sem, brez smisla se je pritoževati, kdor si želi miru in nobenih zapletov, gre z avtomobilom. Po Santaremu, v dolgem vzponu po dolini Vale de Figueira, vlak puha, spušča oblake pare, sope pod težkim bremenom in se premika tako počasi, da bi lahko brez težav izstopili iz njega, nabrali nekaj rož na brežinah in se s tremi dolgimi koraki spet vrnili v sedlo. Ricardo Reis ve, da od vseh potnikov, ki se peljejo v tem kupeju, samo dva ne bosta izstopila v Fatimi. Romarji govorijo o obljubah, debatirajo, kdo od njih je na čelu po številu romanj, nekdo zatrjuje, morda govori resnico, da v zadnjih petih letih ni izpustil nobenega, spet drugi pravi, morda laže, da je to njegovo osmo, za zdaj se še nihče ni ustil, da je spoznal sestro Lucijo, Ricarda Reisa ti pogovori spominjajo na tiste v čakalnici, na strahotne zaupnosti o luknjah v človeškem telesu, v katerih izkusimo vse dobro in v katerih se dogaja vse zlo. Na postaji Mato de Miranda so se kljub temu, da nihče ni vstopil, pomudili, v daljavi je bilo slišati hropenje lokomotive, tu pa, na ovinku, je nad oljkami vladal blažen spokoj. Ricardo Reis je spustil dol šipo in pogledal ven. Bosa starka, oblečena v črno, je objemala drobnega fantiča, starega kakih trinajst let, ponavljala je, Moj dragi otrok, čakala sta, da bo vlak odpeljal, da bi lahko prečkala progo, ta dva nista bila namenjena v Fatimo, starka je prišla čakat vnuka, ki živi v Lizboni, če mu je rekla otrok, je bilo to zgolj ljubkovalno, kajti, kot pravijo tisti, ki se razumejo na čustva, ni je ljubezni, večje od tiste do otroka. Zaslišal se je rog vodje postaje in lokomotiva je zapiskala, puh, puh, puh, v presledkih, postopoma je pospeševala, zdaj potujemo po ravnem in videti je, da se vozimo s hitrim vlakom. Jutranji zrak spodbudi tek, ljudje začno odvijati malico, čeprav je čas kosila še daleč. Ricardo Reis ima zaprte oči, guganje vagona ga je zazibalo v dremot, kot bi bil v zibki, živo sanja, ko pa se zbudi, se mu ne posreči spomniti, o čem je sanjal, spomni se, da ni imel prilike, da bi Fernandu Pessoi povedal, da gre v Fatimo, le kaj si bo mislil,

če bo prišel v stanovanje, mene pa ne bo tam, mislil bo, da sem se vrnil v Brazilijo, ne da bi mu rekel besedo v slovo, poslednjo. Potem si v domišljiji nariše prizor, v katerem je glavni lik Marcenda, kleči s sklenjenimi rokami, prsti njene desnice so prepleteni s prsti levice, tako vzdržuje v zraku mrtvo težo roke, mimo je šla podoba Matere božje, a čudeža ni bilo, saj ni čudno, brezverka, tedaj Ricardo Reis pristopi, Marcenda je že vstala, sprijaznjena z usodo, tedaj se on dotakne njenih prsi s sredincem in kazalcem skupaj, v bližin i srca, več ni bilo potrebno, Čudež, čudež, kričijo romarji in ob tem pozabljajo na svoje tegobe, dovolj jim je čudež pri drugem, začnejo se zgrinjati, tako da jih naplavi množica ali prikrevsajo sami, pohabljenci, paralitiki, jetičniki, ranasti, blazni, slepi, vsa ta množica obdaja Ricarda Reisa in ga roti za novo milost, Marcenda pa za celim gozdom tulečih glav pomaha z obema rokama, dvignjenima v zrak, in izgine, nehvaležno bitje, bila je ozdravljena in je odšla. Ricardo Reis je odprl oči, v dvomih, ali je res zadremal ali ne, potnika, ki je sedel poleg njega, je vprašal, Smo še daleč, Zdaj zdaj bomo prispeli, torej je dolgo spal.

Na postaji v Fatim i se je vlak izpraznil. Potniki so se prerivali, saj so na obrazu že začutili vonj po svetosti, slišalo se je vpitje v zmedi ločenih družin, trg nasproti postaje je bil videti kot vojaški tabor, ki se pripravlja na bitko.Večina teh ljudi bo šla peš na dvajsetkilometrsko pot do lrijske globeli, drugi tečejo v vrste avtobusov rednih linij, to so tisti s šibkimi nogami in kratko sapo, ki se utrudijo pri najmanjšem napor u. Nebo je jasno, sonce močno in žgoče. Ricardo Reis je odšel poiskat kraj, kjer bi dobil kosilo. Mrgolelo je potujočih prodajalcev pletenic, sirovih pogač, piškotov iz Caldas, suhih fig, vrčev z vodo, sezonskega sadja, na vrvico nanizanih pinjol, arašidov in bučnic ter belega volčjega boba, o gostilni, ki bi bila vredna svojega imena, pa ne duha ne sluha, tistih malo gostišč je bilo polnih, da so pokala po šivih, v krčme sploh ni bilo mogoče vstopiti, mnogo potrpljenja bo potrebnega, preden se bo lahko podprl in sedel pred poln krožn ik.Je pa imel izjemno korist od izjemno močnega duhovnega vpliva, ki odlikuje te kraje, ker so ga videli tako pražnje oblečenega, v njegovih mestnih oblačilih, so mu nekateri gostje kot dobri podeželani odstopili svoje mesto v vrsti in zavoljo njihove olikanosti je Ricardo Reis jedel prej, kot je pričakoval, nekaj pečenih šurov s kuhanim krompirjem, zabeljenih z oljem in kisom, potem pa še umešana jajca, za božjo voljo, pri običajn ih ljudeh niso imeli ne časa ne potrpljenja za take finese. Pil je vino, ki bi lahkobilo mašno, jedel dober kmečki kruh, vlažen in težak, in potem ko se je zahvalil gostiteljem, je odšel ven poiskat prevoz. Na trgu je bilo malo manj ljudi, v pričakovanju novega vlaka z juga ali s severa, romarji pa so kar naprej prihajali peš iz daljnih

krajev. Avtobus na redni liniji je hripavo zatrobil in vabil potnike, naj zasedejo še zadnja prosta mesta, Ricardo Reis je stekel prestopaje košare in svežnje rogoznic in odej, a kljub temu, da se mu je posrečilo dobiti sedež, je bilo to preveč za človeka sredi prebavljanja, zdesetkanega od vročine. Avtobus je glasno klopotaje speljal in pri tem dvignil oblake prahu na makadamski cesti. Skozi umazane šipe seje komaj videla valovita, nerodovitna pokrajina, ki je bila mestoma celo neprehodna, kot v pragozdu. Šofer je nenehoma trobil, da so se skupine romarjev odmikale na rob ceste, ostro zavijal, da nismo padli v luknjo, in vsake par minut glasno pljunil skozi odprto okno. Na poti je kar mrgolelo ljudi, dolga vrsta pešcev, a tudi kočije in vozovi, vsak s svojim ritmom, sem in tja je privršal luksuzni avtomobil s šoferjem v livreji, stare gospe v črnem, temnosivem, temnomodrem ter zajetni gospodje v temni obleki in s previd nim izrazom, kot bi ravno prešteli denar in ugotovili, da se je pomnožil.

V notranjost je bilo mogoče videti, ko je moralo urno vozilo upočasniti, ker je bila ulica nagnetena s številno skupino romarjev, to pa je kot duhovni in materialni vodja spremljal domači župnik, ki ga je treba pohvaliti, da se žrtvuje tako kot njegove ovčice, da hodi z njimi peš, s kopiti v prahu in po raztresenem gramozu. Večina ljudi je bosa, nekateri nosijo odprte dežnike, kot senčnike, to so ljudje, ki imajo občutljivo glavo, ki jih najdemo tudi med preprostim ljudstvom, ki se hitro onesvestijo ali dobijo vrtoglavico. Slišati je neuglašeno petje, rezki ženski glasovi zvenijo kot neskončne žalostinke, jok še brez solz, moški pa, ki skoraj nikoli ne znajo besedila, pojejo samo rimane zloge in jim pritegujejo, kot neke vrste basso continuo, od njih se ne zahteva več, le to, da se pretvarjajo. Od časa do časaje videti ljudi, ki sedijo po nizki živi meji, v senci dreves, malček si odpočivajo in nabirajo novih moči za zadnji del poti, počitek izkoristijo, da požvečijo skorjico kruha s klobaso, ocvrtek iz polenovke, sardelo, ki so jo pred tremi dnevi spekli v svoji oddaljeni vasi. Potem se vrnejo na cesto, poživljeni, ženske nosijo na glavah košare s hrano, nekatere dojijo otroke, medtem ko hodijo, in na vse te ljudi se spušča prah v oblakih, ko pelje mimo avtobus, a nihče ga ne čuti, nihče temu ne pripisuje pomena, stara navada železna srajca, pri menihu ali pa pri romarju, pot jim curlja po čelu, v prahu oblikuje brazde, s hrbtno stranjo dlani sežejo k obrazu, da bi se obrisali, še huje, to ni več umazanija, to je gnusoba. Zaradi vročine so njihovi obrazi počrneli, a ženske si ne dajo rut z glav, moški pa si ne slečejo suknjičev, površnikov iz debele tkanine, ne odpnejo si bluz niti ne razrahljajo ovratnikov, to ljudstvo ima v podzavestnem spominu še vedno običaje iz puščave, še vedno verjame, da tisto, kar varuje pred mrazom, varuje tudi

pred vročino, zato si pokrije vse, kot bi se skrivalo. Pri cestnem ovinku so se ljudje zbrali pod drevesom, slišati je krike, ženske si v obupu pulijo lase, videti je moškega, ki leži na tleh. Avtobus upočasni, da bi si lahko potniki ogledali predstavo, a Ricardo Reis reče, ne, zavpije šoferju, Ustavite, naj pogledam, kaj je, zdravnik sem. Zasliši se nekaj neodobravajočih glasov, tem potnikom se mudi priti v kraje čudes, a iz sramu, da bi bili videti nečloveški, takoj premolknejo. Ricardo Reis je izstopil, si utrl pot, pokleknil v prah ob možaka, poiskal njegovo arterijo, bil je mrtev, Mrtev je, je rekel, samo zato, da je lahko to povedal, pa res ni bilo vredno prekiniti potovanja. Novica je samo okrepila izbruhe joka, družina je bila številna, samo vdova, starka, še starejša od mrtveca, ki že nima več starosti, je strmela s suhimi očmi, samo ustnice so ji drgetale, roke pa so ovijale resice na šalu. Dva moška sta se odpeljala z njim z avtobusom, da bi smrt prijavila oblastem, v Fatimi, te bodo poskrbele, da bodo mrtveca spravili od tam in pokopali na najbližjem pokopališču.

Ricardo Reis seje vrnil na svoj sedež, zdaj so vse radovedne oči uprte vanj, zdravnik na našem avtobusu, kakšno olajšanje, da imamo tako družbo, čeprav ni v tem primeru mogel kaj, pa je potrdil smrt. Moška sta seznanila tiste okoli sebe, Že prišel je zelo bolan, moral bi ostati doma, a je bil trmast, rekel je, da se bo obesil na drog v kuhinji, če ga pustimo doma, tako pa je umrl daleč od doma, nihče ne pobegne svoji usodi. Ricardo Reis je prikimal, sploh ni opazil, da se je avtobus premaknil, da, tako je, usoda, upajmo, da bo pod tisto drevo nekdo zapičil križ za vzgojo prihod njih romarjev, en očenaš za dušo tistega, ki je umrl brez spovedi in maziljenja, a že na poti proti nebu, odkar je odpotoval od doma, In če bi bilo temu starcu ime Lazar, in bi se na cestnem ovinku prikazal Jezus Kristus, ki bi bil ravno na poti proti Irijski globeli, da bi bil priča čudežem, bi takoj ugotovil, kaj se je zgodilo, saj ima s takimi rečmi že izkušnje, utrl bi si pot med zijali in če bi ga kdo poskušal ustaviti, bi ga vprašal, Ali sploh veste, s kom imate opravka, stopil do starke, ki ne more več jokati, in rekel, Naj jaz to uredim, stopi dva koraka naprej, naredi znamenje križa, kakšno izjemno predvidevanje, glede na to, da vemo, da do takrat še ni bil križan, in veli, Lazar, vstani in hodi, in Lazar se postavi na noge, še en čudež, objame ženo, ki spet lahko joče, vse je spet, kot je bilo prej, ko bo čez nekaj časa pripeljal voz z nosači in predstavnikom oblasti, da bi odpeljali truplo, jih bo gotovo kdo vprašal, Zakaj iščete živega med mrtvimi, rekli bodo tudi, Ni ga tukaj, vstal je od mrtvih. V Irijski globeli pa se ni nikoli zgodilo kaj takega, čeprav so se nadvse trudili.

To je ta kraj.Avtobus ustavi, iz izpušne cevi se razležejo še zadnji poki, hladilnik je razžarjen kot peklenski kotel, medtem ko potniki izstopajo, gre šofer odvit pokrov, roke si zaščiti s starimi cunjami, kvišku bušnejo oblaki pare, mehaničnega kadila, prekajevalnica, nič čudnega, da se na tem žgočem soncu človek počuti omotičnega. Ricardo Reis se priključi toku romarjev, prepusti se domišljiji, kakoje ta prizor videti z neba, človeško mravljišče, ki se približuje z vseh glavnih in stranskih strani neba kot ogromna zvezda, spričo te misli ali pa zaradi hrupa motorja dvigne pogled proti vzvišenim višavam in razmišlja o vzvišenih videnjih. Tam gori letalo, ki začrtuje velikanski krog, spušča na zemljo letake, so to molitve, namenjene petju v zboru, so sporočila našega Gospoda Boga, ki se morda opravičuje, da danes ni mogel priti, namesto tega je poslal svojega Božjega Sina, ki je že naredil čudež na cestnem ovinku, in to dobrega, papirčki se počasi spuščajo po negibnem zraku, niti sapice ni, romarji molijo nosove v zrak in z nestrpnimi rokami segajo gor proti belim, rumenim, zelenim, modrim letakom, morda je na njih zemljevid do rajskih vrat, mnoge ženske in moški držijo letake v rokah in ne vedo, kaj naj z njimi, saj ne znajo brati, to velja za večino tukaj zbranih, možak, oblečen v kmečki volneni keper, vpraša Ricarda Reisa, zdelo se mu je, da bi moral znati brati, Kaj piše tukaj, gospod, in Ricardo Reis odgovori, Oglas za Bovril je, Moški ga nezaupljivo pogleda, okleva, ali naj ga vpraša, kakšen bovril je to, potem pa listič štirikrat pregane, ga vtakne v žep suknje, spravi, kar je nekoristno, pa boš že ugotovil, čemu služi, fini papir bo vedno koristen, tako ali drugače.

Tam je pravo morje ljudi, Okoli velike konkavne ploščadi stoji na stotine platnenih šotorov, pod njimi kampirajo tisoči, videti je lonce na odprtem ognjišču, pse, ki čuvajo imetje, otroke, ki jočejo, muhe, ki se pasejo po vsem. Ricardo Reis kroži med šotori, presenečen nad tem dvoriščem čudes, ki je veliko kot mesto, saj je kot ciganski tabor, ne manjkajo niti vozovi niti mule, in osli, na veselje konjskih muh prekriti z odprtimi ranami. S seboj nosi kovček, ne vem, kam bi šel, prenočišče ga ne čaka, morda le eno tehle, ki ni bogve kaj, ugotovil je že, da v okolici ni penzionov, kaj šele hotelov, in če je kje skrito kakšno gostišče za romarje, ob tej uri gotovo ne bo v njem niti enega prostega ležišča, saj sam Bog ve, koliko prej so bila že rezervirana. Naj se zgodi Božja volja. Sonce žge, noč je še daleč, kakšne znatne osvežitve ni na vidiku, Ricardo Reis je pripotoval v Fatimo, brez skrbi za udobje, temveč z namenom, da bi srečal Marcendo. Njegov kovček je lahek, s seboj ima samo nekaj pripomočkov za higieno, britev, milo v prahu, čopič, en komplet spodnjega perila, en par nogavic, močnejše čevlje z debelejšim podplatom, ki jih bo moral obuti, da ne bo uničil lakastih, ki jih nosi zdaj. Če je Marcenda tukaj, gotovo

ni v enem teh šotorov, na hčerko notarja iz Coimbre gotovo čakajo drugačna prenočišča, a katera in kje. Ricardo Reis je šel poiskat bolnišnico, za začetek bo zadostovalo, kot zdravniku mu je bilo dovoljeno vstopiti, utrl si je pot med množico, povsod je bilo videti bolnike, ki so ležali po tleh, na nosilnicah, improviziranih ležiščih, kjer je naneslo po oddelkih in hodnikih, ti niso delali večjega hrupa, za razliko od sorodnikov, ki so jih spremljali, katerih molitve so bile kot nepretrgano brenčanje, od časa do časa prekinjeno z vzdihi, ah, srce parajočimi stoki, zaklinjanjem device Marije, v zboru so se glasovi, ki so postajali vse višji, oglušujoči, razvlekli na minuto, potem pa so se povrnili v mrmranje, ki je počasi ugasnilo. V

ambulanti je bilo le dobrih trideset postelj, bolnikov pa nič manj kot tristo, na vsakega, ki je glede na svoje stanje dobil ležišče, jih je deset ležalo, kjer je pač naneslo, da si prišel mimo, je bilo treba stopati čeznje, edina sreča, da dandanes nihče več ne verjame v uroke, Uročil si me, zdaj pa odženi urok z mene, običajno se ponovi kretnje v nasprotni smeri, tako se storjeno zlo izniči, ko bi bilo mogoče vse nadloge izničiti na tako preprost način. Marcende ni tukaj, niti ni za pričakovati, da bi lahko bila, saj ni bolnica, privezana na posteljo, noge jo držijo, njena težava je roka, če roke ne vzame iz žepa, je nihče še opazi ne. Zunaj ni nič bolj vroče in sonce na srečo ne zaudarja.

Množica je še večja, če je to sploh mogoče, videti je, kot da oplaja sama sebe s cepljenjem. Kot velikanski, črn roj čebel na lovu za božanskim medom brenči, mrmra, poklja, se počasi premika, kolikor ji to sploh dopušča lastna okornost. V tem kotlu je nemogoče, da bi našel znani obraz, to ni kotel Pero Botelho, a vseeno peče, je pomislil Ricardo Reis, začutil je, da se je sprijaznil, srečati Marcendo ali ne zdaj ni bilo več pomembno, take reči je najbolje prepustiti usodi, če bo ta hotela, da se srečava, se bo tako tudi zgodilo, pa četudi se bova skrivala drug pred drugim, kako neumno se mu je zazdelo, da je svoje misli izrazil s temi besedami, če je Marcenda prišla, ne ve, da sem tudi jaz tukaj, vendar se ne bo skrivala, torej so možnosti, da jo sreča, večje. Letalo še vedno kroži, pisani papirčki počasi plavajo proti tlom, nihče več se ne zmeni zanje, razen novodošlecev, ki jih vidijo prvič, škoda, da niso na letake natisnili veliko bolj prepričljive slike iz časopisnega oglasa z doktorjem s kozjo bradico in bolno damico v kombineži, Če bi vzela Bovril, se ne bi tako počutila, no, tukaj v Fatimi kar mrgoli ljudi, katerih stanje je precej slabše, njim bi bila čudežna steklenička kot božji dar. Ricardo Reis si je slekel suknjič, v sami srajci si s klobukom pahlja pordelo lice, nenadoma je začutil, kako ima noge težke od utrujenosti, poiskal je senco in sedel, nekaj ljudi poleg njega, izmučenih od dolge poti, od molitev na poti, si je privoščilo opoldanski počitek, da si bodo

nabrali moči, preden prinesejo ven kip device Marije, pred procesijo s svečami, pred dolgo, nočno vigilijo ob svetlobi kresov in oljenk.Tudi sam je malo zadremal, naslonjen na oljčno drevo, s tilnikom, naslonjenim na mehak mah. Odprl je oči, med vejami zagledal modro nebo in se spomnil na suhljatega fantiča na tisti postaji, ki mu je babica, po starosti je bila gotovo babica, rekla, Moj dragi otrok, le kaj zdaj počne, gotovo si je sezul čevlje, to je prva stvar, ki jo stori, ko pride na deželo, druga pa je, da se odpravi do reke, verjetno ga babica opozarja, Ne hodi še, zdajje še prevroče, a on ne posluša, ona pa ne pričakuje, da jo bo poslušal, fantje njegove starosti hočejo svobodo, nočejo se držati žensk za krilo, žabe obmetavajo s kamni in ne razmišljajo, da to ni prav, kasneje se bodo kesali, a bo že prepozno, kajti takšne in drugačne živali ne vstanejo od mrtvih.

Ricardu Reisu se zdi vse absurdno, že samo to, da je pripotoval iz Lizbone v Fatimo, kot bi sledil prividu in bi že vnaprej vedel, da je samo privid, nič drugega, da sedi v senci oljke med ljudmi, ki jih ne pozna in brez vsakih pričakovanj, misel, ki se mu je prikradla, o fantiču, ki ga je videl na hitro na zakotni železniški postaji, nenadna želja, da bi bil kot on, da bi si obrisal nos ob desno roko, da bi skakal po lužah, da bi nabiral rože, jih občudoval in pozabil nanje, da bi rabutal sadje po sadovnjakih, da bi objokan vrešče bežal pred psi, da bi tekal za dekleti in jim dvigal krila, ker jim to ni všeč ali pa jim je, a se delajo, da ni tako, in ker je to všeč njemu, čeprav ne prizna, Sem kdaj sploh zares živel, zamrmra Ricardo Reis, in romar ob njem misli, da gre za novo molitev, prošnjo, ki jo je šele treba preizkusiti.

Sonce je vedno nižje, a vročina ne popušča. Na gromozanskem trgu ni prostora za šivanko, a kljub temu iz okolice prihajajo nove in nove množice, kot nenehen tok, priliv, ki je v daljavi videti lenoben, na tej strani pa si ljudje še vedno prizadevajo dokopati se do najboljših mest, najbrž je tako tudi na drugi strani. Ricardo Reis vstane, sprehodil se bo po okolici, in tedaj se, sicer ne prvič, a tokrat bolj neposredno, sooči z druge vrste romarji, prodajalci in berači, Zagleda prave in lažne berače, razlika ni zgolj formalna, moramo jo omeniti, kajti pravi berači so reveži, ki prosijo, medtem ko je za lažne berače to način življenja, nekateri celo obogatijo. Po tehniki se ne razlikujejo, saj vsi črpajo iz istega znanja, tako eni kot drugi tarnajo in moledujejo z iztegnjeno roko, včasih celo dvema, kar je tako strašno teatralično, da se človek s težavo upre, En kovanček zavoljo duše vaših dragih pokojnikov, Bog, naš oče, vam bo poplačal, Usmilite se slepca, usmilite se slepca, nekateri kažejo zagnojeno nogo, posušeno roko, ne pa tistega, kar iščemo, nenadoma je vse ena velikanska groza, ta ječeča žalostinka, peklenska vrata so se odprla, taki prizori lahko pridejo samo iz pekla, zdaj je napočil čas prodajalcev srečk, ki

lajnajo srečne številke s takim kravalom, da se ne čudimo, če se bodo molitve zaustavile na pol poti do nebes, nekdo prekine svoj očenaš, ker ga nenadoma prešine slutnja o številki tri tisoč šeststo štiriindevetdeset, z eno roko raztreseno drži rožni venec, z drugo pa previd no potipa srečko, kot bi hotel preveriti njeno težo in obljubo, medtem ko iz robca strese potrebno število eskudov, potem se povrne k molitvi tam, kjer jo je prekinil, daj nam danes naš vsakdanji kruh, tokrat z več upanja.

Zdaj navalijo prodajalci odej, kravat, robcev, košar, in nezaposleni, z zapestnicami, ki prodajajo božje podobice, no, ne prodajajo jih ravno, najprej dobijo vbogajme, potem pa izročijo podobico, na ta način si ohranjajo dostojanstvo, ta revež ni niti lažni niti pravi prosjak, prosi samo zato, ker je brezposeln, in tu se nam je porodila odlična zamisel, naj vsi brezposelni nosijo zapestnice, trak iz črne tkanine, na katerem je zapisano z belimi črkami, da jih ne bo nihče spregledal, Brezposeln, na ta način bi jih lažje prešteli in težje pozabili nanje.A najhujše od vsega, saj motijo dušni mir in kalijo mir tega kraja, so horde krošnjarjev, naj se jim Ricardo Reis na daleč ogne, če ne, bodo, kot bi trenil, planili nanj in se peklensko drli, Poglejte, čisto poceni, poglejte, to je blagoslovljeno, podobe Marije na pladnjih, kipcih, rožnih vencev je na tone, križev pa na kupe, svetinjic na stotine, svetih src Jezusovih in gorečih Marijinih, zadnjih večerij, rojstev, Jezusovih podob na prtu, in vedno, ko to dopušča časovni red, trije pastirci s sklenjenimi ročicami kleče na tleh, eden od njih je fant, a iz hagiografskih spisov niti iz postopka beatifikacije ni razvidno, da bi si bil kdaj dovolil dekletom dvigovati krila. Vsa mešetarska bratovščina vpije kot obsedena, gorje prodajalcu Judi, ki bi skušal z umetnostjo prilizovanja pridobiti na svojo stran kupca in ga tako izmakniti sosednjemu prodajalcu, jejmene, če strga tančico templja ter se z neba vsujejo kletve in psovke na glavo goljufivega sleparja, Ricardo Reis se ne spominja, da bi kdaj slišal takšno pompozno lajnanje, niti prej niti v Braziliji, to je veja retorike, ki je izredno napredovala. Ta dragoceni dragulj katolištva se blešči v številnih fasetah, v trpljenju tistih, ki jim ne preostane drugo upanje kot to, da se vsako leto vračajo sem in čakajo, da bo doletelo njih, v veri, ki je na tem kraju silovita in plodna, v splošni dobrotljivosti, v oglasu za Bovril, v proizvodnji škapulirjev in podobnega, v kiču, v tiskanju in tkanju, v hrani in pijači, v izgubljenih in spet najdenih, dobesedno in preneseno, vse lahko povzamemo z iščem in najdem, zato se Ricardo Reis ne ustavi, tudi on išče, bomo videli, če bo našel. Bil je že v bolnišnici, pregledal je že šotore, tržnico je prečesal po dolgem in počez, zdaj se je spustil na živahno ploščad, potopi se v zgoščeno množico, priča je njen im duhovnim obredom, njenim dejan jem vere, patetičnim molitvam, obljubam, ki jih izpolnjujejo drsaje po kolenih, ki jim krvavijo, vidi roke, ki pod

pazduho podpirajo skesanko, preden se sesede od bolečine in neznosne zamaknjenosti, ugotovi, da so bolnike prinesli iz bolnišnice in jih razporedili v vrste, med njimi bodo nesli podobo device Marije na nosilnici, okrašeni z belimi rožami, pogled Ricarda Reisa se sprehaja od obraza do obraza, išče, a ne najde, tako je, kot bi se znašel v sanjah, katerih edini smisel bi bil, da jih ne bi sanjal, kot bi sanjal o cesti, ki nima začetka, o senci na tleh brez telesa, ki bi jo metalo, o besedi, ki bi jo izgovoril zrak in bi v zraku izpuhtela. Hvalnice so preproste, nezahtevne, lajne, zborček tresočih, rezkih glasov, ki venomer prekinjajo s petjem in spet začenjajo, Trinajstega maja v Irijski globeli nenadoma napoči velika tišina, iz kapelice prikazovanj prihaja kip, telesa in lasje množice se naježijo, nadnaravno je prišlo in dahnilo čez dvesto tisoč glav, nekaj se bo zgodilo.

Bolniki, ki se jih polasti mistična gorečnost, molijo robce, rožne vence, svetinjice, duhovniki jih jemljejo in se z njimi dotikajo kipa, potem pa jih vračajo prosečim, uboge pare izgovarjajo Fatimska Marija, daj mi življenje, Fatimska Marija, naj shodim, Fatimska Marija, naj spet spregledam, Fatimska Marija, naj slišim, Fatimska Marija, povrni mi zdravje, Fatimska Marija, Fatimska Marija, Fatimska Marija, nemi ne rotijo, samo gledajo, če imajo še oči, kljub temu, da Ricardo Reis napenja ušesa, ne sliši, Fatimska Marija, položi svoj pogled na mojo levico in me ozdravi, če moreš, ne skušaj Gospoda svojega Boga niti Gospe, Njegove Matere, če bolje pom islimo, ne bi smeli prositi, temveč sprejeti, tako veleva ponižnost, samo Bog ve, kaj potrebujemo.

Čudežev ni bilo. Kip je prišel ven, naredil krog in se vrnil noter, slepi so ostali slepi, nemi brez glasu, invalidni se niso mogli premikati, amputirancem niso zrasli udi, žalostni niso bili nič manj nesrečni, vsi točijo grenke solze ter se obtožujejo in krivijo, Moja vera ni bila dovolj močna, mea culpa, mea maxima culpa. Devica je prišla iz kapele, pripravljena nakloniti milost nekaj čudežev, a so bili verniki neodločni, namesto gorečih grmov, brleče lučke, tako ne gre, vrnite se naslednje leto.

Večerne sence so postajale vse daljše, počasi lega mrak, v koraku s procesijo, nebo izgublja živahno modro barvo dneva, postane biserovinasto, a tam onkraj sonce, ki se že skriva za krošnjami dreves na oddaljenih gričih, izbruhne v rdečo, oranžno in škrlatno, ni vrtinec, prej ognjenik , zdi se nemogoče, da se vse to na nebu, kjer je sonce, dogaja v tišini. Še malo in noč bo, že se prižigajo kresovi, obmolknejo kramarji, prosjaki preštevajo denarce, pod drevesi se krepčajo telesa, odpirajo napol prazne bisage, grizljajo skorjice kruha, k suhim ustom nosijo sodčke in mehove, vsi se krepčajo, s čim in koliko pa je odvisno od tega, kar premorejo. Ricardo Reis je s skupino romarjev našel zavetje pod šotorom, brez zaupnosti, zgolj

priložnostno tovarištvo, videli so ga, kako stoji tam s kovčkom v roki, odejo, ki jo je kupil, zvito pod roko, in izgubljenim izrazom na obrazu, Ricardo Reis si je priznal, da bi mu takšno zatočišče prišlo prav, če se le ne bo ponoči preveč shladilo, in so mu rekli, Ah, gospod, namestite se, on je najprej odvrnil, Ne, hvala, oni pa so vztrajali, Glejte, z veseljem vas povabimo, in res je bilo tako, kot je potem ugotovil, pridružil se je veliki skupini iz okolice Abrantesa. Ta hrum, ki ga je slišati po vsej Irijski globeli, je žvečenje, pomešano z molitvami, medtem ko nekateri zadovoljujejo apetite želodca, drugi tešijo stremljenja duše, in obratno.V temini, ob bledi svetlobi kresov, Ricardo Reis ne bo srečal Marcende, tudi kasneje, na procesiji s svečami, je ne bo videl, ne bo je srečal v sanjah, vse njegovo telo je razbolelo od utrujenosti, razočaranja, želje, da bi izginil z obličja zemlje. Samega sebe vidi kot dvoje mož, čistega, obritega, dostojanstvenega Ricarda Reisa, kakršen je vsak dan, in tega drugega, ki je tudi Ricardo Reis, a zgolj po imenu, saj ne more biti isti človek ta neobriti potepuh s pomečkano obleko, srajco, vso v gubah, klobukom, prepojenim z znojem, čevlji, prekritimi s plastjo prahu, prvi zahteva od drugega pojasnilo, kakšna norost ga je obšla, da je prišel v Fatimo brez vere, izključno iz norega upanja, In če bi jo videl, kaj bi ji rekel, si si že predstavljal, kakšen bedast izraz bi imel na obrazu, če bi se nenadoma pojavila pred teboj, ob njej pa oče, ali še huje, sama, samo poglej se, kakšen si videti, misliš, da bi se dekle, četudi pohabljeno, zaljubilo v neuravnovešenega zdravnika, ne razumeš, da so bila to priložnostna čustva, imej malo pameti, raje se zahvali Fatimski Mariji, da je nisi srečal tukaj, če je sploh prišla, nikoli si nisem mislil, da si zmožen tako pomilovanja vrednih dejanj . Ricardo Reis ponižno sprejme kritiko, soglaša z obtožbami in zelo osramočen, da je tako umazan, tako beden, si potegne odejo čez glavo in spi naprej.V njegovi bližini nekateri brezskrbno smrčijo, za debelo oljko pa je slišati glasove, ki niso molitev, tenak smeh, ki ne zveni kot angelski zbor, vzdihe, ki ne prihajajo od duhovne ekstaze. Dani se, nekateri rani vstajalci se pretegujejo in se spravljajo na noge podrezat ogenj, začenja se nov dan z novimi izzivi za tiste, ki si hočejo prislužiti nebeško kraljestvo.

Sredi dopoldneva se je Ricardo Reis odločil oditi. Ni počakal na slovo od device Marije, saj se je že poslovil. Letalo je dvakrat preletelo in odvrglo nove letake z oglasom za Bovril. Na avtobusu je bilo malo potnikov, nič čudnega, veliko preseljevanje narodov bo napočilo kasneje. Na cestnem ovinku je stal lesen križ, zapičen v tla. Čudeža torej ni bilo.

Polni zaupanja v Boga in v Marijo vse od Afonsa Henriquesa pa do prve svetovne vojne, to je stavek, kipreganja Ricarda Reisa, odkar se je vrnil iz Fatime, ne spom inja se, ali ga je prebral v časopisu ali v knjigi, ali ga je slišal na homiliji ali pri nagovoru, je bil morda v oglasu za Bovril, oblika ga fascinira prav toliko kot pomen, izraz je zgovoren, premišljen, da zbudi čustva in zaneti srca, recept za pridigo, poleg tega, da je zaradi svoje stavčne oblike neovrgljiv dokaz, da smo izbrano ljudstvo, nekaj takih je že bilo v preteklosti, nekaj jih bo v prihodnosti, a nobeno toliko časa, osemsto let neomajne zvestobe, domačnosti z nebeškimi silami, res je, da zamujamo z izgradnjo petega imperija, da nas je še Mussolini prehitel, vendar nam šesti ne uide, niti sedmi, vse je vprašanje potrpežljivosti, te pa nam ne manjka že po naravi. Smo že na pravi poti, tako pravi javna izjava, ki jo je dal Njegova ekscelenca gospod predsednik Republike, general Antonio 6scar de Fragoso Carmona, v govoru, ki bi moral biti za zgled pri izobraževanju bodočih vrhovnih vodij naroda, takole je povedal, Portugalska je dandanes povsod poznana, zato moramo biti ponosni, da smo Portugalci, ta stavek v ničemer ne zaostaja za prvim, oba sta izjem no sočna, naj nam nikoli ne zmanjka želje po univerzalnosti, tega sladostrastja nad tem, da o nas govori ves svet, potem ko smo pluli po širnih morjih, pa četudi samo kot najzvestejši zaveznik, saj ni važno, od koga, če bi nas želeli samo za tako malo, pa šteje zvestoba, le kako bi živeli brez nje. Ricardo Reis, ki se je vrnil iz Fatime izmučen in ožgan od sonca, ne da bi videl čudež ali Marcendo, in ki še tri dni po tem ni šel iz stanovanja, je ponovno vstopil v zunanji svet skozi velika vrata domoljubnega govora gospoda predsednika. S seboj je vzel časopis in se šel usest v Adamastorjevo senco, tam sta bila starčka, ki sta zrla v prihajajoče ladje, kiso prišle obiskat obljubljeno deželo, o kateri drugi narodi tako zagnano govorijo, in nista vedela, zakaj jih prihaja toliko in zakaj jim vsi ploskajo, zakaj tulijo praznične sirene, njihova posadka je v vrsti zbrana na krovu in salutira, navsezadnje se je prižgala luč v duši teh dveh izvidnikov, ko jima je Ricardo Reis dal časopis, ki ga je že prebral in ga že skoraj znal na pamet, vredno je bilo počakati osemsto let, da smo začutili ponos, da smo Portugalci. Iz Alta de Santa Catarina te opazuje osem stoletij, oh, morje, starčka, suhec in debelinko, potočita na skrivaj kakšno solzo, saj jima je žal, da ne moreta ostati celo večnost na tem razgledišču in gledati, kako ladje prihajajo in odhajajo, to težje prenašata kot kratkost svojih življenj. S klopi, na kateri sedi, Ricardo Reis opazuje zaljubljeni parček, vojaka in služkinjo, njune roke so zelo zgovorne, on

si veliko dovoli, ona pa ga izzivalno klofuta. Dan je, da bi mu pel aleluje, ki so evoe tistih, ki n iso Grki, gredice so vse v cvetju, vse, kar moški potrebuje, da je srečen, če mu le duše ne razjedajo nenasitne ambicije. Ricardo Reis pretuhta svoje in ugotovi, da ne hrepeni po ničemer, da je zadovoljen s pogledom na reko in na ladje na njej, hribe in mir, ki vlada na njih, vendar pa vseeno v sebi ne čuti sreče, prej nemo grizenje insekta, ki ne pojenja, To je čas, zamrmra, potem pa se vpraša, kako bi se zdaj počutil, če bi v Fatimi srečal Marcendo, če bi si, kot imamo navado reči, padla v objem, Odslej se ne bova več ločila, šele, ko sem mislil, da sem te izgubil, sem ugotovil, kako te ljubim, ona pa bi uporabila podobne besede, potem ko bi jih izrekla, pa ne bi vedela, kaj naj še rečeta, pa čeprav bi stekla za oljko in ponovila sama zase šepetanje, smeh in vzdihe drugih, Ricardo Reis spet podvomi, kaj bi sledilo, ponovno zasliši v kosteh mrvljenje insekta, Času se je nemogoče upreti, smo v njem in smo mu priča, nič drugega. Starca sta že prebrala časopis, žrebata, kateri ga bo odnesel domov, tudi tistemu, ki ne zna brati, je nagrada všeč, kajti časopisni papir je najboljši za oblaganje zabojev.

Tistega popoldneva, ko je vstopil v ordinacijo, mu je sestra Carlota rekla, Pismo je prišlo za vas, gospod doktor, dala sem vam ga na pisalno mizo, in Ricardo Reis je začutil, kako ga je stisnilo pri srcu oziroma v želodcu, kajti v takšnih situacijah vsi izgubimo mirno kri, niti ne moremo ugotoviti, od kod prihaja, saj je razdalja, ki ločuje želodec od srca tako majhna, vmes pa je še prepona, ki se je dotaknejo tako palpitacije enega kot krčenje drugega, če bi Bog z znanjem, ki ga je z leti pridobil, danes ustvaril človeško telo, bi bilo to veliko manj zapleteno. Pismo je poslala Marcenda, ne more biti drugače, napisala ga je, da bi mu povedala, da ni mogla v Fatimo ali pa, da je bila tam in ga je videla na daleč, pomahala mu je z zdravo roko, potem pa jo je prevzel dvakratni obup, saj je on ni opazil, devica Marija pa ji ni pozdravila ohromele roke, zdaj pa te, ljubezen moja, čakam na Quinti <las Lagrimas, če me še vedno hočeš. Pismo je poslala Marcenda, spisano je na listu zelenega pivnika pravokotne oblike, ovojnica je bledo vijolične barve, gledano od vrat, je videti bele barve, to je optični pojav, iluzija, v šoli nas učijo, da če zmešamo modro in rumeno, dobimo zeleno, z zeleno in vijolično pa dobimo belo, z belo in nestrpnostjo pa dobimo bledico. Ovojnica ni vijolična in ne prihaja iz Coimbre. Ricardo Reis jo je previdno odprl, v njej je majhen listič, na katerem je z obupno pisavo, kot jo imajo zdravniki, napisano, Spoštovani kolega, sporočam vam, da sem si končno opomogel in bom lahko v začetku naslednjega meseca spet prevzel kliniko, naj vam ob tej priložnosti izrazim svojo veliko hvaležnost za vašo pripravljenost, da me nadomeščate med mojo začasno odsotnostjo, obenem vam želim, da

bi čimprej našli delovno mesto, kibi vam omogočalo, da bi uporabili vse svoje obsežno znanje in strokovne izkušnje, sledilo je še nekaj vrstic, a niso bile drugega kot vljudnostne fraze, ki jih zapišemo v vsako pismo. Ricardo Reis je ponovno prebral dodelane stavke, všeč mu je bila kolegova slogovna prefinjen ost, saj je uslugo, ki mu jo je naredil, spremenil v uslugo, kijo je Ricardo Reis naredil njemu, zaradi česar bo lahko odšel s poliklinike z dvignjeno glavo, zdaj bo lahko pokazal referenco, ko bo spet iskal delo, poglejte, tu je zapisano obsežno znanje in strokovne izkušnje, ni ravno priporočilno pismo, temveč poverilnica, potrdilo o dobro opravljenih in zanesljivih storitvah, kot ga bo nekoč hotel Bragan a izdal svoji nekdanji sobarici Lidii, če si bo našla drugo zaposlitev ali se bo poročila. Oblekel si je belo haljo, naročil, naj pošljejo noter prvega pacienta, v čakalnici jih je še pet, ki čakajo na pregled, ne bo imel časa, da bi jih pozdravil, niti ni njihovo zdravstveno stanje tako slabo, da bi mu, če lahko tako rečemo, umrli na rokah v teh dvanajstih dneh, ki jih je še ostalo do konca meseca, vsaj to.

Lidie že nekaj časa ni na spregled. Res, da še ni prišel njen prosti dan, vendar pa bi glede na to, da ji je povedal, da se v Fatimi ne bo mudil dolgo in zavedajoč se, da bi lahko v tamkajšnjem svetišču srečal Marcendo, lahko prišla vsaj povprašat, ali je kaj novega v zvezi z njeno prijateljico in zaupnico, ali je dobro, ali se ji je roka pozdravila, v pol ure bi prišla do Alta de Santa Catarina in se vrnila, še prej in še hitreje pa bi bilo, medtem ko bi Ricardo Reis opravljal preglede na Cam6esu, oprostite, da vas motim v službi, rada bi samo vedela, kaj je novega z gospodično Marcendo, ali je dobro, ali ji je roka ozdravela. Ni prišla, ni povprašala, morda je bilo napak, da jo je Ricardo Reis poljubil, ne da bi ga prebujeni čuti pahnili dlje, morda je pomislila, da jo s tem poljubom kupuje, če lahko takšne misli sploh obidejo ljudi iz nižjih slojev, kot v tem primeru.

Ricardo Reis je sam doma, ven odhaja na kosilo in večerjo, z okna opazuje reko in oddaljene griče v Montiju, izklesano skalo Adamastorja, točna starčka, palme, sem in tja gre dol v park in prebere par strani v knjigi, hodi zgodaj spat, premišljuje o Fernandu Pessoi, ki je že umrl, pa tudi o Albertu Caeiru, kije odšel v cvetu mladosti in v povezavi s katerim smo gojili tako velike upe, o lvaru de Camposu, kije odpotoval v Glasgow, tako je vsaj sporočil v telegramu, verjetno je tam tudi ostal in bo gradil ladje do konca življenja ali vsaj do upokojitve, občasno gre v kino, gledat Naš vsakdanji kruh Kinga Vidorja ali pa Devetintrideset stopnic z Robertom Donatom in Madeleine Carrol, ni se mogel upreti, da ne bi šel v Sao Luis, gledat Avdioskop, 3D film, reliefni film, domov je za spomin prinesel celuloidna očala, ki si jih je treba nadeti, na eni strani zelena, na drugi pa rdeča, ta očala so poetični pripomoček, s katerim vidimo stvari, za katere običajni vid ne zadostuje.

Pravimo, da se čas ne ustavi, da nič ne more zavreti njegovega brezkrajnega toka, te besede venomer ponavljamo, a kljub temu obstajajo ljudje, ki se pritožujejo, da teče prelenobno, štiriindvajset ur je potrebnih, da mine dan, predstavljajte si, ko pa pride h koncu, ugotovimo, da ni bilo vredno, naslednji dan se zgodba ponovi, bolje bi bilo, da bi preskočili jalove tedne in živeli eno samo polno uro, eno sijajno minuto, če lahko sijaj traja toliko časa. Ricardo Reis se poigrava z mislijo, da bi se vrnil v Brazilijo.Smrt Fernanda Pessoe se mu je zdela zadosten razlog, da prečka Atlantik po šestnajstih letih bivanja drugod, da se tu ustali, živi od zdravniškega poklica, spiše nekaj verzov, se postara in nekako zasede mesto tistega, ki je umrl, četudi zamenjave ne bi nihče opazil. Zdaj dvomi. Ta dežela ni njegova dežela, če je sploh nekogaršnja, ima zgodovino, ki pripada le Bogu in Mariji, je hitra fotografija brez izrazitih potez, brez reliefa, četudi bi si nadeli avdioskopska očala. Fernando Pessoa ali tisto, čemur daje takšno ime, senca, duh, prikazen, ki pa govori, sliši, razume, samo ne zna več brati. Fernando Pessoa se od časa do časa prikaže in pripomni kaj ironičnega, se blagohotno nasmehne, potem pa odide, zaradi njega se ni splačalo priti, je v drugem življenju, hkrati pa tudi v tem, ne glede na pomen izraza, ki pa ni noben dobeseden, temveč vsi preneseni.

Marcenda ne obstaja več, živi v Coimbri, v neznani ulici, enega za drugim použiva svoje dni brez možnosti ozdravitve.

Morda je, če je imela dovolj poguma, skrila pisma Ricarda Reisa nekam na podstreho ali pa v skrivni predal, ki ga je uporabljala že njena mati, ali pa še bolj zvito, v skrinjo služkinje, ki ne zna brati in je videti zaupanja vredna, morda jih bo spet prebrala, kot bi se spominjala sanj, ki jih ne želimo pozabiti, ne da bi ugotovila, da pravzaprav sanje in spomin nanje nimajo nič skupnega. Lidia bo prišla jutri, saj vedno pride, ko ima prost dan, a Lidia je pestunja Ane Karenine, koristna je za čiščenje stanovanja in za nekatere druge potrebe, čeprav, kar je višek ironije, izpolnjuje s tem malim, kar je, vso praznino, kar je je, preostanka pa ne bi moglo zapolniti niti vse vesolje, če verjamemo v predstavo, ki jo ima Ricardo Reis o sebi. Od prvega ju nija bo brez službe, spet bo moral prečesavati poliklinike, da bo našel prosto delovno mesto, nadomeščanje, da mu bodo dnevi hitreje minili, ne gre toliko za denar, ki ga bo zaslužil, na srečo mu še ni pošel, še vedno ima znaten kupček angleških funtov pa še denar, ki ga še ni uspel dvigniti, na brazilski banki. Vse skupaj bi bilo več kot dovolj, da bi odprl lastno ordinacijo in si pridobil svoje stranke, tokrat bi se brez potrebe, da bi se šel kardiologa ali pulmologa, posvetil dobri ekumenski splošni medicini, ki jo vsi potrebujemo. Lahko bi celo zaposlil Lidio, da bi sprejemala bolnike, Lidia je pametna, okretna, ne bi potrebovala veliko časa, da bi se priučila delu, z nekaj vaje ne bi več delala pravopisnih napak, pa še rešila bi

se tistega garanja v hotelu. A to so manj kot sanje, le blodnje nekoga, ki preganja čas z brezplodnim tuhtanjem, Ricardo Reis ne bo iskal dela, najbolje, da se vrne v Brazilijo, sede na Highland Brigade ob njegovi naslednji vožnji, diskretno bo vrnil The God of the Laby rinth pravemu lastniku, O'Brien ne bo nikoli izvedel, od kod se je ta izginula knjiga spet vzela.

Prišla je Lidia, nekoliko odmaknjena je zadržano pozdravila in ni nič spraševala, zato je moral on spregovoriti prvi, Šel sem v Fatimo, ona pa je potem le vprašala, Ah, in vam je bilo všeč, Le kaj naj Ricardo Reis odgovori na to, ker ni vernik, ni padel v ekstazo in tudi zdaj ne bo razlagal, kaj sploh je ekstaza, tja tudi ni šel zgolj iz radovednosti, zato raje povzame, posploši, Veliko ljudi, veliko prahu, moral sem prespati na prostem, kot si me posvarila, še dobro, da je bila noč topla, Gospod doktor, vi niste človek za takšne podvige, Samo enkrat sem šel, da bi videl, kako je. Lidia je že v kuhinji, pusti teči toplo vodo, da bo pomila posodo, s svojo redkobesednostjo je dala vedeti, da danes ne bo telesn ih užitkov, tega izraza nedvomno ni v njenem vsakodnevnem besedišču, dvomimo tudi, da ga uporabi ob priložnostih najbolj leporečnega govorjen ja. Ricardo Reis ni tvegal in jel spraševati, kakšni so razlogi za to oviro, gre morda za že znane fiziološke prepreke, gre morda za zadržek zaradi ranjenih čustev ali pa za preplet obojega, krvi in solz, dveh nepremostljivih rek, mračnega morja. Sedel je na klop v kuhinji in jo gledal pri domačih opravilih, ne da bi mu bilo to v navadi, temveč kot znak dobre volje, bela zastavica, ki maha nad obzidjem in preverja, kakšne volje je general iz sovražnega tabora, Doktorja Sampaia in hčerke nisem srečal, nič čudnega, v takšni množici, ta stavek je izrekel kar tako, brez povezave, in je obvisel v zraku in čakal, da mu nekdo posveti pozornost, a kakšno, lahko bi bil resničen, lahko bi bil laž, besede so tako pomanjkljive ali pa se, po drugi strani, v njih kaže očitna dvojnost, beseda laže, z isto besedo izrazimo resnico, nismo tisto, kar izrečemo, smo le toliko, kolikor nam drugi verjame jo, koliko Lidia verjame Ricardu Reisu, ne vemo, ker je vprašala samo, Se je zgodil kakšen čudež, Ne da bi jaz vedel, tudi v časopisih ni nič pisalo o čudežih, Uboga gospodična Marcenda, če je šla tja v upanju, da bo ozdravljena, je bila gotovo izredno razočarana, Ni imela dosti upanja, Kako pa veste, in Lidia je ošinila Ricarda Reisa s sumničavim pogledom, si mislila, da me boš ujela, je pomislil, in odgovoril, Ko sem bil še v hotelu, sta ona in oče že nameravala iti v Fatimo, Kaj res, v takšnih drobnih dvobojih se ljudje utrudijo in postarajo, bolje, da govorimo o čem drugem, pri takšnih rečeh so časopisi koristni, kar nekaj novic ohranimo v spominu, ki nam pomagajo, da pogovor teče, to počneta starčka z Alta de Santa Catarina, to počneta Ricardo Reis in Lidia, ker nekatere tišine niso boljše od besed, Kaj pa

tvoj brat, to je šele začetek, Moj brat je dobro, zakaj sprašujete, Nanj sem se spomnil, potem ko sem prebral novico v časopisu, govor nekega inženirja po imenu Nobre Guedes, š e vedno ga imam tukaj, Nisem š e slišala za tega gospoda, Glede na to, kako govori o mornarjih, dvomim, da bi ga tvoj brat š e hotel klicati gospod, Kaj pa pravi, Počakaj, grem iskat časopis.

Ricardo Reis je odšel v delovno sobo, se vrnil z O Seculo, govor je zavzemal skoraj vso stran, To je predavanje, ki ga je tisti Nobre Guedes prebral na nacionalnem radiu in v katerem obsoja komunizem, v enem delu govori o mornarjih, Ali pravi kaj o mojem bratu, Ne, o tvojem bratu ne govori, a je rekel na primer, da objavljajo in na skrivaj razdeljujejo odvratni list Rdeči mornar, Kaj pomen i odvraten, Odvraten je grda beseda, ki pomeni odbijajoč, neprijeten, zoprn, gnusen, Ki zbuja gnus, Točno, odvraten pomeni, da zbuja gnus, Videla sem že tistega Rdečega mornarja, pa mi ni zbujal nobenega gnusa, Ti ga je pokazal brat, Ja, Daniel, Torej je tvoj brat komunist, Ah, tega pa ne vem, ga pa odobrava, Kakšna je razlika, Meni se ne zdi drugačen od drugih ljudi, Misliš, da bi bil videti drugače, če bi bil komunist, Ne vem, ne znam pojasniti, No, tisti inženir Guedes pravi tudi, da portugalski mornarji niso rdeči niti beli niti modri, so Portugalci, Kot bi hotel reči, da je Portugalec barva, Ta je pa dobra, kdorkoli te pogleda, misli, da ne bi razbila niti krožnika, pa od časa do časa vržeš na tla celo kredenco s krožniki, Moja roka je mirna, nikoli nisem ničesar razbila, poglejte, pomivam vam posodo, pa mi nič ne zdrsne iz rok, vedno je bilo tako, Izjemno dekle si, To izjem no dekle je samo hotelska sobarica, je tisti Guedes š e kaj povedal o mornarjih, O mornarjih ne, Zdaj sem se spomnila, da mi je Daniel govoril o nekdanjem mornarju, ki se je tudi pisal Guedes, a temu je bilo ime Manuel, Manuel Guedes, ki mu sodijo, vsega skupaj je štirideset obdolžencev, Guedesev je veliko, Ja, ta je samo Manuel. Posoda je pomita, zdaj se odteka, Lidio čakajo š e druga gospodinjska opravila, preobleči mora posteljo, jo postlati, na stežaj odpreti okno, da prezrači sobo, potem počistiti kopalnico, dati sveže brisače, nato se vrne v kuhinjo, da bo pobrisala posodo, ki se je medtem odtekla, takrat se ji Ricardo Reis približa od zadaj, jo objame okoli pasu, ona se mu skuša izviti, a on jo poljubi na vrat, takrat Lidii zdrsne krožnik iz rok in se na tleh razleti na kosce, No, pa si ga razbila, Enkrat se je moralo zgoditi, nihče ne ubeži svoji usodi, se je smejal , zasukal jo je proti sebi, jo poljubil na usta, ni se več upirala, samo rekla je, Ampak danes ne bo mogoče, zdaj vemo, da je ovira fiziološke narave, če so obstajale š e kakšne druge, so izpuhtele, in on je odgovoril, Saj ni važno, pa drugič, in jo je š e kar poljubljal, potem bo treba po kuhinji pospraviti črepinje.

Čez nekaj dni se je pri Ricardu Reisu oglasil Fernando P'essoa. Prišel je malo pred polnočjo, ko so sosedje že spali, po stopnicah se je vzpel po prstih, vedno je bil namreč previden, ker nikoli ni bil prepričan, da je res neviden, nekateri ljudje, ki jih je srečal, so gledali skozenj in gotovo niso videli niti trohice njega, to je kazala brezizraznost na njihovem obrazu, drugi pa, sicer redki, so ga videli in ga budno motrili, saj so na njem zaznali nekaj nenavadnega, vendar niso mogli razložiti, kaj, če bi jim povedali, da je bil moški v črnem duh mrtveca, najverjetneje ne bi verjeli, tako zelo smo vajeni belih rjuh in ektoplazme, ampak, lepo vas prosim, duh mrtveca, če ne bo previden, lahko postane najbolj konkretna stvar na tem svetu, zato se je Fernando Pessoa počasi povzpel po stopnicah, na vrata je potrkal dogovorjeno znamenje, ne čudimo se njegovi previdnosti, si predstavljate škandal, ki bi nastal, če bi se glasno spotaknil in bi zaradi hrupa soseda pritekla iz stanovanja in se drla, Pridite brž, tat je, ubogi Fernando Pessoa, on, tat, on, ki je ostal brez vsega, celo brez življenja. Ricardo Reis je bil v delovni sobi in skušal zložiti nekaj verzov, zapisal je, Ne vidimo, kako nas park e uničujejo, za to j ih pozabimo, k ot bi ne obstajale, v brezmejni tišini, v katero je bilo stanovanje pogre znjeno, je zaslišal zadržano trkanje, takoj je vedel, kdo je, in je šel odpret, Kako prijetno presenečenje, kje ste bili tako dolgo, besede so res od hudiča, te, ki jih je izrekel Ricardo Reis, bi bile primerne samo v pogovoru med dvema živima, v tem primeru pa zvenijo bolj kot črni humor, obupno neokusno, Kje ste bili tako dolgo, če pa ve, in tudi mi to vemo, od kod prihaja Fernando Pessoa, s tistega podeželskega pokopališča Radosti, kjer niti ne živi sam, tam prebiva tudi njegova kruta babica Dionisia, ki od njega zahteva, da ji polaga račune o svojih prihodih in odhodih, Malo sem šel naokrog, ji ponavadi odsekano odgovarja vnuk, kot zdaj odgovori Ricardu Reisu, a ne tako odsekano, najboljše so tiste besede, ki ne povedo ničesar. Fernando Pessoa je sedel na kavč, kot bi bil strašansko utrujen, roko si je nesel k čelu, kot bi skušal pomiriti bolečino ali odgnati oblak, potem so mu prsti zdrseli dol po obrazu, najprej neodločno čez oči, pritisnili na kotičke ustnic, pogladili brke, potipali koščeno brado, kot bi si hotel s temi kretnjami ponovno nadeti svoje poteze, jih vrniti tja, kjer so bile od rojstva, na novo narisati sliko, a je umetnik v roke vzel radirko namesto svinčnika, tam, kjer je potegnil, je izbrisal, en del obraza je izgubil obris, seveda, saj je Fernando Pessoa umrl že pred šestimi meseci. V zadnjem času vas vedno manj vidim, se je pritožil Ricardo Reis.Saj sem vas opozoril že prvi dan, več časa ko mine, bolj pozabljam, celo zdaj sem tam na Calharizu moral napeti možgane, da sem našel pot do vašega stanovanja, Saj ni tako težko, treba se je samo spomniti na Adamastorja, Če bi pomislil na Adamastorja, bi bil še bolj zmeden, mislil bi,

da sem v Durbanu, da imam osem let, in bi se počutil dvakratno izgubljen, v času in v prostoru, po uri in v kraju, Večkrat pridite, tako boste ohranjali spomin bolj svež, Danes mi je pomagal postan vonj po čebuli, Vonj po čebuli, Tako je, vonj po čebuli, očitno vas vaš prijatelj Victor še ni nehal zalezovati, Ampak to je smešno, Vi že veste, Očitno policija nima pametnejšega dela, kot da takole izgublja čas z nekom, ki ni ničesar zakrivil niti se ne pripravlja, da bi kaj zakrivil, Težko si je predstavljati, kaj se dogaja v glavi policista, morda ste pa naredili dober vtis nanj in bi rad postal vaš prijatelj, a je ugotovil, da živita v različnih svetovih, vi v svetu izbrancev, on pa v svetu izmečkov, zato se zadovolji s tem, da prihaja ob nočnih urah in strmi v vaše okno, da bi videl, ali gori luč, kot zaljubljenec, Vi se kar zabavajte po mili volji, Sploh si ne predstavljate, kako žalosten mora biti človek, da se takole šali, Jezi me to zalezovanje, saj je popolnoma neupravičeno, Ne bi rekel, da je popolnoma neupravičeno, ne bi rekel, da je običajno, da vas redno obiskuje nekdo, ki prihaja z drugega sveta, Saj vas nihče ne more videti, Odvisno, moj dragi Reis, odvisno, včasih mrlič nima potrpljenja, da bi bil neviden, spet drugič mu manjka energije, da ne omenjamo, da imajo nekateri živi oči, ki vidijo celo tisto, kar je nevidno, To najbrž ne velja za Victorja, Morda, čeprav se morate strinjati, da bi bil tak dar oziroma takšna vrlina za policista nekaj izjemnega, v primerjavi z njim bi bil Argos s tisoč očesi le kratkovidni bednik. Ricardo Reis je vzel v roke list papirja, na katerega je prej pisal, Tu imam nekaj verzov, ne vem, kaj bo iz njih nastalo, Preberite jih, Šele začetek je, morda se bo začelo drugače, Preberite, Ne vid imo, kako nas parke uničujejo, zato j ihpozab imo, k ot bi ne obstajale, Lepo, a to ste že tisočkrat povedali na tisoče drugih načinov, če se prav spominjam, preden ste odšli v Brazilijo, videti je, da tropi niso predrugačili vašega pesniškega navdiha, Nič drugega nimam povedati, nisem, kot vi, Boste še postali, ne skrbite, Imam, kot bi lahko rekli, omejen navdih, Navdih je samo beseda, Sem Argos z devetsto devetindevetdesetimi očmi, Ta metafora je posrečena, kar tudi pomeni, da ne bi bili prida policist, Še nekaj, Fernando, ali ste za življenja poznali nekega Antonia Ferra, sekretarja nacionalne propagande, Sem, bila sva prijatelja, njemu dolgujem, da sem dobil pet tisoč reisev nagrade za Sp ,oročilo, zakaj sprašujete, Boste videli, Tu je novica, ne vem, ali veste, da je omenjeni sekretariat pred nekaj dnevi podelil književne nagrade, Pojasnite mi, kako bi lahko to vedel, Oprostite, vedno pozabim, da ne morete več brati, Kdo je letos dobil nagrado, Carlos Queir6s, Ah, Carlos, Ste ga poznali, Ah, Carlos Queir6s je bil nečak nekega dekleta, Ophelinhe, s ph, s katero sem nekoč hodil, delala sva v isti pisarni, Ne predstavljam si vas, da hodite z nekom, Da hodim z nekom, vsi vsaj enkrat v življenju z nekom hodimo, to se je zgodilo tudi meni, Res me

zanima, kakšna ljubezenska pisma ste pisali, Spominjam se, da so bila malo bolj trapasta kot so običajno, Kdaj je bilo to, Začelo se je takoj po tistem, ko ste odšli v Brazilijo, In je dolgo trajalo, Dovolj, da lahko rečem, kot kardinal Gonzaga, da sem tudi jaz ljubil, Težko verjamem, Mislite, da lažem, Ne, kje pa, midva si nisva nikoli lagala, ko je potrebno, se omejiva na besede, ki lažejo, Kaj težko verjamete, torej, Da ste ljubili, saj ste takšni, kot vas vidim in poznam, tip človeka, ki ni zmožen ljubiti, Kot Don Juan, Nezmožen ljubiti kot Don Juan, točno, a ne iz istih razlogov, Pojasnite, Pri Donu Juanu je šlo za presežek ljubezenske sle, ki jo je moral razpršiti po svojih predmetih poželenja, vaš primer pa je, če se prav spominjam, ravno obraten, Kaj pa vi, Jaz sem nekje vmes, običajen, povprečen, splošne sorte, ne preveč ne premalo, Skratka, uravnoteženi ljubimec, Ne gre ravno za vprašanje geometrije ali mehanike, Bi radi povedali, da vam tudi ljubezensko življenje ne gre ravno kot po maslu, Ljubezen je zapletena, dragi moj Fernando, Ne morete se pritoževati, saj imate še Lidio, Lidia je sobarica, Ofelia pa je bila tipkarica, Namesto, da bi govorila o ženskah, govoriva o njihovih poklicih, Pa še tista, s katero ste se srečali v parku, kako ji je bilo že ime, Marcenda, Tako je, Marcenda ni nič, Tako dokončna obsodba mi zveni kot prezir, Moje sicer omejene izkušnje mi govorijo , da je prezir običajno čustvo, ki ga moški gojijo do žensk, Dragi moj Ricardo, morala bi se več družiti, Imperij je ukazal drugače.

Fernando Pessoa je vstal, se malce sprehodil po delovni sobi, vzel v roke list, na katerega je Ricardo Reis napisal verze, ki mu jih je prebral, Kako ste rekli, Ne vidimo, kako nas park e uničujejo, zato j ih pozabimo, kot bi ne obstajale, Saj moramo biti slepi, da ne vidimo, kako nas parke vsak dan uničujejo, Kot pravi pregovor, ni hujšega slepca od tistega, ki noče videti, Fernando Pessoa je odložil list, Pripovedovali ste mi o Ferru, Pogovor je zašel v drugo smer, Pa se povrniva na prvotno, Antonio Ferro je ob priložnosti podelitve nagrad povedal, da tisti razumniki, ki se pritožujejo nad represivnimi režimi, četudi je ta represija izključno intelektualna, kot tista, ki jo uporablja Salazar, pozabljajo, da se je intelektualno ustvarjanje vedno povečalo med vladavino reda, Ta z intelektualno represijo je pa dobra, da so Portugalci kot hipnotizirani in razumniki ustvarijo več pod Victorjevim nadzorom, Se ne strinjate, Težko bi se strinjal, rekel bi celo, da zgodovina Ferra postavlja na laž, pomislite samo na najino mladost, na Orfeu, pa mi povejte, ali je bila tisto vladavina reda, čeprav pa, dragi moj Reis, če vaše ode pobliže pogledamo, lahko rečemo, da so poetizacija reda, Nikoli nisem tako gledal nanje, Ampak so prav to, človeško razburjanje je jalovo, bogovi so modri in ravnodušni, živijo in ugasnejo v redu, ki so ga ustvarili sami, vse ostalo

pa je ukrojeno po enaki meri, Nad bogovi je usoda, Usoda je vrhovni red, red, h kateremu stremijo še sami bogovi, Kaj pa ljudje, kakšno vlogo pa imajo ljudje, Da kalijo red, da spreminjajo usodo, Na bolje, Na bolje ali na slabše, saj je vseeno, samo da preprečijo, da bi bila usoda usoda, Spom injate me na Lidio, ki tudi velikokrat omenja usodo, a pravi druge stvari, O usodi lahko na srečo rečemo karkoli, Govorila sva o Ferru, Ferro je bedak, ki verjame, da je Salazar usoda Portugalske, Mesija, Ne ravno, duhovnik, ki nas krsti, birma, poroči in mazili, V imenu reda, Točno, v imenu reda, Ko ste bili še živi, ste bili manj prevratniški, če se prav spominjam, Ko umremo, drugače gledamo na življenje, in s tem odločilnim stavkom, ki ne dopušča replike, se poslavljam, da ne dopušča replike, pravim zato, ker ste še živi in zato brez možnosti, da odgovorite nanj, Zakaj ne bi nocoj ostali tukaj, Ni dobro, da se mrtvi navadijo živeti z živimi, prav tako pa tudi ne bi bilo dobro, da se živi zapletajo z mrtvimi, Človeštvo sestavljajo eni in drugi, To je res, a ne popolnoma, če ne, ne bi imeli tukaj samo mene, temveč tudi okrožnega sodnika in vse umrle člane njegove družine, Kako veste, daje vtem stanovanju živel okrožni sodnik, ne spominjam se, da bi vam to povedal, Victor mi je povedal, Kateri Victor, moj, Ne, eden, ki je že umrl, a ki se tudi rad vtika v življenje drugih, niti smrt ga ni ozdravila te grde navade, Smrdi po čebuli, Ja, a ne močno, saj smrad sčasoma postane znosnejši, Adijo, Fernando, Adijo, Ricardo.

Pogubna znamenja kažejo, da Salazarjeva intelektualna represija ne pronica vsepovsod s takšno silo, kot si je to zastavil njen povzročitelj. Nedavni dogodek, in sicer splavitev drugorazredne izvidniške ladje Joao de Lisboa z vsemi slovesnostmi in v navzočnosti našega častitljivega vodje države na bregu reke Tejo, je pokazal, da njegova moč slabi. Izvidniška ladja je bila v suhem doku, vsa okrancljana, oziroma, da se izrazimo s primernim mornariškim besednjakom, z izobešenimi zastavicami, vse je bilo na svojem mestu, kolotečnina namaščena, cokle nameščene, posadka v formaciji na krmnem krovu, pa pristopi njegova ekscelenca predsednik republike, general Antonio 6scar de Fragoso Carmona, prav tisti, ki je izjavil, da je dandanes Portugalska poznana povsod po svetu in da smo zato lahko ponosni, da smo Portugalci, s svojo delegacijo, v civilu in v uniformi, eni v gala uniformi, drugi v fraku, z visokim klobukom in progastimi hlačami, predsednik si je ponosno gladil svoje lepe bele brke, začne previdno, morda pazi, da ne bi na tem kraju in ob tej priložnosti izrekel stavka, ki ga vedno reče, ko je vabljen na odprtje slikarskih razstav, Zelo šik, zelo šik, zelo mi je bilo všeč, vzpenjajo se po stopnicah, ki vodijo na tribuno, veliki dostojanstveniki naroda, brez njihovega prihoda in navzočnosti ne bi bilo mogoče splaviti nobene ladje,

tam je tudi predstavnik cerkve, katoliške, seveda, od katerega se pričakuje obilen blagoslov, naj bo Bogu všečno, ladja, da jih veliko ubiješ in malo izgubiš, vsi, ki prisostvujejo temu bleščečemu sprevodu, so ponosni, tam so dostojanstveniki, zijala, ladjedelniški delavci, fotografi časopisov, poročevalci, steklenica penine iz Bairrade čaka na zmagoslavni in, zakaj ne bi rekli, eksplozivni trenutek, takrat pa začne Joao de Lisboa drseti po drči navzdol, ne da bi se je kdo dotaknil, vsi osupnejo, bele predsednikove brčice zatrzajo, visoki klobuki se zmedeni zazibajo, ladja pa se premika, pljuskne v zmagoslavne vode, mornarji po svoji navadi zakličejo hip hip hura, galebi poletijo v zrak kot nori, preplašeni zaradi tuljenja siren drugih ladij in tudi zaradi gromozanskega krohota, ki odmeva po vsej lizbonski Ribeiri, to so zakuhali ladjedelniški delavci, posebej zlobna rihta, a Victor že preiskuje incident, plima se je nenadoma umaknila, iz odtočnih odprtin veje gnusoben vonj po čebuli, predsednik besen kot ris odide, spremstvo se osramočeno in ogorčeno raztepe, ne-mu-do-ma hočejo vedeti, kdo je odgovoren za nizkotni napad na mornarje in na očetnjavo v osebi njenega najvišjega uradnika, Da, gospod predsed nik Sveta, pravi kapitan Agostinho Louren<;o, ki je Victorjev šef, Bodo že videli roganje, mi se bomo zadnji smejali, po vsem mestu se ne govori o ničemer drugem, celo Španci v hotelu Bragan<;a, čeprav so se jim pri tem malo tresle hlače, Cuid ense usted es, eso son artes del diablo rojo, Ampak ker so to stvari, ki se tičejo luzitanske politike, se njihovi komentarji tukaj ustavijo, vojvodi Alba in Medinaceli se na skrivaj dogovorita, da gresta v Coliseu, na moško predstavo, gledat catch-as-catch-can, imenovano tudi prim i se, kakor se moreš, strašno, presunljivo rokoborbo njunega rojaka Joseja Ponsa, grofa Karola Nowine, poljskega plemiča, Juda Aha -Kaplana, belega Rusa Zikoffa, Čeha Stresnacka, Italijana Neroneja, Belgijca De Ferma, Flamca Rika De Groota, Angleža Rexa Gablea, nekega Stroucka brez podatka o njegovi domovini, vseh veščih te druge človeške predstave, ki obvlada prefinjenost sunkov in brc, čelnih udarcev in škarja stih prijemov, davljenja, nelsonov in metov, če bi se Goebbels udeležil tega prvenstva, bi igral na karto varnosti in poslal naprej Luftwaffe.

Prav o letalih in letalstvu se bo razpravljajo zdaj v prestolnici, potem ko je mornarica zagrešila takšen spodrsljaj, kar naj omenimo mimogrede, saj se v to temo ne bomo več spuščali, ker kljub prizadevanjem Victorjev, ki preverjajo, kdo so bili uporniki, ni obrodilo sadov, kajti nihče ni verjel , da bi bili lahko za incident z Joaom de Lisboo krivi tesarji ali zakovičarji.

Ker je očitno, da se vojni oblaki zbirajo na nebu Evrope, je portugalska vlada sprejela odločitev, ki velja kot zgled, ki je najboljša možna lekcija, da bo državljanom pojasnila, kaj morajo storiti, da se zaščitijo v primer u zračnega napada, vendar

pa ni poskrbela za toliko verodostojnosti, da bi imenovala morebitnega sovražnika, v zraku je obvisel sum, da gre za že tradicionalnega, se pravi za Kastiljo, zdaj rojo, domet modernih letal je še vedno precej omejen, zato nas verjetno ne bodo napadla letala Francozov, še manj Angležev, ki so povrh vsega še naši zavezniki, kar pa zadeva Italijane in Nemce, so nam že tolikokrat izkazali svoje prijateljstvo, naše narode veže skupni ideal, zato smo lahko prepričani, da nam bodo nekoč pomagali, ne pa nas napadli, da bi nas pokončali. Vlada je torej po časopisih in po radiu oznanjala, da bo sedemindvajsetega tega meseca, na predvečer desete obletnice državne revolucije, Lizbona priča spektaklu, kot ga še ni bilo, simulaciji zračnega napada na del Baixe, če smo bolj strokovno precizni, demonstraciji zračnega napada s kemičnimi sredstvi s ciljem uničiti železniško postajo na trgu Rossio in blokirati vse dostope do te postaje s spuščanjem plina v zrak. Najprej bo izvidniško letalo preletelo mesto in spustilo dimni signal nad železniško postajo na Rossiu z namenom označiti položaj tarče napada.

Nekateri, za katere je značilen negativno kritičen duh, zatrjujejo, da bi bili rezultati neprimerljivo učinkovitejši, če bi letala takoj, brez opozorila, odvrgla bombe, a ti ljudje so deklarirani sprevrženci, saj se požvižgajo na zakone kavalirskega vojskovanja, kinarekujejo, da se sovražnika ne sme napasti brez predhod nega opozorila. Tako takoj, ko se začne dim valiti v zrak, obrambno topništvo izstreli strel, na ta znak začnejo tuliti sirene in s tem alarmom, ki ga ni moč zgrešiti, se začnejo izvajati ukrepi tako aktivne kot tudi pasivne obrambe. Policija, Nacionalna republiška garda, Rdeči križ in gasilci nemudoma stopijo v akcijo, prebivalstvo evakuirajo z ogroženih ulic, se pravi vseh okoliških, medtem ko ekipe za prvo pomoč hitijo na pomoč ljudem v nevarnosti, gasilska vozila pa se odpeljejo proti območjem, za katera se predvideva, da bo na njih izbruhnil požar, že s cevjo v roki, če lahko tako rečemo.Medtem se izvidniško letalo umakne, prepričano, da je dimno znamenje tam, kjer mora biti, in da so reševalci že zbrani, kot bomo videli ob svojem času, je med njimi tudi gledališki in filmski igralec Antonio Silva, ki vodi skupino gasilcev prostovoljcev z Ajude. Zdaj lahko prileti eskadrilja sovražnih bombnikov, ki jo sestavlja flota dvokrilcev, ki morajo leteti nizko, saj so njihove odprte kabine izpostavljene dežju in vetru, obrambni mitraljezi in protizračno topništvo stopijo v akcijo, ker pa je to le vaja, ne sestrelijo nobenega letala, brez strahu pred povračilnimi ukrepi tam blizu oblakov nastavljajo vabe in planejo, niti se jim ni treba pretvarjati, da mečejo bombe, zažigalne in plinske, saj kar same od sebe eksplodirajo tam doli, na Pra<;i de Restauradores, trga njegovo patriotsko ime ne bi rešilo, če bi šlo zares. Prav tako ni bilo pomoči pehotni diviziji, ki je bila namenjena proti Rossiu, uničeni do poslednjega moža, še danes se

ne ve, kaj za vraga je počela pehotna divizija na kraju, za katerega so prejeli od sovražnika humanitar no opozorilo, da ga bodo močno bombardirali, kot se je takoj zatem zgodilo, upajmo, da obžalovanja vreden dogodek, sramota za našo vojsko, ne bo pozabljen in bo generalštab odgovarjal pred vojnim svetom in bo po hitrem postopku kolektivno usmrčen s streljanjem.

Ekipe za reševanje so vedno bolj izmučene, nosači, bolničarji, zdravniki, ki se nesebično borijo na bojni črti, tako da pobirajo trupla in rešujejo ranjence, ki jih pokapajo z Merbrominom in jodovo tinkturo in jih povezujejo s prevezami in povoji, ki jih bodo potem oprali, da jih bodo imeli še za naslednjič, ko bodo rane zaresne, pa čeprav bomo morali na to čakati trideset let. Kljub juna škim prizadevanjem obrambe se sovražna letala vrnejo in ponovno napadejo, zažigalne bombe vržejo na železniško postajo Rossio, ki je zdaj prepuščena požrešnim plamenom, od nje ne ostane drugega kot kup kršja, a upanje na našo končno zmago ni umrlo, kajti na svojem piedestalu, z odkrito glavo, še vedno stoji čudežno nepoškodovan kip kralja D. Sebastiaoa. Opustošenje kosi po drugi krajih, nove ruševine so prekrile stare ruševine samostana Carmo, iz narodnega gledališča se vijejo v zrak visoki stebri dima, žrtev je vedno več, vse naokrog so hiše v plamenih, matere kriče kličejo svoje otroke, otroci kriče kličejo svoje matere, na može in očete se nihče ne spomni, vojna je pošastna. Tam na nebu pa piloti prav po satansko proslavljajo uspešno misijo, tako da nazdravljajo s konjakom Fundador, ki jim povrne toploto v njihove premrle ude, zdaj ko se vročica boja polega. Delajo si zapiske, rišejo skice, fotografirajo za svoja poročila, potem pa nagibaje krila kot v posmeh, odletijo stran v smeri proti Badajozu, prav smo imeli, ko smo predvidevali, da so vstopili po reki Caia. Mesto je eno samo morje plamenov, mrtvih je na tisoče, prizadel nas je nov potres. Tedaj protiletalsko topništvo izstreli zadnji strel, sirene spet zatulijo, vaje je konec. Prebivalci prilezejo iz kleti in zaklonišč in se napotijo domov, ni ne mrtvih ne ranjenih, stavbe še stojijo, vse skupaj je bila ena velika potegavščina.

To je celotni program predstave. Ricardo Reis je bil od daleč priča bombardiranju Urce in Praie Vermelhe, a tako v daljavi, da bi ju lahko brez težav zamenjali za vajo, podobno tej, namenjeni urjenju pilotov in treningu bega za prebivalce, vendar pa so naslednji dan časopisi poročali o resničnih mrtvih in pravih ranjencih, Ricardo Reis se odloči, da si bo na lastne oči ogledal prizorišče in igralce, a da bo ostal še na varni razdalji od centra operacij, da bo ohranil iluzijo resničnosti, na primer z visoke brvi na vzpenjači Santa Justa. A drugi so se tega spomnili že pred njim, ko je Ricardo Reis prispel tja, ni bilo niti kanca prostora, zato se je spustil po Caladi do Carmo in se znašel sredi pravega pravcatega romanja, če bi bila pot

drugačna, prašna in makadamska, bi mislil, da ga spet pelje v Fatimo, vse to so nebesne stvari, letala, zrakoplovi ali prikazni.

Ne ve, kako to, da se je domislil zrakoplova duhovnika Bartolomeua de Gusmaoa, najprej si ni znal pojasniti, potem pa, ko je nekaj časa tuhtal in brskal po spominu, je spoznal, da ga je neka neracionalna idejna asociacija pripeljala od današnje vaje do bombardiranja Praie Vermelhe in Urce in od tega, ker je bilo to v Braziliji, do duhovnika letalca in njegovega zrakoplova, ki ga je ovekovečil, čeprav ni nikoli letel, pa čeprav bi ali bo nekdo trdil nasprotno. Na vrhu stopnic, ki se spuščajo v dveh krakih proti ulici Primeiro de Dezembro, vidi, da se je na Rossiu zbrala množica ljudi, presenečen je, da je gledalcem dovoljeno stati tako blizu bomb in petard, a se prepusti toku radovednežev, ki derejo v vojno gledališče kot na festival. Ko je stopil na trg, je opazil, da je množica še veliko večja, kot se mu je zdela prej, in da se je nemogoče prebiti skozi, a Ricardo Reis je imel čas, da se je naučil trikov, ki se jih poslužujejo v tej deželi, zato govori, Oprostite mi, spustite me mimo, zdravnik sem, ne, da ne bi bilo res, a najbolj zlagana je tista laž, ki se poslužuje resnice za zadovoljitev in v opravičilo svojih grehov.

Ta strategija mu omogoči, da pride do prvih vrst, od koder bo lahko dobro videl. Na vidiku ni še nobenega letala, a policija je živčna, na prostem prostor u pred gledališčem in postajo vodilni kadri dajejo ukaze in navodila, ravnokar se je mimo pripeljal državni službeni avtomobil, v njem se pelje notranji minister s člani svoje družine, vključno z gospemi, drugi člani spremstva se peljejo v drugih avtomobilih za njim, vajo bodo spremljati z oken hotela Avenida Palace. Nenadoma se zasliši opozorilni strel, sirene mukoma zatulijo, golobi na Rossiu se v jati poženejo v nebo, da njihova krila pokajo kot rakete, nekaj se je zataknilo pri načrtu, morda gre za preveliko začetniško naglico, najprej bi moralo sovražno letalo spustiti dimni signal, potem pa bi se šele oglasile sirene v svojem žalobnem zboru, protiletalsko topništvo bi ustrelilo, ampak, saj je vseeno, z vsem tem napredkov v znanosti bo napočil dan, ko bodo bombe padale deset tisoč kilometrov stran in bomo vedeli, kaj nam obeta prihodnost. Naposled se prikaže letalo, množica zavalovi, dvignejo se roke, Tam je, tam je, slišati je votel zvok, eksplozijo, in gost valj črnkastega dima se vzpne v nebo, zavlada splošno vznemirjenje, zaskrbljenost ohripi glasove ljudi, zdravniki si namestijo stetoskope na ušesa, bolničarji pripravijo injekcije, nosači vsi nestrpni drsajo po tleh z nosili. V daljavi je slišati nenehno hrumenje motorjev letečih trdnjav, trenutek se približuje, najplašnejši gledalci se sprašujejo, ali ni morda vse zares, nekateri se umaknejo na varno, zatečejo se v veže pod stopnice, da jih ne bi zadeli izstrelki, a večina se ne premakne, potem ko se izkaže, da so bombe neškodljive, se množica v kratkem podvoji. Petarde počijo, vojaki si nadenejo plinske

maske, kijih ni dovolj za vse, a pomembno je narediti vtis, da je vse resnično, takoj vemo, kdo bo umrl in kdo se bo izvlekel v tem kemičnem napadu, kajti ni še napočil čas, da bi vsi dočakali konec. Povsod je polno dima, gledalci kašljajo, kihajo, izza Narodnega gledališča se vzdigne silovit, črn ognjenik, videti je, kot ga je zagorelo gledališče. A je vse te dogodke težko jemati resno. Policisti potiskajo nazaj gledalce v sprednjih vrstah, saj ovirajo delo reševalcev, videti je celo ranjence, ki jih prenašajo na nosilih in se v nasprotju s svojo dramatično vlogo, kijim je bila dodeljena, hihitajo kot nori, morda so vdihovali smejalni plin, nosači se morajo ustaviti, da si otrejo solze, ki so solze čistega veselja in ne od solzivca. In višek vseh viškov, ko je ta mešetarija na vrhuncu in vsak zase boljše ali slabše prenaša stvarnost namišljene nevarnosti, pride na prizorišče občinski pometač s svojim kovinskim vozičkom in metlo, pometa papirčke vzdolž obcestnega jarka, s smetišnico jih dvigne skupaj z drugimi manjšimi odpadki in vse skupaj strese v smetnjak, in nadaljuje, kot da ne bi slišal vpitja, kot da ne bi videl zmešnjave, tekanja sem in tja, stopa v oblake dima in izstopa iz njih nedotaknjen, niti glave ne dvigne, da bi videl španska letala. Enkrat običajno zadostuje, dvakrat pa je že preveč, a zgodovina si ne beli glave z umetnostjo literarne kompozicije, zato je zdaj na poti še pismonoša s svojo poštarsko torbo, možakar umirjeno prečka trg, izročiti mora pošto, koliko ljudi ga nestrpno pričakuje, morda danes prispe pismo iz Coimbre, sporočilo, Jutri bom v tvojem objemu, ta pismonoša se zaveda svoje odgovornosti, ni človek, ki bi izgubljal čas s predstavami in prizori na ulici. Ricardo Reis je edini izobraženec v množici, ki je zmožen primerjati lizbonskega pometača in pismonošo s tistim slavnim fantičem iz Pariza, ki je prodajal svoje kolačke na ulici, medtem ko je besna množica napadla Bastijo, pravzaprav ni nobene razlike med nami, Portugalci, in civiliziranim svetom, tudi mi imamo svoje odtujene junake, vase zatopljene pesnike, pometače, ki neutrudno pometajo, raztresene pismonoše, ki prečkajo trg, ne da bi opazili, da je treba pismo iz Coimbre izročiti tistemu gospodu tam, Ampak, saj ni nobenega pisma iz Coimbre, pravi, medtem ko pometač pometa in portugalski slaščičar vabi k nakupu sirovih pogač iz Sintre.

Čez nekaj dni je Ricardo Reis pripovedoval o tem, kar je videl, o letalih, dimu, govoril je o grmenju protizračnega topništva, oglušujočih odjekih strelov mitraljezov, in Lidia ga je pozorno poslušala, žal ji je bilo, da je ni bilo tam, potem se je smejala smešnim prizorom, Oh, kako hecno, tisto s smetarjem, tedaj se je spomnila, da ima tudi ona nekaj povedati, Veste, kdo je pobegnil, ni počakala, da bi Ricardo Reis odgovoril, Manuel Guedes, tisti mornar, o katerem sem vam zadnjič

pripovedovala, se spominjate, Se, od kod je pobegn il, Ko so ga peljali na sodišče, in Lidia se je smejala od srca, Ricardo Reis pa se je samo nasmehnil, Ta država je pa res na psu, prehitro splavljene ladje, pobegli kaznjenci, pismonoše, ki ne izročijo pisem, pometači, no, o njih ne moremo nič pripomniti. A Lidia je bila zelo zadovoljna, da je Manuel Guedes pobegnil.

Škržati nevidni poJ eJ O na palmah na Altu de Santa Catarina. Rezki zvoki zborčka, ki oglušujoče pritiskajo na Adamastorjeva ušesa, si ne zaslužijo ubranega imena glasba, a vprašanje zvokov je zelo odvisno od razpoloženja poslušalca, le kako so zveneli zaljubljenem u velikanu, ko se je sprehajal po plaži in čakal na posrednico Doris, da bi se z njo dogovoril o tako želenem srečanju, tedaj je morje pelo, ljubljeni glas Tetide je lebdel nad vodami, kot običajno rečemo za Božjega duha.

Tu pojejo samo samci, rezkavo drgnejo krila in proizvajajo ta nepopustljiv, obsesiven zvok, kot rezilo pri kamnoseštvu, ki bi nenadoma v žareč zrak spustilo rezek krik, kot bi v notranjosti marmorja zarezalo v čvrstejšo žilo.Vročina pripeka. V Fatimi je na tistem žgočem soncu pasja vročina začela kazati zobe, potem pa je sledilo nekaj oblačnih dni, celo rosilo je, po nižinah so se vode končno umaknile, od širnega morja v notranjosti ni ostalo drugega kot nekaj luž z zaudarjajočo vodo, ki jo sonce počasi izsušuje. Starca prihajata zjutraj, ob prvem hladu, s seboj prinašata dežnika, ki se, ko ju odpreta, ker že pritiska vročina, spremenita v sončnika, iz česar lahko sklepamo, da je pomembnejše, čemu stvari služijo, kot ime, ki jim ga damo, če sklenemo, pa ugotovimo, da je ime vseeno odvisno od namena, hočeš nočeš, vedno se vračamo k besedam. Ladje s svojimi zastavicami, kadečimi se dimniki, majcenimi mornarji prihajajo in odhajajo,mogočni glas siren, morjeplovci, ki ga tolikokrat slišijo v nevihtah na odprtem morju, kot bi kdo pihal v besne školjke, so se naučili govoriti z bogom morij kot s sebi enakim.

Ta dva starca nista bila nikoli na morju, njuna kri se ne vznemiri, ko zaslišita, pridušenega od razdalje, mogočni rjovež, a vztrepetata globoko v sebi, kot bi po kanalih njunih žil plule ladje, izgubljene v popolni temini telesa, med velikanskimi kostmi sveta. Ko vročina postane nevzdržna, se odpravita dol po ulici na kosilo, častitljive ure sieste preživita v svojih zastrtih domovih, potem pa se ob prvih znakih večerne svežine vrneta na Alto, sedeta na isto klop, pod odprta sončnika, kajti ta drevesa, kot vemo, imajo klatežko senco, dovolj je, da se sonce samo malo spusti, pa je ni več, čeprav nas je še ravnokar zakrivala, to je zato, ker so palme tako visoke. Starca bosta umrla, ne da bi izvedela, da palme niso drevesa, neverjetno, kako nevedni so lahko ljudje, z drugimi besedami, neverjetno je, da pravimo, da palma ni drevo in da to sploh ni pomembno, tako kot pri dežniku in sončniku, šteje senca, ki jo dajeta. No, če bi gospoda doktorja, ki prihaja sem vsako popoldne, vprašali, ali je palma drevo ali ne, sem prepričan, da tudi on ne bi znal odgovoriti, moral bi iti domov in pogledati v svojo

knjigo o botaniki, če je ni pozabil v Braziliji, najverjetneje ima o rastlinskem kraljestvu samo skopo znanje, iz katerega črpa za okraševanje svojih pesm i, rože na splošno in še kaj malega, nekaj lovorja, ker je poznan še iz časa bogov, nekaj dreves brez posebnih imen, vitice vinske trte in sončnice, ločje, kivztrepeče v vodnem toku, bršljan pozabljenja, lilije in vrtnice, še in še vrtnic. Starca in Ricardo Reis se prijateljsko pomenkujejo, a nikoli ne gre od doma odločen, da ju vpraša, Ali vesta, da palma ni drevo, in ker sta oba tako prepričana v tisto, kar mislita, da vesta, ga nikoli ne bosta vprašala, Gospod doktor, ali je palma drevo, nekega dne bo šel vsak svojo pot, ne da bi prej razčistili o temeljn i točki našega obstoja, ali je palma zato, ker je videti drevo, res drevo, ali je ta drevesu podobna senca, kijo mečemo na tla, ki je videti življenje, res življenje.

Ricardo Reis se je navadil vstajati pozno. Nič več ne zajtrkuje, naučil se je obvladati jutranji tek, tako da se mu zdijo obloženi pladnji, kimu jih je Lidia prinašala v sobo v časih obilja v hotelu Bragan a kot spomin iz življenja nekoga drugega.

Spi celo dopoldne, zbudi se in ponovno zadrema, priča je svojemu lastnemu spanju, in po mnogih poskusih se mu je posrečilo osredotočiti na ene same, vedno ene in iste sanje, sanje nekoga, kisanja, da noče sanjati , ki prikriva sanje s sanjami, kot bi brisal sledi, ki jih pušča, znamenja nog, zgovorne stopinje, preprosto je, dovolj je, da za seboj vlečeš vejo ali palmin list, ostanejo samo posamezni listi in ostre trske, ki se kmalu posušijo in se pomešajo s prahom. Ko vstane, je že čas za kosilo.

Umivanje, britje, oblačenje so mehanska opravila, pri katerih zavest skoraj ne sodeluje. Ta obraz, prekrit s peno, ni drugega kot maska človeka, ki bi se prilegala kateremu koli človeškemu obrazu, in ko rezilo postopoma razkrije tisto, kar je spodaj, se Ricardo Reis osupel zastrmi vase, malo zbegan, nemiren, kot bi se bal, da bi ga lahko zadelo kaj hudega. Natančno opazuje, kar mu kaže ogledalo, skuša odkriti podobnosti med tem obrazom in drugim obrazom, ki ga že dolgo ni videl, to ne more biti res, mu pravi zavest, dovolj je, da se vsak dan obrije, da vsak dan vidi te oči, ta usta, ta nos, to brado, ta bleda lica, ta zmečkana in smešna priveska, imenovana uhlja, a se počuti tako, kot se že mnogo let ne bi več gledal, kot bi mnogo let preživel na kraju brez ogledal, brez oči nekoga drugega, in danes se vidi, a se ne prepozna. Odide ven na kosilo, včasih sreča starca, ki se spuščata po ulici, pozdravita ga, Dober dan, gospod doktor, on odzdravi, Dober dan, še vedno ne ve, kako se imenujeta, kako jima je ime, lahko bi bila drevesi ali palmi, ko se mu zahoče, gre v kino, a se skoraj vedno vrne domov takoj po kosilu, v žgočem soncu v parku ni žive duše, blesketajoč odsev reke zaslepljuje oči, Adamastor, prikovan na svoj kamen, se pripravlja na močan krik, jezen zaradi izraza, ki mu ga je navdihnil kipar, prizadet iz razlogov, ki nam jih je pojasnil

Camoes. Kot starca se tudi Ricardo Reis zateče v senco svojega doma, v katerega se je malo po malo vrnil vonj po plesni, nič ne pomaga, da Lidia, ko pride, odpre vsa okna, najbrž ta vonj oddajajo pohištvo, stene, skratka, boj ni izenačen, in tudi Lidia prihaja manj pogosto. Proti večeru, s prvim vetričem, Ricardo Reis odide ven in sede na klop v parku, ne preveč blizu niti preveč daleč stran od starcev, dal jima je jutranji časopis, ki ga je že prebral, to je njegovo edino dejan je usmiljenja, ne deli miloščine v kruhu, ker ga nista prosila, daje jima te natisnjene liste papirja z novicami, čeprav ga nista prosila zanje, sami odločite, katera velikodušnost bi bila večja, če bi se izkazal tudi s prvo. Ricarda Reisa bi vprašali, kaj počne doma, sam, ves ta čas, on pa nam ne bi znal odgovoriti, samo skomignil bi z rameni. Morda se ne spominja, da je bral, napisal nekaj verzov, se sprehajal po hodnikih, preživel nekaj časa na zadnji strani hiše in strmel v vrtove, v obešeno perilo, bele rjuhe, brisače, v kokošnjake, domače živali, mačke, ki dremajo po zidovih, v senci, nobenega psa, kajti to ni imetje, ki bi ga morali čuvati.

Potem se je spet povrnil k branju, pisanju verzov, popravljanju pesmi, strgal jih je nekaj, ki jih ni bilo vredno ohraniti, samo beseda je enaka, ne pa tudi pomen. Potem je počakal, da vročina popusti, da zaveje prvi večerni vetrc, ko se je spuščal po stopnicah, je prišla spodnja soseda iz stanovanja, čas je razvodenil zlobne čenče, zanimanja zanje ni bilo več, vsa stavba je postala en sam spokoj med sleherniki in ubranost med sosedi, Se vaš mož počuti bolje, je vprašal, soseda pa je odgovorila, Vam, gospod doktor, sem lahko hvaležna za to, kar ste storili, je bilo kot božja previdnost, čudež, po tem vsi hrepenimo, po božji previdnosti in čudežih, pa četudi je to povezano s slučajem, da imamo za soseda zdravnika in je ravno doma, ko nas pestijo želodčne težave, Se je olajšal, Hvala Bogu, znebil se je vsega bremena zgoraj in spodaj, gospod doktor, takšno je življenje, ista roka spiše recept za klistir in sublimn i ali vsaj nevpadljiv verz, Imaš sonce, če je sonce, cvetje, če cvetje iščeš, srečo, če tije sreča dana.

Starca bereta časopis, seznanjeni smo že, da je eden od njiju nepismen, zato pa si da duška pri komentarjih, s svojimi mnenji uravnoteži tehtnico, eden zna, drugi pa pojasnjuje, Glej, ta zgodba o Norem Šeststo je res hecna, Poznam ga že celo večnost, odkar je še vozil tramvaj, rad se je zaletaval z vagoni v izvoščke, Tu piše da je bil zaradi te manije osemintridesetkrat v zaporu, nazadnje pa so ga pri železnici odpustili, ni mu bilo pomoči, Saj so imeli pravo vojno, ampak treba je priznati, da so imeli tudi izvoščki svoj delež krivde, saj so bili počasni kot polži, nikamor se jim ni mudilo, Nori Šeststo pa je s peto škornja besno udarjal ob zvonec, usta so se mu penila, dokler ni izgubil potrpljenja, pa se je zaletel vanje, bum, tresk, vnel

se je prepir, prihitela je policija in je vse odpeljala na postajo, Zdaj je Nori Šeststo kočijaž in se ves čas ravsa z bivšimi kolegi, ki mu delajo to, kar je on počel drugim, Stari rek pravi, kakor si sejal, tako boš žel, tako je zašpilil starec, ki ni znal brati, zato ima več potrebe po ustaljenih modrostnih puhlicah, za takojšnjo uporabo in hiter učinek, kot odvajala. Ricardo Reis sedi na isti klopi, kar je redko, a danes so vse ostale zasedene, ugotovil je, daje bil dolgovezen dialog med starcema namenjen njemu, zato je vprašal, Kje pa je dobil ta vzdevek, Nori Šeststo, na to je nepismeni starec odgovoril, Njegova številka pri železnici je bila šeststo, pridali so pa še norec, ker se je tako obnašal, tako je postal Nori Šeststo, dobro so si to izmislili, Brez dvoma.

Starca sta nadaljevala z branjem, Ricardo Reis je dal prosto pot svojim mislim, kakšen vzdevek bi se podal meni, morda Zdravnik Pesnik, Tja in nazaj, Spiritist, Janez Odopisec, Šahist, Casanova sobaric, Serenada v mesečini, nenadoma je starec, ki je bral, rekel, Nemilosrečni, to je bil vzdevek tatiča, žeparja, ki so ga ujeli na delu, zakaj ne Ricardo Reis, Nemilosrečni, tudi barabinu bi bilo lahko ime Ricardo Reis, imena ne izbirajo svoje usode, Starca najbolj zanimajo dramatične in slikovite novice iz vsakodnevnega življenja, prevarantstva, neredi in napadi, mračna dejanja ponoči, nasilno obnašanje, zločini iz strasti, senca cipres, nesreče s smrtnim izidom, zapuščeni fetus, avtomobilsko trčenje, teliček z dvema glavama, psica, pri kateri sesajo mačke, ta vsaj ni kot Ugolina, ki je požrla svoje lastne mladiče. Zdaj je na vrsti Micas Saloia, katere pravo ime je Maria da Conceiyao, ki je bila sto šestdesetkrat obsojena na ječo zaradi tatvine in je bila že večkrat v Afriki, beseda je nanesla tudi na Judite Mele<;as, lažno grofico Castela Melhor, kije poročnika Državne republiške garde prinesla naokrog za dva milijona petsto tisoč reisev, kupček denarja, ki bo čez petd eset let le še drobiž, kipa je v teh slabih časih pravo premoženje , kar lahko potrdijo ženske iz Benaventeja, ki delajo od zore do mraka in za delovni dan dobijo deset tisoč reisev, pa preračunajmo, Judite Mele<;as, pa četudi ni bila prava grofica Castela Melhor, je pospravila v žep v zameno za tisto, kar pozna samo žandarmerijski poročnik, dvesto petdeset dni življenja in dela Micas da Borda di\.gua, če ne računamo obdobij brezposelnosti in lakote, kijih ni manjkalo. Ostalo ni tako zanimivo. Kot so najavili, so priredili zabavo v Jockey Clubu, ki se je je udeležilo na tisoče gostov, nič čudnega, da nas je bilo tam toliko, saj vemo, kako zelo Portugalci obožujejo zabave, romanja in božje poti, celo Ricardo Reis je šel v Fatimo, pa čeprav je deklarirani pogan, zlasti, če gre za delo usmiljenja, kot to, ki so ga v celoti izglasovali v dobro bližnjemu, žrtvam poplav iz Ribateja, med katerimi je Micas iz Benaventeja, o kateri smo pravkar govorili, ki bo dobila svoj delež od petinštirideset tisoč sedemsto triinpetdeset eskudov in petdeset centavov,

pol groša, toliko so namreč zbrali, vendar pa bi bilo treba še do konca preračunati, saj še ne vemo, koliko je ostalo neporavnanih računov in dajatev, ki jih gotovo ni malo. Vendar je bilo zaradi odličnih in prefinjenih točk na programu vred no, orkester Nacionalne republiške garde je imel koncert, dva eskadrona konjenikov iz iste garde sta uprizorila vrtiljak in naskok, patrulje iz konjeniške šole iz Torres Novas so prikazale več manevrov, sledil je prikaz zganjanja in podiranja govedi iz Ribateja na tla, govorimo o govedu, ne o ljudeh, čeprav tudi ti tolikokrat doživijo, da jih lovijo in podrejo na tla, tudi nuestros hermanos so bili zastopani in za to tudi dobili plačilo, gonjači goveda so prav zato prišli v našo domovino iz Sevilje in Badajoza, vojvodi Alba in Medinaceli, gosta v hotelu Bragan<;a, sta odšla v areno, da bi se pogovorila z njimi in se seznanila z novicami, s čimer sta dala zgled solidarnosti na polotoku, ni boljšega kot biti španski plemenitaš na Portugalskem.

Novice iz ostalih delov sveta se niso kaj dosti spremenile, v Franciji še naprej stavkajo, tam so našteli že okoli petsto tisoč stavkajočih delavcev, vlada z Albertom Sarrautom na čelu bo kmalu odstopila, nasledila jo bo nova, ki jo bo oblikoval Leon Blum. Zmanjšalo se bo število stavk, kar bo dajalo videz, da so se stavkajoči za zdaj sprijaznili z novo vlado. V Španiji pa, kamor ne vemo, če so se vrnili gonjači goveda iz Sevilje in Badajoza, potem ko sta se z njimi pogovarjala vojvodi, Aqui nos v

respetan como sifueramos grandes de Portugal, si no mas, qued ense ustedes con nosotros, iremos a garrochar juntos, v Spanija pa, kot smo govorili, stavkajoči rastejo kot gobe po dežju in Largo Caballero opozarja, kot bi se glasilo v portugalskem prevodu, Dokler delavskega razreda ne bo ščitil zakon, lahko pričakujemo nasilna gibanja, in če to pravi on, ki jih podpira, je gotovo res, zato se moramo pripraviti na najhujše. Bolje pozno kot nikoli, vse se da, če se hoče ali pa tudi noče, kot je približno povedal oni, in tako se je zgodilo tudi z negušem, ki so ga Britanci izjem no sprejeli, resničen je pregovor, kipravi, Po toči zvoniti je prepozno, Britanci so prepustili Etiopijce lastni usodi, zdaj pa ploskajo njihovemu cesarju, če vprašate mene, dragi gospod, je vse skupaj en navaden švindel. Tako se naj nam ne zdi nič čudnega, da starca z Alta de Santa Catarina še naprej prijetno klepetata, medtem ko se je doktor že vrnil domov, pogovarjata se o živalih, o belem volku, ki so ga videli v Riodadesu, v bližini Sao Joaoa de Pesqueire, ki ga tamkajšnji prebivalci kličejo Golobček, in levinji Nadii, ki je fakirja Blacamana ranila po nogi v Coliseuu, vsem na očeh, da so se vsi lahko prepričali, da je življenje cirkuških artistov eno samo tveganje. Če Ricardo Reis ne bi tako kmalu odšel, bi lahko izkoristil priložnost in jima povedal tisto o psici Ugolini, s čimer

bi zbirko zveri zaokrožili, volk je za zdaj še na svobodi, levinji bo treba povečati odmerek mamila, potem pa še psica, ki žre svoje mladiče, vsak s svojim vzdevkom, Golobček, Nadia in Ugolina, v tem se živali ne razlikujejo od ljudi.

Nekega zgodnjega jutra, ko Ricardo Reis še drema, izredno zgodaj glede na njegove nove lenobne navade, sliši, kako vojne ladje na Teju izstreljujejo salve, enaindvajset svečanih in s premori izstreljenih strelov, zaradi katerih se tresejo šipe, mislil je, da se začenja nova vojna, potem pa se je spomnil novic, ki jih je prebral dan prej, deseti junij je, praznik rase, 16 v spomin na naše prednike in v posvetitev tistim, kateri smo po velikosti in številu, nalogam, ki nas čakajo v prihod nosti.

Napol v spanju seje vprašal, ali ima dovolj energije, da skoči iz postanih rjuh, na stežaj odpre okna, da bodo lahko neovirano prodrli noter zadnji odmevi salv in ju naško pregnali iz stanovanja sence, skrito plesen, zavraten vonj po plesnivem, ko je to premleval in debatiral sam s seboj, so izzveneli poslednji tresljaji v prostoru, na Alto de Santa Catarina se je spet spustila velika tišina, a Ricardo Reis niti opazil ni, kdaj je ponovno zaprl oči in zaspal, takšno je življenje, ko ga živimo zgrešeno, spimo, ko bi morali bedeti, odidemo, ko bi morali priti, zapremo okno, ko bi ga morali imeti odprtega. Popoldne, ko se je vračal skosila, je opazil, da ležijo na stopnicah Cam6esevega kipa šopki rož, poklon združenj domoljubov epskemu pesniku, sublimnemu bardu vrlin svoje rase, da bodo vsi vedeli, da smo se otresli ponižujoče in sramotne žalosti, za katero smo trpeli v šestnajstem stoletju, verjemite, da smo zdaj izredno zadovoljno ljudstvo, ko se znoči, bomo tu na trgu prižgali nekaj reflektorjev, celotna figura gospoda Cam6esa bo osvetljena, pravim vam, da bo čisto spremenjena od zaslepljujočega bleska, vsi vemo, da je slep na desno oko, ampak, saj ni važno, saj ima še levo, s katerim nas lahko vidi, če se vam bo zdelo, da je svetloba za vas premočna, nam to povejte, nič nas ne stane, da jo zatemnimo do somraka, do popolne teme, do izvirnega mraka, saj smo tega že vajeni. Če bi šel Ricardo Reis to noč ven, bi srečal Fernanda Pessoo na trgu Cam6es, kjer bi sedel na eni od klopi, kot bi se nastavljal vetrcu, tako družine kot samski so prišli, tako svetlo je, kot bi bil dan, obrazi sijejo , kot bi se jih dotaknila ekstaza, zdaj pa lahko razumemo, zakaj se ta dan imenuje praznik rase. Ob tej priložnosti je hotel Fernando Pessoa v mislih recitirati tisto pesem iz Sporočila , ki je posvečena Cam6esu, in nekaj časa je trajalo, preden je ugotovil, da v Sporoči lu ni pesmi, ki bi bila posvečena Cam6esu, je to sploh mogoče, šele, ko se prepričamo na lastne oči, lahko temu verjamemo , od Odiseja do D. Sebastiaoa mu ni ušel nihče, niti na preroka Bandarro in Vieiro ni pozabil, pa ni napisal niti besedice, niti ene same samcate besede o Enookem, zaradi te vrzeli, te pomanjkljivosti, te odsotnosti Fernandu Pessoi

zadrgečejo roke, njegova zavest sprašuje, Zakaj, njegova podzavest ne ve, kaj bi odgovorila, tedaj se Luis de Cam6es nasmehne, na njegovih bronastih ustnicah je poznavalski izraz nekoga, ki je umrl že davno, in pravi, To je naredilo ljubosumje, moj dragi Pessoa, a pustite zdaj to, nikar se tako ne žrite, tu, kjer sva zdaj oba, ni nič več pomembno, prišel bo dan, ko vas bodo stokrat zatajili, pa tudi takšen, ko si boste želeli, da vas zatajijo. Ob istem času, v stanovanju v drugem nadstropju ulice Santa Catarina, se Ricardo Reis trudi napisati Marcendi pesem, da ne bo kdo kasneje rekel, da je šla Marcenda zaman mimo, Pogrešam že to poletje, ki sem mu priča, pr elivam solze za njegovimi rožami v obratnem spominu časa, k ojih bom izgubil, to bo prvi del ode, do tukaj nihče ne bi uganil, da je govora o Marcendi, čeprav je znano, da velikokrat začnemo govoriti o obzorju, ker je to najkrajša pot do srca. Pol ure ali uro kasneje ali pa več, saj se pri pesnikovanju čas ustavi ali hiti, je srednji del dobil obliko in smisel, niti ni žalostinka, kot se je sprva zdelo, samo modro sprijaznjenje s tistim, čemur ni pomoči, Ko pr estopim neizogibni vsakoletni prag, se zarisuje pred menoj senca, v kateri bom blod il, brez rož, v hrumnem breznu. Prebuja se dan, vse mesto še spi, reflektorji na Cam6esevem kipu so, brezkoristni, ugasnili, saj ne služijo več svojemu namenu, Fernando Pessoa se je vrnil domov rekoč, Sem že doma, babica, in prav v tem trenutku je pesem dokončana, stežkoma, saj se je vsililo podpičje, videli smo, kako se je Ricardo Reis boril z njim, ni ga hotel tam, a je ostalo, ugan imo, kje, da bomo tako postali del umetniškega dela, In odtrgam vrtnico, ker fortuna narekuje. Marcend a17 /Venečo jo shranim, naj ovene z menoj, ne na širnih vsakodnevnih nedrih zemlje. Ricardo Reis je oblečen legel na posteljo, njegova leva roka počiva na listu papirja, če bi zdaj iz spanca zdrsnil v smrt, bi mislili, da je to njegova oporoka, poslovilno pismo, in tudi potem, ko bi ga prebrali, ne bi vedeli, kaj naj z njim, kajti ženskam ni ime Marcenda, to so besede z drugega sveta, iz drugega kraja, ženske, a glagolske rase, kot Blimunda, na primer, ime, ki čaka na žensko, ki bi ga uporabila, ime Marcenda jo je že našlo, a živi daleč stran.

Čisto zraven njega, v tej postelji, je ležala Lidia, ko sta začutila, kako se trese zemlja. Potres je bil kratkotrajen in sunkovit, močno je zatresel stavbo od vrha do tal, kot je prišel je tudi odšel, povzročil pa je, da so sosedje kriče pritekli na stopnišče in da se je lestenec zibal kot nihalo. Spričo groze so njihovi glasovi zveneli obsceno, razburjenje se je preneslo na ulico, od okna do okna, po vsem mestu, ki je morda v svojih kamnih ohranjalo spomin na druge strašne potrese, saj ni bilo zmožno prenašati tišine, ki sledi potresu, trenutek, ko zavest obstoji, čaka in se sprašuje, Se bo vrnilo, bom umrl. Ricardo Reis in

Lidia nista vstala. Bila sta gola, vznak na hrbtu kot ležeča kipa, nista se pokrila niti z rjuho , smrt bi ju, če bi prišla, našla pokorna, izpopolnjena, kajti njuni telesi sta se ločili šele pred nekaj minutami, zasopli in vlažni od potu in intimnih tekočin, s srcem, kije tolklo in odmevalo v utripanju trebuha, nemogoče je biti bolj živ, nenadoma pa se je postelja stresla, pohištvo se je zagugalo, zaškripala so tla in strop, to ni vrtoglavica vrhunca, to je zemlja, ki rjove v svojih globočinah, Umrla bova, je rekla Lidia, vendar se ni oklenila moškega, ki je ležal poleg nje, kot bi pričakovali, ženske, krhke kakršne so, običajno to storijo, moški pa na smrt prestrašeni pravijo, Saj ni nič, pomiri se, je že mimo, to govorijo zlasti sebi in to je rekel tudi Ricardo Reis, ki se je tresel kot šiba na vodi od strahu, imel je prav, potres je prišel in je že mimo, kot smo s temi besedami povedali že prej .Sosede na stopnišču še vedno kričijo, počasi se pomirijo, a debata se nadaljuje, ena od njih gre ven na ulico, druga se postavi k oknu, obe se zlijeta z vsesplošnim zborom. Potem se počasi povrne mir, tedaj se Lidia obrne proti Ricardu Reisu, on pa proti njej, roka enega leži na telesu drugega, on ponovi, Saj ni bilo nič, ona pa se nasmehne, a izraz v njenem pogledu pomeni nekaj drugega, očitno je, da ne razm išlja o p otresu, gledata se, a sta tako daleč vsak k sebi, tako vsak zase v svojih mislih, kot bomo kmalu ugotovili, ko ona reče, Mislim, da sem noseča, že deset dni mi zamuja. Zdravnik se med študijem uči o skrivnostih človeškega telesa, o misterijih organizma, torej mu je jasno, kaj počnejo spermiji v ženski, kako plavajo proti toku v njenem telesu, dokler ne pridejo, dobesedno in preneseno, v izvir življenja. To se je naučil iz knjig, to se mu potrjuje v praksi, a je vseeno osupel, je kot nevedni Adam, ki ne dojame, kako se je to lahko zgodilo, kljub temu, da mu Eva skuša pojasniti, čeprav se tudi sama ne spozna na to. On skuša pridobiti na času, Kaj si rekla, Zamuja mi, mislim, da sem noseča, spet je ona tista, ki je mirnejša, že ves teden razmišlja o tem, vsak dan, vsak trenutek, morda je tudi prej, ko je rekla, Um rla bova, mislila na to, zdaj se nam že porajajo dvomi, ali je v tej dvojini Ricardo Reis sploh prisoten. On pričakuje, da ga bo ona nekaj vprašala, na primer, kaj naj storim, a ona mirno molči, pri tem pa zakriva spolovilo z rahlo skrčenim kolenom, nobenega znaka nosečnosti na vidiku, razen če znamo razvozlati, kaj govori njen pogled, nepremičen, globok, počivajoč v daljavi, na neke vrste obzorju, če ga lahko najdemo v očeh. Ricardo Reis išče primerne besede, a v sebi ne najde drugega kot mlačnost, brezbrižnost, kot bi se sicer zavedajoč, da je dolžan prispevati k rešitvi problema, ne počutil povezanega z vzrokom zanj, bližnjim in daljnim namreč. Prej se vidi v vlogi zdravnika, ki mu je pacientka zaupala svojo skrivnost, Joj, gospod, doktor, kaj bo z menoj, noseča sem in ni pravi trenutek, zdravnik ne more odgovoriti, Znebite se ga, ne bodite

trapasti, Nasprotno, nadene si resen, v najboljšem primeru zadržan izraz, Če se vi in vaš mož nista zaščitila, ste najbrž res noseči, ampak počakajmo še nekaj dni, morda vam samo zamuja, včasih se zgodi. Ricardo Reis, ki je vsaj domnevni oče otroka, ne more govoriti tako nepristransko, kajti ni podatka, da bi Lidia v zadnjih mesecih spala s kakšnih drugim moškim kot tem, ki še vedno niti približno ne ve, kaj bi rekel. Navsezadnje s kar največjo previd nostjo in tehtaje vsako besedo razdeli odgovornost, Nisva pazila, prej ali slej se je moralo zgoditi, a Lidia ne vpraša, Kakobi morala jaz paziti, nikoli se ni odmaknil v kritičnem trenutku, nikoli ni uporabil tistih gumijastih ščitkov, a s tem se zdaj ne ubada, reče zgolj, Noseča sem, pravzaprav se to zgodi skoraj vsaki ženski, nosečnost ni ravno potres, četudi pri tem nekdo umre. Tedaj se Ricardo Reis odloči, mora izvedeti, kaj namerava ona, ni časa, da bi hodil kakor mačka okrog vrele kaše, razen če to dopušča negativna domneva, ki jo vprašanje slabo prikriva, Misliš otroka obdržati, še dobro, da ni v bližini drugih, ki bi vlekli na ušesa, še tega bi se manjkalo, da bi Ricarda Reisa obtožili, da namiguje na splav, po zaslišanju prič bi sodnik izrekel obsodilno sodbo, Lidia stopi korak naprej in odgovori, Otroka bom obdržala. V tistem trenutku Ricardo Reis prvič začuti, kako se mu je prst dotaknil srca. Ni bolečina niti zbodljaj niti brezčutnost, temveč nenavaden občutek, ki ni primerljiv z nobenim drugim, kot prvi dotik oseb iz dveh različnih svetov, ki bi bila oba človeka, a bi si bila v svoji podobnosti popolnoma tuja, ali pa še bolj razburljivo, ki bi se spoznala v svoji različnosti. Le kaj je zarodek, star deset dni, se je sam pri sebi vprašal Ricardo Reis, a si ni znal odgovoriti, v vseh letih, ko je opravljal zdravniški poklic, se mu ni nikoli primerilo, da bi bil priča temu majcenemu procesu razmnoževanja celic, tistega, kar je videl v knjigah, se ne spominja, zdaj pa ne more videti drugega kot to resnobno in molčečo žensko, po poklicu sobarico, neporočeno, Lidio, z odkritimi prsmi in trebuhom, skriva samo spolovilo, kot bi prikrivala skrivnost. Potegnil jo je k sebi in ona mu je pustila, kot bi se zatekla pred svetom, nenadoma zardela, srečna je vprašala kot sramežljiva nevesta, kakršne še obstajajo, Niste jezni name, Daj no mir, le zakaj bi bil jezen. Njegove besede niso iskrene, saj se v Ricardu Reisu kuha velik bes, V krasno godljo sem se spravil, pomisli, če ne bo splavila, bom imela otroka na grbi, moral ga bom priznati, to je moja moralna dolžnost, kakšna zoprnija, nikoli nisem pričakoval, da se mi bo primerilo kaj takega, Lidia se je udobneje namestila, hoče, da jo močno objame, kar tako, samo zato, ker je tako prijetno, in brez posebnega poudarka izreče te neverjetne besede, Če ne boste želeli priznati otroka, nič hudega, bo pač otrok neznanega očeta, kot jaz . Oči Ricarda Reisa so se napolnile s solzami, solzami sramu in solzami usmiljenja, pa naj jih loči, kdor more,

končno iskreno, jo je objel, jo poljubil, si mislite, močno jo je poljubil, na usta, saj mu je z ramen padlo veliko breme, v življenju so takšni trenutki, mislimo, da se razplamteva strast, a gre samo za naval hvaležnosti. A čutnost se ne ozira na pretanjenosti, kot bi mignil, sta se Lidia in Ricardo Reis združila, ječita in vzdihujeta, zdaj je, kar je, v miru si lahko privoščita, saj je otrok že zaplojen.

To so srečni dnevi. Lidia ima prosto, zato ji ni treba v hotel in preživlja skoraj ves čas z Ricardom Reisem, samo prespat hodi k materi, iz spoštovanja, tako se izogneta opravljanju sosedov, ki kljub dobrim odnosom od že omenjenega dogodka, ko jim je nudil zdravniške nasvete, še naprej pripominjajo proti mišmašem med gospodarjem in služkinjo , ki pa so zelo pogosti v tem našem mestu Lizboni, čeprav prikriti. In če bi kdo izbirčnejše morale argumentiral, da se da tudi sredi dneva početi tisto, kar se običajno počne ponoči, bi mu še vedno lahko odgovorili, da prej ni bilo časa za veliko spomladansko čiščenje, po katerem so stanovanja za veliko noč kot prerojen a, zato prihaja čistilka gospoda doktorja navsezgodaj zjutraj in odhaja, ko je skoraj že mrak, in dela, kot lahko vidimo in slišimo, z omelom in cunjo za prah, z brisalcem za tla in metlico, kot je že javno dokazala in zdaj samo potrjuje. Včasih se okna zapro, nastane tišina, ki se zdi, ker je tako nenadna, prisiljena, vendar ni običajno za človeka, da počiva med gospodinjskimi opravki, razveže ruto na glavi, razrahlja obleko, zastoka od novega in sladkega napora. Stanovanje praznuje svojo veliko soboto, svojo velikonočno nedeljo, po milosti in delu te ženske, ponižne dekle, ki gre z rokami čez stvari in jih pušča brezmadežno čiste, niti v časih Done Luize in okrožnega sodnika, z regimentom služkinj za nakupe, čiščenje in kuhanje, niso te stene in to pohištvo sijali s tolikšno slavo, blagoslovljena bodi, Lidia, med ženami, če bi Marcenda živela tukaj kot zakonita gospodarica, ne bi mogla tekmovati z njo, četudi bi imela dve zdravi roki. Pred par dnevi je tu še zaudarjalo po plesni, lišajih, prahu, zamašenem odtoku, danes pa svetloba prodira v še tako oddaljene kotičke, se blesketa po šipah in steklovini ali pa preobrazi vse v kristalno steklo, tako je, kot bi na pološčeno površino razgrinjala velike prte, ko sonce posije skozi okna, je strop posut z zvezdnimi odsevi, to prebivališče je nebeško, diamant v diamantu, in te sublimne vzvišenosti so bile dosežene z najbolj običajnim opravilom, kot je čiščenje. Morda je tako tudi zato, ker gresta Lidia in Ricardo Reis tako pogosto skupaj v posteljo, ker imata toliko užitka v dajanju in jemanju

telesa, ne vem, kaj ju je prijelo, da sta nenadoma postala tako telesno zahtevna in hkrati darežljiva, morda zato, ker ju greje poletje, morda zato, ker v trebuhu raste tisti majceni kvas, plod nepazljivosti, novi vzrok za prerojeno gorečnost, na tem svetu še nismo nič, pa že držimo njegove niti v rokah.

Vendar pa je vsega lepega enkrat konec, Lidijin dopust je prišel h koncu, vse se je povrnilo v stare tirnice, spet bo prihajala enkrat tedensko, na svoj prosti dan, zdaj je tudi takrat, ko sonce naleti na odprto okno, svetloba drugačna, bolj bleda, manj izrazita, in cedilo časa je začelo precejati neotipljiv prah, ki zabrisuje obrise in poteze. Ko ponoči Ricardo Reis odgrne posteljo, da bi legel, komaj razloči blazino, na katero bo položil glavo, zjutraj pa ne bo mogel vstati, ne da bi se prej prepoznal s svojimi lastnimi rokami, potezo za potezo, kar še lahko najde od sebe, kot zaradi dolge in globoke brazgotine deformirani prstni odtis. Neke noči mu je Fernando Pessoa potrkal na vrata, ne pride vedno, ko ga potrebujejo, a so ga potrebovali, ko je prišel, k nekomu, Koliko časa, mislil sem, da vas ne bom nikoli več videl, to mu je rekel Ricardo Reis, Nisem dosti hodil ven, hitro se izgubim, kot starka, ki ji peša pamet, rešuje me le to, da še ohranjam podobo Cam6esevega kipa v mislih, od tam se mi posreči orientirati, Upam, da ga ne bodo umaknili, glede na to, da v zadnjem času vsepovprek v

odstranjujejo stvari, poglejte si, kaj se dogaja na Aveniji Liberdade, prava čistka. Ze nekaj časa nisem bil tam, nič ne vem o tem, Umaknili so kip Pinheira Chagasa ali pa ga imajo namen odstraniti, pa tistega od nekega Joseja Luisa Monteira, za katerega ne vem, kdo je bil. Niti jaz ne, a pri tistem od Pinheira Chagasa so ravnali prav, Molčite, saj ne veste, kaj vas čaka, Meni ne bodo nikoli postavili spomenika, razen če ne poznajo nobenega sramu, nisem človek za spomenike. Strinjam se z vami, najbrž ni nič bolj žalostnega, kot imeti kip kot del svoje usode, Naj jih postavljajo vojakom in politikom, njim je to všeč, midva pa sva le moža besed in besed se ne da ujeti v bron ali kamen, so zgolj besede in nič drugega, Poglejte Cam6esa, kje so njegove besede, Zato so ga naredili kot dvornega gizdalina, D'Artagnana, Vsaka lutka je videti dobro, če ima ob sebi meč, saj se sploh ne bi prepoznal, Ne jezite se, morda pa boste ušli prekletstvu, če pa ne boste, kot Rigoletto, vam še vedno preostane upanje, da bodo nekega dne vaš spomenik odstranili, kot tistega od Pinheira Chagasa, in ga preselili nekam na mirno ali ga spravili v skladišče, to se ves čas dogaja, nekateri celo zahtevajo, da bi umaknili tistega od Chiada, Tudi njegovega, kaj pa imajo proti Chiadu, Češ, da je bil kvantaški burkež, nič kaj primeren za elegantno mesto, kamor so ga postavili, Nasprotno, Chiado ne bi mogel stati na boljšem mestu, saj si ni mogoče zamišljati Cam6esa brez Chiada, tako, kot

sta, je ravno prav, poleg tega sta živela v istem stoletju, če bi že bilo treba kaj popraviti, je to položaj, v katerega so postavili fratra, moral bi biti obrnjen proti epskemu pesniku, z iztegnjeno roko, ne kot bi beračil, temveč kot bi ponujal, dajal, Cam6es ne potrebuje ničesar, kar bi mu lahko dal Chiado, Bolje bi bilo reči, da glede na to, da Cam6es ni več živ, tega ne moremo vedeti, sploh si ne predstavljate, kaj vse bi Cam6es utegnil potrebovati. Ricardo Reis je odšel v kuhinjo po kavo, se vrnil v delovno sobo, sedel nasproti Fernanda Pessoe in rekel, Vedno imam čuden občutek, ker vam ne morem ponuditi kave, Nalijte jo v še eno skodelico in jo postavite predme, delala vam bo družbo, medtem ko boste pili, Ne uspe se mi navaditi na misel, da ne obstajate, Minilo je že sedem mesecev, kolikor je dovolj, da se začne novo življenje, a o tem veste več kot jaz, saj ste zdravnik, Ali je bil v stavku, ki ste ga izrekli, kakšen skrit namen, Le kakšne skrite namene bi lahko imel, Ne vem, Danes ste pa zelo občutljivi, Morda zaradi umikanja in postavljanja kipov, ki kaže na očitno pomanjkanje naklonjenosti, ali veste, kaj se je zgodilo z Metalcem diska, na primer, Katerim metalcem diska, Tistim z Avenije, Se že spominjam tistega golega fantiča, ki se je pretvarjal, da je Grk, Tudi tega so odstranili, Zakaj, Rekli so, da je videti kot efeb, nezrel in poženščen, in da bi s tem ukrepom moralne higiene prihranili pogledom meščanov brezsram no razkazovanje golote, Če fant ni imel pretirano izrazitih telesnih atributov, če je ustrezal običajem in proporcem, kakšno škodo bi lahko povzročil, Ah, tega ne vem, res pa je, da so bili njegovi atributi, če jim lahko tako rečemo, kljub temu, da ne preveč poudarjeni, več kot dovolj za pravo pravcato lekcijo iz anatomije, Ampak fant je bil, kot rečeno, še deček, poženščenec, ali ne, Res je, Torej je grešil zato, ker je imel premalo, ne preveč, Samo ponavljam, kolikor najbolje lahko, govorice o škandalih, ki se dogajajo v mestu, Dragi moj Reis, ali se vam ne zdi, da Portugalci počasi izgubljajo pamet, Če vi, ki ste tu živeli, sprašujete kaj takega, kako naj vam človek, ki je živel dolga leta v tujini, odgovori na vaše vprašanje.

Ricardo Reis je popil kavo in je bil zdaj sam pri sebi v dvomih, ali naj prebere pesem, ki jo je posvetil Marcendi, tisto, Pogrešam že topo letje, ki sem mu priča , in ko se je končno odločil in je že začel vstajati s kavča, je Fernando Pessoa s kislim nasmeškom prosil, Razvedrite me, povejte mi še o kakšnem škandalu, tedaj Ricardu Reisu ni bilo treba kolebati, dolgo premišljevati, s tremi besedami je naznanil največjega, kar jih je bilo, Postal bom oče, Fernando Pessoa ga je osupel pogledal, potem je prasnil v smeh, saj ni verjel svojim ušesom, Saj se šalite, Ricardo Reis pa, nekako uradno, Ne šalim se, sploh pa ne razumem, zakaj ste tako presenečeni, če gre moški redno v posteljo z žensko, obstaja velika verjetnost, da bosta naredila

otroka, in prav to se je v mojem primer u zgodilo, Katera od njiju je mati, vaša Lidia ali vaša Marcenda, razen če obstaja še katera tretja, pri vas je vse mogoče, Tretje ni, nisem pa se niti poročil z Marcendo, Aha, torej hočete reči, da bi imeli z vašo Marcendo lahko imeli otroka le, če bi se z njo poročili, Jasno, saj sami veste, kako je z vzgojo vboljših družinah, Pri sobaricah pa ni tako zapleteno, Včasih, Prav imate, samo spomnite se, kaj je Alvaro de Campos pravil, da je bil večkrat tarča posmeha hotelskih sobaric, Ne v tem smislu, V katerem pa, Tudi hotelska sobarica je ženska, To pa je nekaj novega, česa vsega se človek ne nauči po smrti, Ne poznate Lidie, Vedno bom o materi vašega otroka govoril spoštljivo, dragi moj Reis, v sebi hranim prave zaklade globokega spoštovanja, ker pa nikoli nisem imel otrok, ne vem, kako bi ta metafizična čustva prenesel v stvarnost dolgočasnega vsakdana, Ne bodite tako ironični, Če vam vaše nepričakovano očetovstvo ne bi omrtvilo čutila za sluh, bi ugotovili, da v mojih besedah ni nobene ironije, Ironija je v njih prav gotovo, četudi je maska nečesa drugega, Ironija je vedno maska, Česa, v tem primeru, Morda neke oblike bolečine, Ne recite, da vas boli, da nikoli niste imeli otrok, Kdo ve, Obžalujete, Najbrž se spominjate, da sem najbolj obžalujoča oseba, kar jih je, humorist bi rekel, najbolj obžalujoči Pessoa 18 , in danes niti ne pomislim, da bi se pretvarjal glede svojih čustvih, In čutil, kar se pretvarjate, da ste, Te navade sem se moral znebiti, ko sem umrl, na tej strani nam nekatere stvari niso dovoljenje. Fernando Pessoa si je pogladil brke in vprašal, Še vedno razmišljate, da bi se vrnili v Brazilijo, Občasno se mi zdi, kot da sem že tam, občasno pa, kot da tam nisem bil nikoli, Skratka, lahko bi rekli, da plavate sredi Atlantika, ne tu ne tam, Kot vsi Portugalci, V vsakem primer u bi bila to za vas odlična priložnost, da začnete novo življenje, z ženo in otrokom, Ne mislim se poročiti z Lidio, ne vem niti, ali bom sploh priznal otroka. Moj dragi Reis, če mi dovolite, vam bom povedal svoje mnenje, ali vas ni nič sram, Morda, Alvaro de Campos si je tudi izposojal in denarja ni vračal, Alvaro de Campos je bil, če uporabimo isto besedo, brez sramu, Nikoli se niste dobro razumeli z njim, Prav tako se nisem nikoli zelo dobro razumel z vami, Nikoli se nismo dobro razumeli med seboj, To je neizogibno, če smo bili mnogi, Ne razumem pa vaše moralistične, nazadnjaške drže, Mrtvec je po definiciji ultra nazadnjaški, ne prenese nobenih sprememb reda, Enkrat ste se že nekaj repenčili proti redu, Zdaj pa se repenčim v njegovo korist, Ampak če bi bili živi in bi se vam to primerilo, neželeni otrok, mati iz nižjega razreda, bi vas obhajali podobni dvomi, Res je, Brezsram než, Prav ste povedali, dragi Reis, brezsram než, Kakorkoli že, ne bom je pustil, Morda zato, ker vam je Lidia olajšala stvari, Res je, rekla mi je celo, da mi ni treba priznati otroka, Le zakaj so ženske takšne, Ne vse, Se strinjam, a samo ženske

so lahko takšne, Če bi vas kdo poslušal, bi rekel, da imate veliko izkušenj z njimi, Moja edina izkušnja je izkušnja nekoga, ki je navzoč in opazuje, Zelo se motite, če m islite, da je to dovolj, treba je spati z njim i, jim narediti otroka, pa čeprav se ga potem znebijo, treba jih je videti žalostne in vesele, nasmejane in objokane, molčeče in zgovorne, treba jih je gledati, ko ne vejo , da jih gledate, In kaj takrat vidijo izkušeni moški, Uganko, sestavljanko, blodnjak, šarado, Vedno sem bil dober v šaradah, Pri ženskah pa prava polomija, Moj dragi Reis, nič kaj prijazni niste, Oprostite, moji živci brenčijo kot telefonska žica vmočnem vetru, Oproščeno, Nimam službe niti mi ni do tega, da bi jo poiskal, moje življenje se odvija med stanovanjem, restavracijo in klopjo v parku, počutim se, kot bi ne imel več upanja na nič, samo še na smrt, Naj se rodi otrok, To ni odvisno od mene, otrok ne bi rešil mojih težav, čutim, da mi ta otrok ne pripada, Mislite, da je oče nekdo drug, Vem, da sem jaz oče, a ne gre za to, da samo njegova mati zares obstaja, oče pa je zgolj slučaj, Potreben slučaj, Brez dvoma, a pogrešljiv, potem ko je bila ta potreba zadovoljena, tako pogrešljiv, da bi lahko takoj nato umrl, kot pri trotih in bogomolkah, Žensk se bojite tako, kot sem se jih jaz, Morda še bolj, Se vam Marcenda ni več oglasila, Niti z besedo, jaz pa sem pred nekaj dnevi napisal pesem zanjo, Ne morem verjeti , No, ja, samo nekaj verzov, v katerih se pojavi njeno ime, naj vam jih preberem, Ne, Zakaj ne, Vse vaše pesmi znam na pamet, tiste, ki ste jih že napisali in one, kijih še boste, novost je najbrž samo ime Marcenda, no, zdaj ni več, Zdaj pa vi niste nič prijazni, A se ne mislim opravičevati in utemeljevati, da je to zaradi živcev, preberite mi torej prvi verz, Pogrešam že to poletje, ki sem mu priča , drugi verz pa bi bil, Prelivam solze za njegovimi rožami, Zadeli ste, Kot vidite, veva vse drug o drugem, oziroma vsaj jaz o vas, Je sploh kaj, kar pripada samo meni, Najverjet neje ne. Potem ko je Fernando Pessoa odšel, je Ricardo Reis spil kavo, ki mu jo je nalil v skodelico. Bila je že mrzla, a mu je prijala.

Čez nekaj dni so časopisi poročali, da so petindvajset študentov, predstavnikov Hitlerjeve mladine iz Hamburga, na obisku v naši državi, katerega namen sta študijsko potovanje in širjen ja propagande o nacionalsocialističnih idealih, sprejeli kot častne goste na normalki in da so se dolgo časa mudili na razstavi, ki obeležuje deseto obletnico narodne revolucije, kjer so v knjigo častnih gostov zapisali naslednji stavek, Mi nismo nič, in dežurni pisarček je hitel pojasnjevati , da so s tako kategorično izjavo hoteli povedati, da ljudstvo ni nič, če ga ne vodi elita, ali smetana, ali cvet ali izbranci. Naj spomnim, da beseda izbranec prihaja iz izbire, torej bi imeli ljudstvo, ki bi ga vodili izbran i, če bi jih to izbralo.Da pa bi jih vodila cvet ali smetana, pa bi bilo precej čudaško, konec koncev je portugalski jezik precej čudaški, naj torej živi francoska elita, dokler se

tega ne bomo naučili reči v nemščini. Morda so ravno s tem učenjem v mislih odredili ustanovitev Portugalske mladine, ki bo enkrat oktobra, ko bo resneje začela z delom, imela že na samem začetku okoli dvesto tisoč članov, mladeničev, cvet in smetano naše mladine, iz katere se bo, upajmo, postopoma, s primerno selekcijo oblikovala elita, ki nam bo vladala potem, ko bo sedanjega režima konec. Če se bo Lidijin otrok rodil in bo preživel, bo čez nekaj let že lahko hodil na parade, postal mladinec v Portugalski mladini, si oblekel zeleno in kaki uniformo, nosil na pasu S kot služiti in Salazar ali pa služiti Salazarju, se pravi, dvojni S, SS, stegoval svojo desnico v rimskem slogu, ko bo salutiral, Marcenda, ki je iz dobre družine, pa ima še čas, da se vpiše v žensko sekcijo OMEN, kar pomeni Materinsko prizadevanje za nacionalno izobraževanje, tudi ona bo lahko dvigovala desnico, saj je levica tista, ki je ohromela. Da bi pokazali, kako se naša domoljubna mladina oblikuje, bodo poslali v Berlin predstavnike Portugalske mladine v uniformah, samo upamo lahko, da bodo imeli priložnost ponoviti tisti sloviti stavek, Mi nismo nič, udeležili se bodo tudi olimpijskih iger, kjer bodo, tega nam sploh ni treba omenjati , naredili sijajen vtis, ti ponosni in brhki mladeniči, ponos luzitanske rase, ogledalo naše prihodnosti, cvetoče drevo steguje veje proti mladini, ki gre mimo, Moj sin, pravi Lidia Ricardu Reisu, se ne bo šel te farse, in s temi besedami bi lahko začeli debato deset let kasneje, če nam bo dano živeti do takrat.

6

l Festa da Raa - praznik rase - v obdobju od 1933 do 1974, se pravi do nageljnove revolucije, je bil kultu rni dan, 1O. junij, Camoesev dan, znan kot Dia da Raa, dan rase, saj je Estado Novo, Nova država v času diktature poveličevala portugalski narod (»raso«) po vzor u Nen1čije.

17 Marcenda pomeni veneča, tu (Saramagova) besedna igra, ker ta glagolnik uporabi kot ime (več v spren1ni besedi).

18 Pessoa pomeni oseba.

Victor je živčen. Ta naloga je izjemno odgovorna, ne more se primerjati z rutinskim delom, kot so zasledovanje osumljencev, podkupovanje upravnikov hotelov, zasliševanje nosačev, ki se takoj izkašljajo. Svojo desnico si položi na bok, da začuti pomirjajočo oblino pištole, potem iz zunanjega žepa jakne zelo počasi, s konicami prstov, potegne mentolni bonbon. Zelo skrbno ga odvije, kajti v tišini noči je zvok šumečega papirja mogoče slišati deset korakov stran, to ni bilo najbolj pametno, kršenje varnostnih predpisov, a vonj po čebuli je morda zaradi njegove živčnosti postal tako izrazit, da obstaja nevarnost, da se v kritičnem trenutku njegov plen izmuzne, sploh ker mu veter piha v hrbet, se pravi v smeri proti plenu. Skrivaje se za drevesnimi debli, prihuljeni v vežah, Victorjevi podrepniki čakajo na znamenje, na katerega se bodo pred bliskovitim naskokom tiho približali. Nepremično strmijo v okno, skozi katerega preseva komaj opazen soj svetlobe, dejstv o, da so oknice zaprte od znotraj v tej vročin i, pa je že samo po sebi znak zarote. Eden od Victorjevih pomagačev težka vzvod, s katerim bo snel vrata s tečajev, drugi bo vtaknil prste levice v železni boksar, to sta izredno spretna možakarja za ta opravila, kjerkoli se pojavita, pustita za seboj sled uničenih tečajev in polomljenih čeljusti. Po pločn iku na drugi strani ulice prihaja še en policist, temu se ni potrebno skrivati, obnaša se kot mimoidoči, ki gre malo ven, ali pa ne, to je miroljubni državljan, ki se vrača domov, v to stavbo, vendar pa ni potrkal s tolkačem, di bi mu prišla žena odpret, Kako si pozen, v petnajstih sekundah so bila vrata odprta, ne s ključem, to je delo nič kaj manj priročnega odpirača. Prva ovira je premagana.

Policist je na stopnicah, a ni dobil ukaza, naj se povzpne po njih. Njegova naloga je, da prisluškuje, da opozori, če ugotovi sumljiv hrup ali gibanje, v tem primeru bi odšel ven in poročal Victorju, ki bi se odločil, kako dalje. Kajti Victor je možgani.

V veži, na notranji strani vhodnih vrat, se prikaže obris policista, prižge cigareto, to je znamenje, da je vse v redu, v stavbi vlada mir, nobenega sumljivega početja v nadstropju, ki so ga obkolili. Victor izpljune bonbon, boji se, da bi se mu sredi akcije zaletelo, če bi prišlo do fizičnega spopada. Vdihne skozi usta, začuti svežino mentola, nič več ni videti isti Victor.A ne naredi niti treh korakov, pa se mu iz želodca že spet dvignejo nevidni hlapi, če nič drugega, ima prednost, da ga pribočnika, ki sledita vodji, ne moreta izgubiti, hodita po njegovi sledi, dva pa sta ostala zunaj in opazujeta okno, če bi prišlo do poskusa pobega skozenj, v tem primeru je ukaz streljati brez opozorila. Skupina šestih mož se vzpenja v gosjem redu, po tekočem

traku, kar je tako, kot bi rekli v ravni vrsti, vlada popolna tišina, ozračje je nasičeno, naelektreno, polno napetosti, vsi so tako živčni, da sploh ne zaznajo šefovega zadaha, lahko bi celo rekli, da ima vse zdaj isti vonj. Ko pridejo do podesta, podvomijo, da je sploh kdo v stavbi, tako globoka je tišina, videti je, kot bi ves svet spal, če ne bi bile informacije, ki jih ima šef, tako zanesljive, bi jim dal ukaz, naj razpustijo, ne tečaje, ampak formacijo , in se vrnejo k tajnemu policijskemu delovanju, kot so zasledovanje, zasliševanje in podkupovanje. V stanovanju nekdo zakašlja. Potrditev je tu. Victor prižge svetilko, usmeri soj svetlobe proti vratom, kot modra kača se razcepljeni vzvod približa, zasadi zobe, kremplje med podboj in vratno krilo in čaka. Zdaj je na vrsti Victor. Z boksarjem v pesti zada vratom štiri udarce usode in zakriči, Policija, vzvod se prvič obrne, vratno krilo se raztrešči na kosce, ključavnica zaškripa, znotraj se zasliši velik trušč in ropotanje s stoli, korake, ki tečejo, glasove, Ne ganite se, vpije Victor z grmečim glasom, nič več ni živčen, na lepem se v vseh nadstropjih prižgejo luči na stopnišču, prihajajo sosedje, kibi se radi pridružili zabavi, ne upajo si stopiti na oder, a so ga osvetlili, nekdo je najbrž hotel odpreti okno, kajti z ulice se zaslišijo trije streli, vzvod je spremenil položaj in se zasaja v režo, kije zazijala na višini spodnjega tečaja, zdaj, vrata se razkoljejo od vrha do tal, razpočijo se v veliko odprtino, dve mogočni brci jih podreta na tla, najprej padejo na nasproti ležečo steno na hodniku, potem pa se zvrnejo na stran in dolga rana se odpre v ometu, nenadoma znotraj stanovanja napoči velikanska tišina, rešitve ni. Victor stopi naprej s pištolo v roki, ponavlja, Stojte, krijeta ga dva pomočnika, drugi nimajo prostora za manevriranje, ne morejo se razporediti v linijo strelcev, a bodo izvedli pomik naprej, ko bodo tisti spredaj že v sobi, kigleda na ulico, okno je odprto, pod budnim očesom policistov, v sobi stojijo štirje možje, z rokami v vis, sklonjeno glavo, poraženi. Victor se zadovoljno reži, Aretirani ste, vsi ste aretirani, z mize pobere nekaj raztresenih papirjev, ukaže, da začnejo s hišno preiskavo, reče policistu z boksarje m, da se ni nihče upiral, zaradi česar se temu na obrazu izriše globoka žalost, saj si ni mogel privoščiti niti enega udarca, niti enega samega, kakšna smola, Pojdi pogledat zadaj, če je kdo pobegnil, in je šel, slišati ga je bilo, kako vpije skozi kuhinjsko lino, potem pa s požarn ih stopnic kolegom, kikrijejo druge izhode, Ste videli, ali je kdo pobegnil, odgovorili so mu pritrdilno, eden je pobegnil, jutri, v poročilu, bodo zapisali, da je ta pobegnil tako, da je preskočil dvoriščni zid ali skakal s strehe na streho, verzije se bodo razlikovale. Tisti z boksarjem se je vrnil z izrazom nezadovoljstva na obrazu, Victorju ni bilo treba razlagati, začel je kričati od besa, o mentolu ni bilo več sledi, Sami nesposobneži, tako do potankosti dogovorjena akcija, in ker prijeti možje ne uspejo potlačiti nasmeška, čeprav bolj

bledega, ugotovi, da se je izmuznil ravno kolovodja, zato postane ves penast, grozi, hoče vedeti, kdo je bil ta tip, kam je pobegnil, Ali boste spregovorili ali pa ste mrtvi, pomočn iki uperijo vanje svoje pištole, tisti z boksarjem se pogladi po prstih, takrat režiser reče, Rez, Victor se še kar trese od razburjenja, ne more se pomiriti, zanj je to resna stvar, Deset mož, da jih primejo pet, pa so pustili, da se jim je izmuznil glavni, možgani zarote, a režiser se vmeša, dobro razpoložen, snemanje je potekalo tako dobro, da ga ni treba ponavljati, Dajte no, ne žrite se, če bi ga zdaj prijeli, bi bilo filma konec, Ampak gospod Lopes Ribeiro to meče slabo luč na policijo, cela institucija je diskreditirana, sedem mož, da ubijejo enega pajka, pajek pa na koncu pobegne, pajek, hočete reči muha, kajti pajek smo mi, Pustite, naj gre, saj je na svetu veliko mrež, izmuzne se enim, umre v drugih, ta se bo z lažnim imenom nastanil v gostišču, misli, da je na varnem, in niti sanja se mu ne, da bo njegov pajek hčerka lastnice gostišča, kot piše v scenariju, resno dekle, nacionalistka, ki bo povzročila preobrazbo v njegovem srcu in možganih, ženske so še vedno močno orožje , prave svetnice, ta režiser je v bistvu pravi modrec. Ravno sredi pogovora sta, ko pristopi kamerman, ki je Nemec, ki je prišel iz Nemčije, režiser ga razume, seveda, saj spregovori skorajda v portugalščini, Ein gross načrt Polizei, tudi Victor je vse razumel, nemudoma zavzame svoj položaj, kamermanov pomočnik udari s klapo, Majsk a revolucij a, drugič, ali podoben stavek v tem žargonu, Victor pa, vihteč pištolo, se spet prikaže pri vratih in se grozeče in sardonično reži, Vsi ste aretirani, vsi skupaj ste aretirani, zdaj kriči manj zagnano, da se mu ni bi zataknil novi mentolov bombon, ki si ga je medtem vtaknil v usta, da bi očistil zrak. Kamerman je zadovoljen, Auf Wiedersehen, ich habe keine Zeit zu verlieren, es ist schon ziemlich spat, Aufviderzen, ih habe kajne cajt cu ferliren, es ist šon cimlih špet, Nasvidenje, ne smem izgubljati časa, saj je že precej pozno, in režiserju, Es ist Pun k t M itternacht, Es ist punkt miter naht, Točno polnoč je, na to je Lopes Ribeiro odgovoril, M achen Sie bitte das Licht aus, Mahen zi bite <las liht aus, Ugasnite luč, prosim, prevod smo zapisali skupaj z izgovorjavo, saj smo se šele začeli učiti nemščino.Victor je že odšel dol s svojo skupino policistov, ki je odpeljala ujetnike vklenjene, svoje delo jemljejo tako resno, da so celo to burko vzeli zares, vsako prijetje je treba s pridom izkoristiti, pa četudi ni zaresno.

Načrtujejo nove vpade.Medtem ko Portugalska moli in poje, sajje čas praznikov in romanj, mnogo mističnih psalmom, mnogo raket in vina, mnogo folklornih plesov iz Minha, mnogo godb, mnogo angelcev z belimi krili na procesijah v pasji vročini, ki je navsezadnje odgovor neba na predolge zimske dni, a kljub temu nam bodo nebesa še vedno pošiljala kakšno

ploho sem in tja in nevihte, ker so pač značilne za to sezono, v gledališču S. Luis poje Tomas Alcaide v Rigolettu, pa tudi v Manon in v Tosci, medtem ko Društvo narodov dokončno sprejme ukinitev sankcij proti Italiji in Angleži protestirajo proti letu cepelina Hindenbu rg nad tovarnami in drugimi strateškimi lokacijami v Britaniji, krožijo govorice, da je nemška aneksija »svobodnega mesta Danzig« pred vrati. To se nas ne tiče, kajti samo ostro oko in izurjeni prst kartografa bi znala na zemljevidu najti črno pikico in barbarsko besedo, in sveta gotovo ne bo konec zaradi njiju. Kajti k miru v našem domu gotovo ne pripomore vtikanje nosu v življenje sosedov, sami jih sestavljajo, sami jih razstavljajo, saj nas tudi ne pokličejo, ko je čas veselja, Celo zdaj, na primer, krožijo govorice, da je hotel general Sanjurjo na skrivaj priti v Španijo, da bi tam vodil monarhično gibanje, čeprav je sam jel tisku zatrjevati, da še ne misli tako hitro oditi iz Portugalske. Z vso družino živi v Monte Estorilu, v vili Santa Leocadia, s pogledom na morje in mirno vestjo. Če bi se v takem primer u morali odločiti, bi eni rekli, Pojdi, reši svojo domovino, drugi pa bi rekli, Ne vtikaj se, ne sili v težave, ampak mi smo edinole dolžni storiti, kar nam veleva dolžnost gostoljubnosti, kot smo to storili z vojvodoma Albo in Medinacelijem, kista se ravno ob pravem času zatekla v hotel Bragan<;a, od koder, po njunih besedah, še ne mislita tako hitro oditi. Razen če to ni drugega kot še ena policijska racija, za katero je scenarij že napisan, kamerman na svojem položaju in vsi čakajo samo, da režiser zakliče, Akcija.

Ricardo Reis bere časopise. Novice iz sveta ga ne vznemirjajo, morda zaradi njegovega temperamenta, ali pa zato, ker verjame v ljudske vraže, ki trmasto zatrjujejo, da bolj ko se človek boji nesreče, manj možnosti je, da se ta res pripeti, Če je tako, pač je in je človek v svoje dobro obsojen na večni pesimizem, ki pomeni pot k sreči, in če vztraja, mogoče doseže nesmrtnost preprosto s strahom pred smrtjo. Ricardo Reis ni kot John D.Rockefeller, ni mu treba filtrirati novic, časopis, ki ga je kupil, je enak vsem drugim, ki jih raznašalec prenaša v torbi ali ponuja na pločn iku, kajti grožnje so, ko se porodijo, take kot sonce, univerzalne, zateče se v senco, ki je samo njegova, svojo lastno senco, tisto, česar nočem vedeti, ne obstaja, edini resničen problem je,kako bo igral kraljičin konj, in če temu pravim resničen problem, to ni zato, ker bi to res bil, temveč, ker nimam drugega. Ricardo Reis bere časopise in se naposled prisili v dolžnost, da ga vsaj malo skrbi. Evropa vre, morda bo prekipela, ni kraja, kjer bi pesnik lahko odpočil svojo glavo. Starčka sta vsa vznemirjena in to tako zelo, da sta se odločila, da se bosta žrtvovala in vsak dan kupovala časopis, enkrat eden, drugič drugi, da jima ne bo treba čakati do večera.

Ko je Ricardo Reis prišel v park, da bi opravil svoje običajno človekoljubno dejanje, sta mu lahko z aroganco nehvaležnega reveža odgovorila, Ga že imava, in sta glasno šumela s časopisom, ko sta obračala preostale strani, in tako spet in spet dokazala, da v človeško naravo ne gre zaupati.

Potem ko so se Lidijine počitnice zaključile in se je Ricardo Reis povrnil k svoji prejšnji navadi spanja skoraj do kosila, je bil najverjetneje zadnji prebivalec Lizbone, ki je izvedel, da je v Španiji prišlo do državnega udara. Še krmežljav je odšel do stopnišča po časopis, pobral ga je s predpražnika, ga dvignil in vtaknil pod pazduho, v sobo se je vrnil zehaje, spet se začenja nov dan, ah, ta dolgotrajna zoprnija obstoja, to pretvarjanje, da ji rečemo vedrina, Vstaja španske kopenske vojske, ko je Ricardu Reisu ta naslov udaril v oči, je začutil vrtoglavico, če smo natančnejši, je imel občutek, kot bi se od znotraj odlepil od tal, kot bi nenadoma padal v prostem padu in ne bi bil prepričan, da so tla blizu. Dogodilo se je, kar bi moral predvideti. Španska vojska, varuhinja narodovih vrednot in tradicije, je spregovorila z glasom vojaške sile, trgovce bi izgnala iz templja, zopet sezidala oltar domovine, povrnila Španiji večno veličino, ki so jo nekateri njeni izrojeni sinovi spodkopali.

Ricardo Reis je prebral kratko novičko, na notranji strani pa je našel zapozneli telegram, V Madridu vlada strah pred revoluciona rnim fašističnim gibanjem, ta pridevnik ga je rahlo zmotil, res je, da je novica prihajala iz španske prestolnice, kjer ima sedež levičarska vlada, pričakuje se, da uporabljajo tak jezik , a bilo bi veliko razumljivejše, če bi rekli, na primer, da so monarhisti zadali udarec republikancem, na ta način bi Ricardo Reis vedel, kje so njegovi, kajti on je monarhist, kot se najbrž spominjamo, oziroma je čas, da se spomnimo, če smo pozabili. A general Sanjurjo, ki naj bi po čenčah, ki so krožile po Lizboni, v Španiji vodil monarhistično gibanje, je formalno to novico zanikal, Ne mislim še tako hitro oditi iz Portugalske, torej je zadeva manj zapletena, Ricardu Reisu se ni treba odločiti za eno stran, ta boj, če sploh bo, ni njegov boj, zadeva je med republikanci in republikanci. Za danes je časopis poročal o vseh novicah, ki jih je imel na voljo. Jutri bo morda pisalo v njem, da so gibanje zatrli in upornike utišali, da je mir zavladal po vsej Špan iji. Ricardo Reis ne ve, ali bi mu to bilo v olajšanje ali bolečino. Ko odhaja ven na kosilo, je pozoren na obraze ljudi, na njihove besede, v zraku je čutiti živčnost, a takšno, ki se ima pod nadzorom, ne preveliko ne premajhno, morda zato, ker je novic še malo, morda zato, ker ljudje ne razkrivajo svojih čustev, ker gre za nekaj, kar se je zgodilo tako blizu, tišina je zlato in bolje je držati je zik za zobmi. A

vendarle med stanovanjem in restavracijo opazi tudi nekaj pogledov zmagoslavja ter enega ali dva prizadeto potrta, celo Ricardo Reis je zmožen razumeti, da ne gre za nesoglasja med republikanci in monarhisti.

Zdaj imamo že boljšo predstavo o tem, kaj se je zgodilo. Vstaja se je začela v španskem Maroku, najverjetneje je bil njen glavni vodja general Franco.Tu v Lizboni je general Sanjurjo izjavil, da je na strani svojih tovarišev v orožju, ponovno pa je tudi zatrdil, da noče pri tem odigrati nobene aktivne vloge, naj verjame, kdor hoče, te štiri besede niso prišle iz njegovih ust, seveda, ob vseh priložnostih se najde nekdo, ki se počuti poklicanega, da daje mnenja, četudi ga zanje ne prosimo. Vsak otrok ve, da je položaj v Španiji zelo resen. Dovolj je, da povemo, da je v manj kot oseminštiridesetih urah padla vlada Casaresa Quiroge, Martinezu Barriu so zaupali sestavo nove vlade, Martinez Barrio je odstopil in zdaj imamo ministrski svet, ki ga je sestavil Giral, bomo videli, koliko časa bo zdržal. Vojaki se hvalijo, da gibanje triumfira, če se bodo stvari nadaljevale kot doslej, so rdeči prevladi v Španiji šteti dnevi. Tisti že omenjeni otrok bi, kljub temu, da mu gre branje slabo od rok, to lahko potrdil, če samo pogleda, kako veliki so naslovi in kako različne so oblike uporabljenih črk, pravi grafični entuziazem, ki pride do izraza na naslovnicah in se bo čez nekaj dni preobrazil v drobne črke uvodnikov.

In na lepem, tragedija. General Sanjurjo, ki je bil na tem, da prevzame vojaško vodenje gibanja, je umrl strašne smrti, zoglenel je v letalu, ki je tovorilo prete žak tovor ali ker njegov motor ni imel dovolj moči, če ni vzrok za vse skupaj eden in isti, ni se uspelo dvigniti in se je zaletelo v drevesa in potem še v zid, na očeh vseh Špancev,ki so se nabrali, da bi prisostvovali slovesu, in tam, pod neusmiljenim soncem, sta zgorela letalo in general v velikanski bakli, pilot, Ansaldo po imenu, je imel srečo, saj jo je odnesel samo z nekaj nedolžnimi ranami in opeklinami. General je prisegel, da nima še namena oditi iz Portugalske, pa je bila vse skupaj laž, a imejmo usmiljenje in razumimo, da so takšne neresnice politikov vsakdanji kruh, čeprav ne vemo, če je tudi Bog takega mnenja, morda pa je šlo za božjo kazen, saj vsi vemo, da Bog ne kaznuje s palico ali kamnom, temveč je od vedno uporabljal ogenj . Zdaj, obenem kot general Queipo de Llano razglaša vojaško diktaturo v vsej Španiji, pa truplo pokojnega generala Sanjurja, poznanega tudi kot markiz de Riff, leži v cerkvi Santo Antonio do Estoril, kjer opravljajo za njim bilje, in ko rečemo truplo, mislimo tisto, kar je od njega ostalo, počrnel štrcelj, njeg ova rakev je majhna kot otrokova, možak, ki je bil tako korpulenten, ko je bil še pri življenju, je zdaj zdesetkan na žalostni ogorek, kako res je, da na tem svetu nismo nič, a kljub temu, da to stalno ponavljamo in vsak dan dobimo potrditev, da je res tako, nam

je vedno znova težko verjeti . V častni straži za velikega generala so predstavniki španske Falange, oblečeni v uniformo od glave do peta, se pravi, v modro srajco, črne hlače, v usnjenem pasu nosijo bodalo, sprašujem se, od kod so se vzeli, gotovo jih niso s polno paro poslali iz Maroka, da bi se udeležili pogrebne slovesnosti, že prej omenjeni otrok bi nam znal na to odgovoriti, čeprav je nedolžen in nepismen, ker Pueblo Gallego poroča, da je na Portugalskem petdeset tisoč Špancev, seveda niso prinesli s seboj samo nadomestnih spodnjic, ampak so v svojo prtljago za vsak slučaj vtaknili tudi črne hlače in modro srajco pa še bodalo, samo niso pričakovali, da bodo morali vse privleči na plano v tako obžalovanja vrednih okoliščinah.

Vendar pa se na teh obrazih, ki jih je zaznamovalo moško žalovanje, izrisuje tudi blesk zmagoslavja in slave, smrt je navsezadnje večna nevesta, na objem katere mora pogumen mož ves čas računati, nedotaknjena devica, ki ima izmed vseh najraje Špance, zlasti, če so vojaki. Jutri, ko bodo posmrtne ostanke generala Sanjurja prenesli na lafeti, ki jo bodo vlekle mule, bodo nad njimi, kot angeli z dobrim oznan ilom, preletavale novice, da motorizirane kolone napredujejo proti Madridu, da so obkolitev izpeljali do konca, da je napad le še vprašanje ur. Govori se, da v prestolnici ni več vlade, govori pa se tudi, da je vlada, ki ne obstaja, dovolila predstavnikom Ljudske fronte, da si vzamejo orožje in strelivo, ki ga potrebujejo, trditvi, ki se izključujeta. A to je le hropenje umirajočega demona. Kmalu bo Naša Gospa od stebra19 s svojimi brezmadežnimi stopali zmečkala zlobno kačo, rastoči mesec bo vzšel nad pokopališči sprijenosti, na jugu Španije se že izkrcava na tisoče maroških vojakov, z njihovo pomočjo bomo ekumensko ponovno vzpostavili imperij križa in rožnega venca, ki se bo dvignil nad gnusni simbol srpa in kladiva. Regeneracija Evrope se premika z velikanskimi koraki, najprej je bila v Italiji, potem na Portugalskem, nato v Nemčiji, zdaj v Španiji, to je dobra zemlja, to je najboljše seme, jutri bomo želi. Kot so zapisali nemški študentje, Mi nismo nič, prav tako, kar so si šepetali sužnji, ki so gradili piramide, Mi nismo nič, zidarji in gonjači iz Mafre, Mi nismo nič, prebivalci Alenteja, ki jih je ogrizla stekla mačka, Mi nismo nič, prejem niki milodara, ki ga delijo dobrodelne organizacije in domači skladi, Mi nismo nič, tisti iz Ribateja, v katerih dobro so priredili slavje v Jockey Clubu, Mi nismo nič, državni sindikati, ki so maja odšli na ulice z iztegnjenimi rokami, Mi nismo nič, morda bo za nas napočil dan, ko bomo vsi nekaj, ne vemo, ali je kdo to rekel, to je le slutnja.

Lidia, kije tudi tako malo, govori Ricardu Reisu o dogodkih v sosednji državi, pove mu, da so Španci iz hotela proslavili zadnje dogodke z veliko zabavo, niti tragična generalova smrt jim ni vzela navdušenja, zdaj ne mine večer, da ne bi odpirali

steklenic s francoskim šampanjcem, upravnik Salvador je srečen kot riba v vodi, Pimenta govori špansko, kot bi bil tam rojen, Ram6na in Felipeja kar razganja od sreče, odkar sta izvedela, da je general Franco Galicijčan, iz El Ferrola, nekomu je zadnjič celo padlo na misel, da bi razobesil špansko zastavo na verando hotela v znak špansko-portugalskega zavezništva, čakajo le, da se jeziček na tehtnici še malo spusti, Kaj pa ti, jo je vprašal Ricardo Reis, kaj si ti misliš o Španiji, o tem, kar se tam dogaja, Jaz nisem nič, nisem izobražena, vi bi morali to vedeti, gospod doktor, toliko časa kot ste študirali, da ste prišli do položaja, ki ga imate, mislim, da višje ko se spleza, dlje se vidi, Tako se luna blesketa v vsakem jezeru, ker prebiva visoko, Gospod doktor, tako lepo znate povedati stvari, Situacija v Španiji je vedno hujša, prava zmešnjava, nered, priti bi moral nekdo in narediti konec tej blaznici, edina možnost je bila, da se je vmešala vojska, kot se je zgodilo tukaj, saj je povsod enako, To so zadeve, o katerih ne vem ničesar, a moj brat pravi, No, sploh ne rabim slišati, kaj pravi tvoj brat, pa že vem, kaj pravi, Kaj res, kot človeka sta si vi in moj brat zelo različna, Kaj torej pravi, Pravi, da vojaki ne bodo zmagali, ker bo vse ljudstvo proti njim, Vedi, Lidia, da ljudstvo ni nikoli na eni sami strani, veš, kaj, zanima me, kaj ti razumeš pod besedo ljudstvo, Ljudstvo je to, kar sem jaz, sobarica, ki ima za brata revolucionarja in spi z gospodom doktorjem, ki je nasprotnik revolucije, Kdo te je naučil govoriti te stvari, Ko odprem usta, da bi govorila, so besede v njih že pripravljene, samo pustim jim, da pridejo ven, Običajno mislimo, preden govorimo, ali pa razmišljamo vmes, medtem ko govorimo, pri vseh je enako, Morda pa jaz ne razmišljam, morda je tako kot spočeti otroka, raste, ne da bi se tega zavedeli, ko napoči njegov čas, se rodi, Kako se počutiš zadnje čase, Razen tega, da nimam menstruacije, sploh ne vem, da sem noseča, Si še vedno odločena, da bošotroka obdržala, Mojega fantka, Ja, fantka, Ševedno,ne bom si premislila, Dobro premisli, Jaz morda sploh ne razmišljam, ko je Lidia to izrekla, se je zadovoljno zasmejala, tako da je Ricardo Reis ostal brez besed, potegnil jo je k sebi, jo poljubil na čelo, potem na kotiček ustnic, potem na vrat, postelja ni bila daleč, nanjo sta legla sobarica in gospod doktor, o bratu mornarju ni bilo več govora, Španija je na drugem koncu sveta.

Les beaux esprits se rencontrent, pravijo Francozi, ki sotako prefinjeni ljudje.Ricardo Reis je govoril o potrebi po ohranitvi reda, zdaj pa je general Francisco Franco v intervjuju za portugalski časopis O Seculo izjavil, V našem narodu želimo red, in to je bil povod, da je omenjeni časnik napisal odebeljeno v naslovu, Odrešitvena naloga španske vojske, in s tem pokazal, kako so ti beaux esprits vedno številčnejši, če ne nešteti, nekaj dni kasneje bo časopis zapisal pomenljivo vprašanje, Kdaj bo

organizirana Prva internacionala reda proti Tretji internacionali nereda, beaux esprits so se že zbrali, da bi podali odgovor, Ne moremo reči, da se ne kažejo njeni začetki, kajti maroški vojaki se še vedno izkrcavajo, v Burgosu se je oblikovala vladajoča hunta in krožijo govorice, da bo zdaj zdaj prišlo do končnega obračuna med vojsko in četami v Madridu. Ne pripisujmo posebnega pomena dejstvu, da so se prebivalci Badajoza oborožili, da bi se uprli skorajšnjemu napadu, ali pa mu pripišimo samo toliko pomena, da bomo to lahko vzeli za izhodišče v razpravi o tem, kaj je ljudstvo in kaj ni. Če pustimo ob strani Lidijino nevednost in izgovore Ricarda Reisa, se tam s puškami, meči, gorjačami, srpi, revolverji, bodali, krepeli oborožujejo moški, ženske in otroci, poprijeli so za vse, kar jim je prišlo pod roke, morda je to pač način, na kakršnega se oborožuje ljudstvo, če je tako, potem nam je jasno, kaj je ljudstvo in kje je ljudstvo, kar je več od tega, bi rekel, če mi dovolite, pa je le filozofska debata na majavih nogah.

Val se razrašča in širi. Na Portugalskem mrgoli mladih domoljubov, ki se želijo vpisati v vrste Portugalske mladine, to so mladi domoljubi, ki nočejo čakati na obvezni vpoklic, s svojo upanja polno roko in šolsko pisavo, pod dobrohotnim pogledom očetov podpišejo pismo in ga s strumnim korakom odnesejo na pošto ali pa ga, trepetaje od državljanskega ponosa, izročijo vratarju na Ministrstvu za narodno šolstvo, zgolj iz spoštovanja do vere ne izdavijo, To je moje telo, to je moja kri, a vsakdo lahko vidi, kako velika je njihova žeja po mučeništvu. Ricardo Reis pregleduje sezname in si skuša narisati obraze, postave, kretnje, način hoje, ki lahko dajo smisel in obliko praznoti teh čudnih besed, se pravi, imen, ki so najbolj izpraznjena imena, če vanje ne položimo človeškega bitja. Kaj si bodo čez nekaj let, dvajset, trideset, petdeset, mislili zreli moški, starci, če jim bo namenjeno to postati, o njihovem mladostnem navdušenju, ko so prebrali ali slišali, kot mistično trobento, nemško mladino, ki je govorila, Mi nismo nič, in so plemenito pritegnili, Mi tudi, mi tudi nismo nič. Rekli bodo, Grehi mladosti, Napake zaradi moje velike naivnosti, Nikogar n isem imel, da bi mi svetoval, Kasneje sem se pošteno pokesal, To mi je ukazal oče, Resnično sem verjel v to, Uniforma je bila tako lepa, Danes bi storil enako, To je bil način, da sem lahko v življenju napredoval, Prvi, ki so se prijavili, so bili deležni občudovanja, Mlad človek se tako hitro prevara, Tako hitro se ga prevara, taka in podobna opravičila zdaj navajajo, a eden od njih vstane, dvigne roko in prosi za besedo, in Ricardo Reis mu jo da, saj začuti izjemno veliko radovednost, da bi slišal, kaj bo ta moški povedal o enem od drugih mož, ki je nekoč bil, kako ena starost presoja drugo, in to je bil govor, Vsak izmed nas naj pretehta razloge za korak, ki ga naredimo, iz naivnosti

ali zlobe, po lastni volji ali po prisili drugih, sodba se bo, kot je običajno, razlikovala glede na čas in sodnika, a neodvisno od tega, ali bomo obsojeni ali oproščeni, bo moral na tehtnici stehtati vse življenje, ki ga živimo, dobro in slabo, ki ga storimo, prav in narobe, odpuščanje in krivdo, in potem ko bo prav vse pretehtano, če je to mogoče, naj bo prvi sodnik naša vest, če smo, kar je precej neobičajno, čistega srca, moramo še enkrat izjaviti, čeprav z drugim namenom, Mi nismo nič, ker je v tistem času neki moški, ki so ga nekateri izmed nas ljubili in spoštovali, povedal bom njegove ime, da vam bom prihranil mozganje ob ugibanju, ta človek, ki se je imenoval Miguel de Unamuno in je bil takrat rektor Univerze v Salamanci, ne fant naše starosti, štirinajstih, petnajstih let, temveč častitljiv starec sedemdesetih let, že dolgo na svetu in z dolgim seznamom knjig, avtor tako slavnih knjig, kot so Del sentimiento tragico de la vida, La agonia del cristianismo, En torno al casticismo , La dignid ad humana in toliko drugih, za katere mi oprostite, da jih nisem navedel, ta mož, duhovni svetilnik vse od prvih dni vojne, je izrazil svojo podporo vladajoči hunti v Burgosu z vzklikom, Rešimo zahodno civilizacijo, na voljo sem vam, sinovi Španije, ti sinovi Španije so bili uporniški vojaki in Mavri iz Maroka, in je dal pet tisoč pezet iz svojega žepa za tisto, kar se je že v tistih časih imenovalo španska nacionalistična vojska, ker se ne spominjam, kakšne so bile cene v tistih časih, ne vem, koliko nabojev je bilo mogoče kupiti s pet tisoč pezetami, moralno sporno in kruto je bilo tudi njegovo nagovarjanje predsednika Azafte, naj naredi samomor, nekaj tednov kasneje pa je dal še nekaj nič manj vehementnih izjav, Moje največje občudovanje, moje najgloblje spoštovanje izkazujem tistim španskim ženskam, ki so pripomogle, da niso komunistične in socialistične horde že pred časom zavzele Španije, in v ihtavem zanosu jim je klical, Svetnice, no, mi, Portugalci, imamo tudi kar nekaj svetnic, dva primera bosta kar dovolj, Marilia, iz Zarote in naivnica iz Majske revolucije, če je to svetost, če se morajo Španke zahvaliti Unamunu, naše, Portugalke, pa gospodoma Tomeju Vieiri in Lopesu Ribeiri, bi se nekoč rad pogreznil v pekel in sam preštel, koliko svetnih žensk je tam, a o Miguelu de Unamun u, ki smo ga občudovali, si nihče ne upa govoriti, saj je kot sramotna rana, ki jo skušamo zakriti, za kasnejše rodove bomo ohranili samo njegove skoraj poslednje besede, ki jih je izrekel v odgovor generalu Milanu df\.strayu, tistemu, ki je zaklical v istem mestu Salamanci, Naj živi smrt, doktor Ricardo Reis ni nikoli izvedel, katere besede so to, pač, življenje ni dovolj dolgo, da bi izvedeli vse, njegovo ni bilo, ker pa so bile tiste besede izrečene, smo nekateri ponovno premislili o odločitvi, ki smo jo sprejeli, resnično bi rekel, da je bilo dobro, da je Miguel de Unamuno živel dovolj dolgo, da je spoznal svojo zmoto, samo spoznal, kajti ni naredil kaj dosti,

da bi jo popravil, morda zato, ker za to ni imel dovolj časa, ali pa je hotel z značilno človeško strahopetnostjo v svojih poslednjih dneh ohraniti ljubi mir, vse je mogoče, torej, ob koncu tega dolgega diskurza vas prosim, da počakate na našo zadnjo oziroma predzadnjo besedo, če bo tistega dne naš um še luciden in tudi vi še ne boste do takrat izgubili lucidnosti svojega. Končal sem. Nekateri navzoči so močno zaploskali temu upanju na odrešitev, drugi pa so ogorčeno protestirali proti zlohotnemu izkrivljanju nacionalistične doktrine Miguela de Unamuna, saj je zgolj zato, ker je bil že z eno nogo v grobu, iz senilne trmoglavosti, iz metuzalemske kaprice ugovarjal čudovitemu kriku velikega domoljuba in velikega vojaka, generala Milana di\straya, ki je bil tako s svojo preteklostjo kot s svojo sedanjostjo drugim za zgled, tujih zgledov pa ni rabil. Ricardo Reis ne ve, kaj bo Miguel de Unamuno odgovoril generalu, nerod no mu je vprašati, ali pa se boji, da bi odkril tančico prihodnosti, usodo, bolje je, da znamo minevati v tišini, brez nemirnega priča kovanja, to je nekega dne napisal in to skuša uresničiti vsak dan. Starca sta odšla, še vedno razpravljajoč o prvih, drugih in tretjih Unamunovih besedah, o njih presojata, kot se njima zdi, da bi se moralo o njih presojati, sami vemo, da bi bil obtoženec, ki bi si lahko pisal zakon sam, vedno pomiloščen.

Ricardo Reis ponovno prebira novice, ki jih je že bral, razglas rektorja iz Salamance, Rešimo zahodno civilizacijo, na voljo sem vam, sinovi Španije, pet tisoč pezet, ki jih je dal iz svojega žepa za Francovo vojsko, sramotno napeljevanje Azafle k samomoru, zaenkrat še ni bilo govora o svetih ženskah, a nam niti ni treba čakati, da bi ugotovili, kako bi to povedal, videli smo, kako je bil zadnjič običajni portugalski režiser enakega mnenja, na tej strani Pirenejev so vse ženske svetnice, problem je v moških, ki imajo o njih tako dobro mnenje. Ricardo Reis počasi prebira strani, zamoti se z najnovejšimi novicam i, ki bi lahko prišle od tu ali tam, iz današnjega ali drugega časa, iz sedanjosti ali iz prihod nost in preteklosti, na primer, poroke in krsti, odhodi in prihodi, najhuje je, da kljub temu, da obstaja svetovljansko življenje, ni enega samega sveta, če bi lahko izbirali med novicami, ki bi jih želeli prebrati, bi bil vsak od nas John D.Rockefeller. S pogledom ošine stran z malimi oglasi, Oddamo stanovanje, Najamemo stanovanje, glede tega je že preskrbljen, stanovanja ne potrebuje, a, glej, glej, tu je datum, na katerega bo parnik Highland Brigade odplul iz Lizbone proti Pernambucu, Riu de Janeiru, Santosu, kakšne novice nam bo prinesel ta vztrajni sel iz Viga, videti je, da je vsa Galicija stopila na stran generala Franca, nič čudnega, saj so tam njegove korenine, čustva zmorejo marsikaj. En svet se je vmešal v drugega in bralec je izgubil svoj mir, zdaj pa, ko nestrpno obrača

stran, ponovno naleti na Ahilov ščit, ki ga že dolgo ni videl. Enaka, že poznana parada slik in napisov, čudovita mandala, dih jemajoči, kalejdoskopski pogled na vesolje, kot na dlani, ki je obstalo in se ponuja motrenju, končno je mogoče prešteti gube na Božjem obličju, poznanem po domačem imenu Freire Gravador, tu je njegov portret z neizprosnim monoklom, tu je kravata, s katero nas davi, pa četudi zdravnik reče, da umremo od bolezni ali od strela, kot v Španiji, spodaj so zapisana njegova dela, o katerih smo se navadili reči, da govorijo ali opevajo neskončno Stvarnikovo modrost, katerega častno življenje ne pozna madeža, bil pa je tudi nagrajen s tremi zlatimi medaljami, najvišjo nagrado, ki jo podeljuje neki drug Bog na še višjem položaju, ki ne oglašuje v Diariu de Noticias in je prav zato morda pravi Bog. Nekoč se je Ricardu Reisu zdelo, da je ta oglas kot blodnjak, zdaj pa ga vidi kot krog, iz katerega ni izhoda, omejen in prazen, pravi pravcati blodnjak, podoben neskončni brezpotni puščavi. Na sliko Freira Gravadorja doriše bradico, monokel spremeni v naočnike, a niti s temi maskirnimi zvijačami se mu ne posreči, da bi postal podoben tistemu Donu Miguelu de Unamunu, ki se je tudi izgubil v svojem blodnjaku, iz katerega se mu je posrečilo rešiti šele tik pred smrtjo, če seveda verjamemo portugalskemu kavalirju, ki je vstal in nagovoril skupščino, v vsakem primeru pa smo lahko v dvomih, ali je bil v tistih svojih skoraj poslednjih besedah res iskren, prav do svoje obisti, ali je med dnem, ko jih je izgovoril in trenutkom, koje odšel s tega sveta, ta presvetli rektor ponovno zapadel v prejšnje samozadovoljstvo in celo sokrivdo, prikrivaje viharnost in potlačujoč upornost.

Unamunova ja in ne vznemirjata Ricarda Reisa, osupel in razdvojen je med tem, kar ve o tem času, v katerem živita tako eden kot drugi življenji, povezani z novicami iz časopisa, in obskurno prerokbo nekoga, ki je poznal prihodnost in je ni popolnoma razkril, obžaluje, da si ni upal vprašati portugalskega govorca, katere odločilne besede je izrekel Don Miguel generalu, a je nato spoznal, da je molčal zato, ker so mu jasno namignili, da ga na dan kesanja ne bo več na tem svetu.

Gospod doktor ni izvedel, katere besede so bile to, nič hudega, življenje je prekratko, da bi izvedeli vse, njegovo je bilo.

Ricardo Reis počasi ugotavlja, da se kolo usode že obrača, Milan di\stray, ki je bil v Buenos Airesu, je odpotoval v Španijo preko Ria de Janeira, človeška pota se ne razlikujejo dosti, kot vidite, zdaj prečka Atlantik, gori od vojaškega zanosa, čez nekaj dni se bo izkrcal v Lizboni, ladja se imenuje Almanzora, potem bo nadaljeval pot v Seviljo in od tam v Tetuan, kjer bo

zamenjal Franca. Milan df\.stray se bliža Salamanci in Miguelu de Unamunu, zaklical bo Naj živi smrt, potem pa. Zatemnitev.

Portugalski govorec spet prosi za besedo, ustnice se zganejo, obsveti jih črno sonce prihodnosti, a besed ni slišati, ne moremo niti ugibati, kaj neki govori.

O teh zadevah bi se Ricardo Reis srčno rad pogovarjal s Fernandom Pessoo, a ta se ne prikaže. Čas se vleče kot počasen, lepljiv val, masa staljenega stekla, na površini katerega je cela miriada bleščic, ki očarajo oko in raztresejo pozor nost, medtem ko iz globine preseva škrlatno, vznemirljivo jedro , ki je motor gibanja. Dnevi in noči si sledijo v tej pasji vročini, ki se izmenično spušča z neba in dviga z zemlje. Starca prideta na Alto de Santa Catarina šele popoldne, ne preneseta žgočega sonca, ki obdaja redke sence palm, lesket reke je preveč močan za njune trudne oči, preveč zadušljiv trepetljavi zrak za njuno kratko sapo. Lizbona odpre pipe, a ne priteče iz njih niti kapljica vode, njeni prebivalci so postali ptice v kletki z odprtim kljunom in povešenimi krili. V mestu, pogreznjenem v otopelost miru, se govori, da se španska državljanska vojna bliža h koncu, napoved je videti zanesljiva, če upoštevamo, da so čete Queipa de Llana že pri vratih Badajoza, skupaj z oddelki Tercia, njihove tujske legije, ki že nestrpno čakajo na spopad, tistemu, ki se bo zoperstavil tem vojakom, se slabo piše, tako živa je v njih želja po ubijanju. Don Miguel de Unamuno odhaja od doma proti univerzi, izkoristi tenek pas sence, ki se razteza vzdolž stavb ob poti, to sonce v Leonu žge kamne v Salamanci, a častitljivi starec začuti na svojem strogem obrazu sapico, ki prinaša vest o bojnih podvigih, v svojem zadovoljnem srcu vrača pozdrave rojakom in vojakom v generalštabu ali na ulici, ki mu salutirajo z opasačem in stegnjeno roko, vsak od njih je reinkarnacija Cida Campeadorja, ki je že v svojih časih rekel, Rešimo zahodno civilizacijo. Ricardo Reis je šel enkrat te dni ven že zgodaj zjutraj, preden je sonce pritisnilo, izkoristil je tenke trakove sence, dokler ni pripeljal taksi, ki ga je odpeljal zadihanega po Cal<;adi de Estrela navzgor, do pokopališča Radosti, ime, ki toliko obljublja, a nam vzame vse, pusti nam samo tišino, počitek pa je že bolj negotov, obiskovalcu ni več treba stopiti do informacij, saj ni pozabil ne lokacije ne številke, štiri tisoč tristo enainsedemdeset, to ni številka vrat, zato bi bilo zaman trkati in spraševati, Je kdo doma, če navzočnost živih sama po sebi ni dovolj, da bi pregnala skrivnosti mrtvih, tudi te besede ne služijo ničemur. Ricardo Reis je stopil do železne ograje, položil roko na topel kamen, sonce še ni visoko, a pripeka na to mesto, odkar je vzšlo, to so naključja topografije. Iz bližnje aleje je slišati zvok metle, ki pometa, vdova na drugi strani prečka ulico, obraz ji zakriva tančica iz krepa. Drugih znakov življenja ni. Ricardo Reis se

spusti do ovinka, kjer se ustavi in opazuje reko, morsko ustje, to ime je več kot upravičeno, saj prav tu ocean poteši svojo neustavljivo žejo, njegove sesajoče ustnice so pritisnjene ob vodne izvire s kopnega, takšne podobe, metafore, primerjave ne bodo našle mesta v strogi strukturi ode, se nam pa porodijo zjutraj, ko tisto, kar je v nas razmišljujočega, nadvladajo čustva.

Ricardo Reis se ni obrnil. Ve, da je Fernando Pessoa, ki je tokrat neviden, ob njem, morda pa se je znotraj pokopaliških zidov prepovedano prikazovati v telesu, saj bi nastala prevelika gneča, poti bi bile prenatrpane s pokojniki, recimo, da nam misel na to privabi nasmešek na obraz. Glas Fernanda Pessoe vpraša, Kaj pa počnete tukaj tako kmalu, dragi moj Reis, vam obzorja, kise odpirajo z Alta de Santa Catarina, z razgledišča pri Adamastorju, niso več dovolj, in Ricardo Reis je odgovoril, ne da bi odgovoril, Po tem morju, ki ga lahko vidiva od tukaj, pluje španski general v državljansko vojno, ne vem, ali veste, da se je v Španiji začela državljanska vojna, In potem, Slišal sem, da se bo ta general, ki se imenuje Milan di\stray, srečal z Miguelom de Unamunom, zaklical bo Naj živi smrt, in dobil odgovor, In potem, Rad bi vedel, kakšen bo odgovor Dona Miguela, Kako naj vam jaz povem nekaj, kar se še ni zgodilo, Morda vas zanima, da se je rektor univerze v Salamanci postavil na stran vojske, ki namerava strmoglaviti vlado in režim, To me prav nič ne zanima, pozabljate na pomembnost paradoksov, nekoč sem mislil, da je suženjstvo naravni zakon v življenju zdravih družb, in danes nisem zmožen razmišljati o tem, kaj naj si mislim o tem, kar sem mislil takrat in me je navedlo na to, da sem tisto tudi zapisal, Računal sem na vas, vi pa ste me pustili na cedilu, Največ, kar lahko storim, je, da vam ponudim domnevo, Katero, Da bo rektor iz Salamance odgovoril, da v nekaterih okoliščinah molčati pomeni lagati, Sem ravnokar slišal slaboten in pomensko izpraznjen vzklik naj živi smrt, ta barbarski paradoks se mi upira, general Milan d'Astray je pohabljenec, pa nočem nikogar žaliti, to lahko rečemo tudi za Cervantesa, na žalost je dandanes v Španiji preveč pohabljencev, trpim ob misli, da bi general Milan di\stray lahko postavil temelje psihologije množic, pohabljenec brez duhovne veličine Cervantesa po navadi išče tolažbo v škodi, ki jo utegne povzročiti drugim, Mislite, da bo tako odgovoril, To je ena izmed nešteto domnev, Ki pa je smiselna v povezavi z besedami portugalskega govorca, Že to, da so stvari smiselne, je nekaj, Kakšen pa je smisel Marcendine levice, Še vedno mislite nanjo, Včasih, Saj ne bi bilo treba iti v takšne skrajnosti, vsi smo namreč pohabljenci.

Ricardo Reis je sam. Na nižjih vejah brestov začenjajo peti škržati, ki so nemi, a so si izmislili svoj glas. Velika črna ladja zapluje iz morja v rečno ožino, potem pa izgine na blesketajočem vodnem ogledalu. Ta pokrajina ni videti resnična.

9

t Virgem do Pilar (pt), Virgen del Pilar (šp) (v Zaragozi, zavetnica španskosti) -

Naša Gospa od stebra.

V stanovanju Ricarda Reisa je nov glas.Majhen radio, najcenejši, kar jih je mogoče dobiti na tržišču, popularne znamke Pilot, z ohišjem iz bakelita slonokoščene barve, ki ga je izbral zato, ker zasede malo prostora in ga je lahko prenesti iz spalnice v delovno sobo, prostorov, v katerih mesečni stanovalec tega prebivališča preživi večino svojega časa. Če bi se odločil zanj že v dneh takoj po selitvi, ko je v njem še živelo navdušenje nad novim, bi imel zdaj tukaj super heterodinski sprejem nik na dvanajst vakuumskih cevi ali ventilov izrednih zvočnih zmogljivosti, ob katerem bi obnemela celotna soseščina in bi zbral pred okni vse gospodinje iz soseske, da bi se predajale užitkom ob glasbi in poslušanju oddaj, pa tudi starca, ki bi bila spet prijazna in vljudna do njega zaradi privlačne napravice. A Ricardo Reis bi bil samo rad na tekočem z novicami, diskretno in brez pompa, rad bi jih poslušal potihoma, kot domač šepet, tako se ne bi počutil obvezanega pojasnjevati samemu sebi ali skušati razvozlati, katero nemirno čustvo ga priklepa na napravo, ne bi se mu bilo treba izpraševati o skritih sporočilih v tistem kalnem očesu umirajočega kiklopa, se pravi, lučki majcene številčnice, ali je njen izraz izraz veselja, kar je kontradiktorno, če res umre, ali strahu ali usmiljenja. Veliko bolj jasno bi bilo, če bi rekli, da se Ricardo Reis ni zmožen odločiti, ali ga radostijo zmage uporniške vojske v Španiji, o katerih so poročali, ali pa nič manj slavljeni porazi sil, ki podpirajo vlado. Veliko jih bo pripomnilo, da lahko damo vse v en koš, a ni tako, človeška duša je veliko bolj zapletena, če sem zadovoljen, da je moj sovražnik v stiski, matematično ne pomeni, da bom ploskal tistemu, ki ga je spravil v godljo, to dvoje je treba razločevati. Ricardo Reis se ne bo poglabljal v svojo notranjo razklanost, dovolj mu je , pa mi oprostite neprimerni izraz, nelagodje, ki ga čuti, kot nekdo, ki nima poguma, da odere zajca, in poprosi nekoga drugega, naj to stori namesto njega, sam pa je samo priča dogodku, besen na svojo strahopetnost, tako blizu je, da lahko gleda in vdihava toplikavi vonj, ki veje iz odrtega mesa, nežno paro, ki diši, tedaj se mu v srcu ali pač tam, kjer se take stvari porodijo, porodi neke vrste stud do človeka, ki je zmožen take krutosti, kako je mogoče, da on in jaz, oba skupaj, pripadava isti človeški rasi, morda iz istega razloga sovražimo rablja ali ne jemo mesa grešnega kozla.

Lidia je bila navdušena, ko je videla radio, kako je lep, kako dobro je, da lahko poslušaš glasbo kadarkoli podnevi ali ponoči, kakšno pretiravanje, saj bo do takrat preteklo še kar nekaj vode. Je preprostega duha in razveseli jo že vsaka

malenkost, razen če pod to pretvezo ne prikriva svoje skrbi, da se je Ricardo Reis tako zanemaril, nič več mu ni mar, kako se oblači, nič več ne skrbi zase. Povedala mu je, da sta odšla iz hotela vojvodi Alba in Medinaceli, zaradi česar je bil upravnik Salvador precej nejevoljen, kajti stalnim gostom je navajen posvečati iskreno naklonjeno st, zlasti tistim z nazivom, čeprav ga v tem primeru sploh nista imela, ta dva sta bila samo Don Lorenzo in Don Alonso, Ricardo Reis se je samo šalil, ko ju je imenoval vojvodi, bil je že čas, da tej šali naredi konec. Nič čudnega, da sta se preselila. Zdaj ko se bliža dan zmagoslavja, živita zadnje trenutke eksila v sladkem razkošju, zato so hoteli v Estorilu polni tistih, ki jih v slengu družabnih kronik imenujejo izbrana španska kolonija, morda pa je množica takšnih in drugačnih vojvod in grofov tam na letovanju, Don Lorenzo in Don Alonso sta šla po sledi aristokracije, ko bosta stara, bosta pripovedovala vnukom, V časih, ko sem bil z vojvodo Alba v izgnanstvu. V njihovo korist si je radio Portugalski radijski klub pred dnevi priskrbel špansko napovedovalko s sopranskim glasom, značilnim za zarzuelo, ki bere novice o premikih nacionalistov v gracioznem Cervantesovem jeziku, naj nam Bog in on odpustita to ironijo brez humorja, ki je prej plod želje po joku, kot pa potrebe po smehu. Taka je Lidia, pogumno se trudi, da bi bila lahkotna in graciozna, čeprav jo poleg skrbi, ki ji jih povzroča Ricardo Reis, tarejo še slabe vesti v

iz Spanije, a po lastnem načinu razumevanja, ki se ujema z bratovim, Danielovim, kot smo že ugotovili. Ko sliši razglas na radiu, da je bil Badajoz bomba rdiran, plane v jok kot Marija Magdalena, kako čudno se vede, saj sploh nikoli ni bila v Badajozu, tam nima ne družine ne imetja, ki bi lahko utrpela izgubo v vojni, Le zakaj jočeš, Lidia, jo je vprašal Ricardo Reis, ona pa ni vedela, kaj naj reče, najbrž gre za nekaj, kar ji je prej povedal Daniel, kdo pa je povedal njemu, kakšne vire informacij ima, če nič drugega, se ne motimo, če rečemo, da se o vojni v Španiji veliko govori na Afonsu de Albuquerqueju, medtem ko mornarji ribajo palubo in loščijo kovino, grejo novice od ust do ust, niso vse tako slabe, kot jih skušajo naslikati časopisi in radii, ki poročajo samo o tragedijah. Morda samo na Afonsu de Albuquerqueju docela ne verjamejo obljubi generala Mole, kispada h kvadrilji matadorja Franca, ta pa pravi, da ga bomo še ta mesec slišali govoriti na Radiu Madrid, drugi general, Queipo Liano, pa že opozarja, da je vlada v Madridu že na začetku konca, upor traja šele tri tedne, pa napovedujejo, daje že mimo, Kakšne bedarije, odgovori mornar Daniel. Ricardo Reis pa medtem, ko pomaga Lidii z nerodno naklonjenostjo obrisati solze, argumentira, jo skuša pridobiti na stran svojih prepričanj, in ponavlja novice, ki jih je prebral ali slišal, Jočeš za Badajozom, pa ne veš, da so komunisti odrezali eno uho sto desetim posestnikom, potem pa so njihovim

ženskam naredili silo, se pravi, da so uboge gospe zlorabili, Kako ste to izvedeli, Prebral sem v časopisu, prebral pa sem tudi, kar je napisal neki novinar po imenu Tome Vieira, avtor knjig, da so boljševiki nekemu že staremu duhovniku izkopali oči, potem pa so ga polili z bencinom in ga zažgali. Ne verjamem, Piše v časopisu, prebral sem, Ne dvomim v vas, moj brat pravi, da se ne sme vedno verjeti temu, kar piše v časopisu, Ne morem oditi v Španijo pogledat, kaj se dogaja, moram verjeti, da je tisto, kar mi sporočajo, res, časopis ne sme lagati, to bi bil največji greh na svetu, Gospod doktor, vi ste izobražen človek, jaz pa skoraj nepismena, nekaj pa sem se vseeno naučila, resnic je veliko in si nasprotujejo, če se ne bodo borile, ne bomo vedeli, kje je laž, In če je res, da so duhovniku izkopali oči, če so ga res zalili z bencinom in ga zažgali, Potemtakem je to strašna resnica, a moj brat pravi, da bi, če bi bila cerkev na strani revežev, da bi jim pomagala na zemlji, bi bili ti reveži pripravljeni dati življenje zanjo, da se jim ne bi zvalilo v pekel, kjer že je, Kaj pa to, da so odrezali ušesa posestnikom, da so posilili njihove žene, To je še ena strašna novica, a moj brat pravi, da medtem, ko so revni na zemlji in na njej trpijo, bogataši že živijo v nebesih, čeprav so na zemlji, Vedno mi odgovarjaš z besedami svojega brata, Vi pa mi vedno govorite z besedami iz časopisov, gospod doktor.Pa še res je. V Funchalu in v nekaterih drugih krajih na otoku je prišlo do izgredov, ljudje so ropali javne urade in mlekarne, pri čemer je bilo nekaj ljudi ranjenih, nekaj pa jih je izgubilo življenje, situacija je najbrž kar resna, saj so tja poslali dve vojni ladji in letala, četo lovcev z mitraljezi, vojaški aparat, ki bi lahko začel državljansko vojno po portugalsko. Ricardo Reis ni razumel, kakšni so bili dejanski razlogi za ljudsko vstajo, kar pa naj ne preseneča, ne nas ne njega, saj so bili njegov edini vir informacij časopisi. Prižge svojega slonovinastega Pilota, morda bodo besede, ki jih bo slišal, bolj verodostojne, škoda edino, da ni mogoče videti obraza tistega, ki govori, saj bi omahljivi pogled, nenaden trzljaj obraza izdal, ali govori resnico ali laž, ko bi nam vsaj človeška domiselnost kmalu omogočila, da bi z domačega naslanjača gledali obraz tistega napovedovalca, tako bi znali razločiti laž od resnice, takrat bi se dejansko začel čas pravičnosti, pridi k nam naše kraljestvo. Ricardo Reis je prižgal Pilota, kazalec na številčnici kaže na Portugalski radijski klub, medtem ko se cevi ogrevajo, nasloni trudno glavo na radijsko ohišje, od znotraj veje topel, rahlo omamen vonj, prepusti se občutkom, ki ga prevzamejo ob tem, dokler ne ugotovi, da je gumb za zvok izključen, na hitro ga je obrnil, najprej ni bilo slišati drugega kot zamolklo brenčanje nosilnega signala, potem pavzo, nenadoma se je razlegla glasba, pesem Cara al sol con la camisa nueva, himna Falange v užitek in tolažbo izbrane španske kolonije iz hotelov v Estorilu in hotela Bragan<;a, trenutno imajo

v kazinu generalko za Srebrno noč, ki jo bo vodil Erico Braga, v salonu hotela gostje z nezaupanjem strmijo v zelenkasto ogledalo, takrat napovedovalka s Portugalskega radijskega kluba prebere telegram, ki so ga poslali portugalski legionarji veterani, ki so služili v peti diviziji španske tujske legije,20 v katerem pozdravljajo svoje nekdanje tovariše, ki sodelujejo pri obleganju Badajoza, kar srh nas spreletava ob poslušanju tega vojaškega žargona, zahodnjaška krščanska vnema, bratstvo v orožju, spomin na pretekle podvige, upanje na svetlo prihodnost za obe iberski domovini, združeni v istem nacionalističnem idealu. Po poslušanju zadnje novice v poročilih, Tri tisoč vojakov iz Maroka se je izkrcalo v Algecirasu, Ricardo Reis izklopi Pilota in se zlekne na posteljo obupan, ker je tako sam, ne razmišlja o Marcendi, misli na Lidio, morda zato, ker je bolj na dosegu roke, tako se pač reče, v tem stanovanju ni telefona in četudi bi bil, bi bil pravi škandal, če bi poklical v hotel in rekel takole, Dober večer, gospod Salvador, tukaj doktor Ricardo Reis, se me spomnite, že dolgo se nisva slišala, me veseli, tedni, ki sem jih preživel v vašem hotelu, so bili zelo prijetni, ne, ne želim sobe, rad bi samo govoril z Lidio, če bi lahko prišla k meni domov, krasno, zelo ste prijazni, če bi ji pustili za urico ali dve oditi, zelo osamljenega se počutim. Vstane s postelje, pobere razsejane liste časopisa, ki ležijo tu in tam, raztresen i po tleh, po posteljnem pregrinjalu, in preleti napovednik prireditev, a nič ga ne pritegne, v nekem trenutku ga prešine, da bi si želel biti slep, gluh, nem, trikratni pohabljenec, kot je Fernando Pessoa rekel za nas vse, ko med novicami iz Španije opazi fotografijo, ki jo je prej spregledal, tanki uporniške vojske, na katerih je odtisnjena podoba presvetega srca Jezusovega, če uporabljajo takšne embleme, potem ni nobenega dvoma, da bo to vojna brez milosti. Spomni se, da je Lidia noseča, s fantkom, kot vedno ponavlja, ta fantič bo zrasel in bo šel v vojne, ki se šele pripravljajo, ponavljam, ena vojna vodi v drugo, pa izračunajmo, na svet bo prišel enkrat marca naslednje leto, če je povprečna starost mladeničev, ki grejo v vojno, triindvajset let, štiriindvajset let, katero vojno bomo imeli leta tisoč devetsto enainšestdeset, in kje, in zakaj, in v kateri pušči, z očmi domišljije, a ne svoje, ga Ricardo Reis vidi prerešetanega s kroglami, temnolasega in bledopoltega, kot oče, fanta, ki ima samo mamo, ker ga oče ne bo priznal.

Badajoz se je predal. Španska tujska legija je po spodbudi, ki ji jo je dal navdušeni telegram portugalskih legionarjev veteranov, dosegla čudežne zmage, tako v boju na daljavo kot v spopadih mož na moža, pri čemer se je posebej odlikoval in bil izpostavljen pogum portugalskih legionarjev nove generacije, ki so se hoteli pokazati vredni svojih predhodn ikov, temu pa je treba dodati blagodejni učinek, ki ga ima vedno na nas bližina domače grude. Badajoz se je predal. Zaradi nenehnega

bombardiranja so od njega ostale samo ruševine, meči so bili polomljeni, kose skrhane, gorjače in kiji raztreščeni, predal se je. General Mola je izjavil , Napočil je čas za poravnavo računov, in arena za bikoborbe je odprla svoja vrata, da je vase sprejela ujete pripadnike milice, potem so se ta zaprla, čas je za fiesto, mitraljezi prepevajo ole, ole, ole, v bikoborski areni še ni bilo tako glasnih krikov, minotavri, oblečeni v džins, padajo drug na drugega, njihova kri se meša v medsebojni transfuziji, ko ne bo več nikogar na nogah, bodo matadorji s strelom iz pištole likvidirali tiste, ki so samo ranjeni, in če kdo izmed njih uide tej milost, bo živ pokopan. O teh dogodkih je Ricardo Reis vedel le tisto, kar je prebral v portugalskih časopisih, eden od časopisov je pospremil svoje pisanje s fotografijo bikoborske arene, na kateri je bilo videti nekaj raztresenih trupel in voz, ki je bil, kot bi stal na neprimernem mestu, ni bilo jasno, ali je bil voz, namenjen za dostavo ali za odvoz, ali je za prevažanje bikov ali minotavrov. Preostanek je Ricardo Reis izvedel od Lf die, ki je izvedela od brata, ki je izvedel od ne vem koga, morda je prišlo sporočilo iz prihodnosti, ko bodo vse stvari postale jasne. Lidia ne joče več, pravi, Ubili so jih dva tisoč, njene oči so suhe, a ustnice ji trepečejo, lica ji žarijo. Ricardo Reis jo skuša potolažiti, prime jo za roko, kot prvič, če se spominjate, a se mu izvije, ne iz zamere, a danes tega pač ne prenese. Kasneje v kuhinji, medtem ko pomiva goro umazane posode, ki se je nabrala, pa ji privrejo solze, prvič se vpraša, kaj počne tukaj, je služkinja gospoda doktorja, čistilka, prav gotovo ni njegova ljubica, kajti v tej besedi je enakost, ljubi, ljuba, naj bo moški ali ženska,21 onadva pa nista enakopravna, takrat ne ve več, ali joče za umrlimi v Badajozu ali zaradi svoje smrti, smrti ob občutku, da ni nič.Ricardo Reis v delovni sobi niti ne sluti, kaj se tu dogaja. Da bi odvrnil misli od dva tisoč trupel, kar je resnično osupljiva številka, če Lidia govori resnico, ponovno odpre The God ojthe Labyrinth, da bi nadaljeval z branjem, kjer je končal, a besede, ki jih prebere, ne tvorijo smisla, tedaj je ugotovil, da je pozabil, o čem je knjiga govorila doslej, vrnil se je na začetek, Truplo, ki ga je našel prvi šahist, je z razprtimi rokami zasedalo polja kraljevih in kraljičinih kmetov in še dve naslednji, v smeri proti nasprotnikovim figuram, in ko je prišel do te točke, je ponovno prekinil branje, pred seboj je zagledal šahovnico kot puščo in truplo mladeniča z razširjenimi rokami, kot mladeniča, ki to ni več bil, potem pa krog, izrisan v velikanskem kvadratu, areno, prekrito s trupli, ki so bila kot križana na domači zemlji, od enega do drugega je šlo presveto srce Jezusovo, da bi se prepričalo, da ni več preživelih. Ko je Lidia, potem ko je zaključila z gospodinjskimi opravili, vstopila v delovno sobo, je zagledala Ricarda Reisa z zaprto knjigo v

naročju. Videti je bilo, da spi. Tako izpostavljen je bil videti skoraj kot starček.Pogledala ga je, kot bi gledala tujca, potem je neslišno odšla. Pomislila bo, Ne bom več prišla, a ni čisto prepričana.

General Milan dl\.stray je naposled prišel in Tetuan je izdal nov razglas, Vojna brez milosti, vojna brez predaha, vojna za izkoreninjenje marksističnih črvov z upoštevanjem humanitar nih načel, kot izhaja iz besed, ki jih je izrekel general Franco, Madrida nisem še zavzel, ker nočem žrtvovati nedolžnih državljanov, dobrohotni mož, ki ne bi nikoli zaukazal pomora nedolžnih otrok, kot je to storil Herod, počakal bi, da bi zrasli, da mu ne bi ležali na vesti in da ne bi nebes prenatrpal z angelci. Nemogoče, da ti dobri vetrovi iz Španije ne bi povzročili podobn ih dogodkov na Portugalskem. Ponudbe so padle, karte so na mizi, igra je jasna, napočil je čas, da izvemo, kdo je za nas in kdo je proti nam, da prisilimo sovražnika, da se pokaže, da se izda s svojo odsotnostjo in prikrivanjem, naj prištejemo med svoje vse tiste, ki bodo zaradi posnemanja ali strahopetnosti, prevelikega stremuštva ali strahu, da bi izgubili še tistega malo, kar imajo, poiskali zavetje pod našo zastavo.

Domači sindikati so najavili, da bodo organizirali shod proti komunizmu, takoj ko se je to razvedelo, je skozi vse telo družbe zavelo ganotje, ki spremlja vse velike zgodovinske dogodke, natisnili so letake, ki sojih podpisala domoljubna društva, gospe so vsaka posamezno ali povezane v odbore zahtevale udeležbo in z namenom krepitve duha in ustrojitve uma so nekateri sindikati organizirali posebne sestanke za svoje člane, sindikat blagajničarjev in pekov, na primer, pa hotelski delavci, na fotografijah je videti uslužbence, ki pozdravljajo z iztegnjeno roko, vsak vadi svojo vlogo in čaka na veliko otvoritveno slovesnost. Na vseh sestankih prebirajo manifest državnih sindikatov in mu ploskajo, to je strastna deklaracija njihove privrženosti politični doktrini in zaupanja v narodovo usodo, kot je razvidno iz naslednjih naključno izbranih citatov, Nobenega dvoma ni, da sindikati državnih organov energično zavračajo komunizem, nobenega dvoma ni, da so nacionalni korporativni delavci do obisti portugalski in rimsko-katoliške vere, sindikati državnih organov skratka zahtevajo od Salazarja učinkovita zdravila za velike težave, sindikati državnih organov priznavajo kot edine temelje vsakršne družbene, ekonomske in politične organizacije zasebno pobudo in pravico posameznika do pridobitve lastnine, vse skupaj znotraj sistema socialne pravičnosti. In ker se borijo za isto stvar in proti istemu sovražniku, so predstavniki španske Falange spregovorili celotnemu narodu na Portugalskem radijskem klubu, Portugalsko so pohvalili, da se je sceloma posvetila osvobodilni križarski vojni,

ta trditev je sicer, resnici na ljubo, zgodovinsko netočna, saj že ptički čivkajo, da smo mi, Portugalci, v tej križarski vojni že dolga leta, a takšni so Španci, vedno hočejo biti povsod glavni, zato je bolje, da jih ne spustimo spred oči.

Ricardo Reis še nikoli v življenju ni bil na političnem shodu. Vzrok za to kultivirano nevednost najdemo v njegovem značaju, v vzgoji, ki je je bil deležen, v klasičnem okusu, ki mu je naklonjen, in tudi v neke vrste sramežljivosti, kdor pozna njegove pesm i, bo hitro našel pojasnilo za to. A protesti po državi, državljanska vojna pri sosedih, kdo ve, morda tudi vrvenje na kraju, kjer se bodo zbrali demonstranti, v bikoborski areni na Campu Pequenu, zanetijo v njem droben plamen radovednosti, le kako bo, ko se bo zbralo na tisoče ljudi, da bi poslušali govore, katerim stavkom in besedam bodo ploskali, kdaj, zakaj, prepričljivost enih in drugih, tistih, ki govorijo, in onih, ki poslušajo, izrazi na obrazih in kretnje, za moškega, kot je Ricardo Reis, ki je po naravi tako malo radoveden, lahko rečemo, da je to zanimiv notranji premik. Od doma se je odpravil zgodaj, da bi zagotovo dobil mesto, in s taksijem, da bi hitreje prispel. Noč je topla, saj je konec avgusta. Tramvaji, na izredni vožnji, vozijo mimo natrpani do zadnjega, da kar pokajo po šivih, potniki bratsko ogovarjajo tiste, ki grejo peš, nekateri bolj nacionalistično gorečni vzklikajo, Naj živi Nova država. Videti je prapore sindikatov, ki jih, ker ni niti sapice, vihtijo praporščaki, da pokažejo njihove barve in embleme, tu je korporativna heraldika še vedno okužena z republikansko tradicijo, zadaj hodi korporacija, ceh, obrt, če uporabimo primerni stanovski besednjak iz prejšnjih časov. Ricarda Reisa takoj po vstopu v areno ponese s sabo mogočna reka ljudi, znajde se med bančnimi uslužbenci, kivsi nosijo na roki moder trak s Kristusovim križem in začetnicami SNB, Nacionalni sindikat bančnih uslužbencev, res je, da patriotizem kot absolutna vrlina oprošča vse ekscese in zgladi vsa protislovja, kot na primer to, da so bančni uslužbenci prevzeli za svoj prepoznavni znak križ tistega, ki je v preteklosti izgnal iz templja trgovce in menjalce, prve veje tega drevesa, prve cvetove tega sadeža. Še sreča, da Jezus ni kot volk v basni in dopušča tveganje, da se ljudje motijo, če ne, bi jih pomoril kot jagnjeta in ne bi čakal, da bi odrasli v trmaste ovne, kakršni so jim dali življenje. Nekoč je bilo vse preprosteje, kdorkoli je bil lahko bog, zdaj pa zapravljamo čas tako, da se sprašujemo, ali voda že pride blatna iz izvira ali se je skalila po poti.

Arena je skoraj polna, a Ricardo Reis si je našel dobro mesto na klopi na soncu, ki danes ni pomembno, saj so vse le sence in tema, dobra stvar njegovega sedeža je, da ni predaleč od govorniške tribune, tako bo lahko videl njihove obraze, niti preblizu, tako da ima lep razgled na celoten prostor.Prapori in sindikati še kar prihajajo, sindikati vsi pripadajo državnim

ustanovam, prapori pa ne, kar je razumljivo, saj nam ni treba pretiravati z vzvišenim simbolom domovine, da ugotovimo, da smo med Portugalci, in brez bahanja lahko rečemo, da med najboljšimi. Klopi so polne, prostor je samo v sredini arene, kjer prapori najbolj pridejo do izraza, kar pojasni, zakaj jih je tam doli toliko. Znanci in kolegi se pozdravljajo, tisti, ki so zunaj vzklikali Novi državi, mnogo jih je, mrzlično stegujejo roko, neutrud no vstanejo in spet sedejo vsakič, ko pride noter nov prapor, salutirajo po rimsko, oprostite, da toliko ponavljamo , mi in oni, o tempora, o mores, Viriato in Sertorij sta si tako prizadevala, da bi izgnala cesarske okupatorje iz domovine, če cesarstvo ni bilo pravno, bi moralo za dejan sko priznanje tega zadostovati pričanje okupirancev, tako sta se trudila, zdaj pa se je vrnil Rim v podobi njihovih potomcev, nedvomno je najlažja prevlada tista, da kupiš ljudi, včasih jih sploh ni treba kupiti, saj se poceni ponujajo, v zameno za kos blaga, ki ga nosijo na roki, ali za pravico do nošenja kristusovega križa kot emblema, tokrat z malo začetnico, da ne bi bil škandal tako velik. Godba na pihala igra znane melodije, da med čakanjem čas hitreje mine. Končno pridejo funkcionarji, tribuna se napolni, zavlada mrzlično razburjenje.Razlegajo se domoljubni vzkliki, Portugalska Portugalska Portugalska, Salazar Salazar Salazar, ki pa ga ni tu, pride samo, kadar se mu zazdi, na kraj in ob času, ki ju izbere sam, Portugalska pa je tukaj, nič čudnega, saj je povsod. Na desni strani tribun so mesta, ki so bila doslej prazna, zasedli fašistični delegati iz Italije s črnimi srajcami in na njih obešenimi odlikovanji, kar je sprožilo precejšnjo zavist domačega življa, na levi strani pa nacistični delegati z rjavimi srajcami in trakom s svastiko na roki, vsi so pozdravili množico z iztegnjenimi rokami, ta pa jim je odgovorila nekoliko manj spretno, a z veliko pripravljenostjo za učenje, takrat so vstopili španski falangisti z nam že dobro znanimi modrimi srajcami, njihova uniforma je iz treh različnih barv, povezuje pa jih en sam resnični ideal. Množica je, kot en sam mož, na nogah, njeni vzkliki se dvigajo v nebo, to je univerzalni jezik, ki ga imenujemo vpitje, babilonski stolp je končno enoten v kretnji, Nemci ne znajo portugalsko niti kastiljsko niti italijansko, Španci ne znajo nemško niti italijansko niti portugalsko, Italijani ne znajo kastiljsko niti portugalsko niti nemško, Portugalci pa znajo zelo dobro kastiljsko, usted za vikanje, quanto vale za nakupe, gracias za hvala, a če srca bijejo v sozvočju, je en krik dovolj, Smrt boljševizmu v vseh jezikih.

Stežka je zavladala tišina, godba je zaključila vojaško koračnico s tremi udarci na boben, najavijo prvega govorca večera, delavca Gilberta Arroteio iz Mornariške orožarne, kako so ga prepričali v to, ostaja skrivnost med njim in skušnjavo, drugi je bil na vrsti Luis Pinto Coelho, predstavnik Portugalske mladine, z njim se je razkril osnovni namen tega shoda, saj je

popolnoma brez ovinkarjen ja pozival k ustanovitvi nacionalistične milice, tretji je spregovoril Fernando Homem Cristo, četrti Abel Mesquita, oba predstavnika sindikatov iz sindikatov državnih organov iz Setubala, peti Antonio Castro Fernandes, ki bo kasneje postal minister, in šesti Ricardo Durao, major po činu, ki se je v tako visoki stopnji odlikoval tudi po prepričljivosti, čez nekaj tednov bo ponovil današnji govor v Evori, tudi v bikoborski areni, Tu smo se zbrali, združeni v istem domoljubnem idealu, da povemo in pokažemo vladi našega naroda, da smo zvesti in vdani nadaljevalci slavne luzitanske tradicije in zgodovine in vrlih prednikov, ki so dali svetu nove svetove in širili vero in imperij, naj povemo tudi, da smo se ob zvokih fanfar, tub in trobent zbrali, kot bi bili eno okoli Salazarja, genija, ki je posvetil svoje življenje služenju domovini, nazadnje pa še sedmi govorec po vrsti, a prvi po politični pomembnosti, Jorge Botelho Moniz, tisti s Portugalskega radijskega kluba, ki prebere predlog, v katerem se od vlade zahteva ustanovitev državljanske legije, ki bi se ukvarjala izključno s služenjem narodu, kot je storil Salazar, edino prav je, da sledimo njegovemu zgledu, kolikor nam naše skromne zmožnosti omogočajo, to je odlična priložnost, da se spomnimo prilike o sedmih vejicah, ki jih je lahko zlomiti, če so vsaka posebej, skupaj pa tvorijo nezlomljiv snop ali butaro, besedi, ki imata samo v slovarjih enak pomen, ne vemo, kdo je to pripomnil, čeprav ni dvoma, kdo to pripombo ponavlja. Ko je množica slišala, da je govora o državljanski legiji, je ponovno vstala, ponovno kot en sam mož, če rečemo legija, rečemo uniforma, če rečemo uniforma, rečemo srajca, zdaj nam preostane samo še odločitev, kakšne barve bo, o tem vprašanju ne bomo razpravljali tukaj, v vsakem primeru pa ne bomo, da nam ne bodo rekli papagaji, izbrali črne, rjave ali modre, bela se zelo hitro umaže, rumena pomeni obup, rdeča pa, Bog nas obvarji , vijolična je barva Kristusa na križevem potu, torej nam preostane samo še zelena, naj nam čedni mladci iz Portugalske mladine povedo, medtem ko čakajo, da dobijo uniforme, da ne sanjajo o ničemer drugem. Shod se bliža h koncu, dolžnost je izpolnjena. Umirjeno , kot je pričakovati od Portugalcev, množica odide s prizorišča, nekateri vzklikajo, a ne tako glasno, najbolj skrbni zastavonoše zvijejo zastave in jih vtaknejo v zaščitne toke, glavni žarometi v areni so že ugasnili, zdaj je komaj dovolj svetlobe, da se demonstranti ne izgubijo na poti. Zunaj se polnijo tramvaji, najeti posebej za to priložnost, tam je tudi nekaj avtobusov za tiste, ki so prišli od dlje, vrste ljudi čakajo, da se vkrcajo. Ricardo Reis kljub temu, da je bil ves čas na prostem, nad njim samo nebo, čuti potrebo po tem, da bi zadihal, se nadihal svežega zraka. Odslovi taksije, ki pripeljejo, ki jih takoj pograbijo drugi, prišel je na zabavo, a ni spadal tja, prečka avenijo, pride na drugo stran, kot bi prišel z drugega

kraja, slučajno je šel tam mimo, še predobro vemo, kako težko se izognemo naključjem. Peš gre skozi vse mesto, kjer ni sledu o domoljubnem pohodu, ti tramvaji vozijo po drugih progah, taksiji pa dremajo na svojih postajališčih. S Campa Pequena do Alta de Santa Catarina je skoraj pet kilometrov, precejšnja razdalja za tega zdravnika, človeka pretežno zapečkarskih navad. Ko pride domov, ga bolijo noge, kakšna muka, odprl je okno, da prezrači zadušljivo sobo, tedaj se je zavedel, da vso pot niti pomislil ni na to, kar je videl in slišal, mislil je, da je, da je pomislil, ko pa se je zdaj hotel spomniti, mu ni prišla na misel ena sama ideja, misel, komentar, bilo je, kot bi ga nosil oblak ali pa bi bil sam oblak in bi lebdel. Želel je razmišljati, se poglobiti v stvar, oblikovati mnenje in o njem razpravljati s samim seboj, pa se mu ni posrečilo, edino, kar je imel pred seboj, so bile črne, rjave in modre srajce, bile so tam, skoraj na dosegu roke, ti ljudje so branili zahodno civilizacijo, moje Grke in Rimljane, kakšen govor bi imel Don Miguel de Unamuno, če bi ga povabili na shod, morda bi sprejel povabilo in spregovoril med Duraom in Mon izem, se pokazal množicam, Tu sem, sinovi Portugalske, ljudstvo samomorilcev, ljudje, ki ne kričijo Viva la muerte, temveč živijo z njo, to je vse, kar imam povedati, še sam bi potreboval nekoga, ki bi mi pomagal, zdaj ko sem star in šibak. Ricardo Reis zre v temno noč, kdor bi imel slutnje in znal razbirati znamenja, bi rekel, da je nekaj v zraku. Že zelo pozno je, ko Ricardo Reis zapre okno, na koncu je vse, kar je potuhtal, Nikoli več ne bom šel na shod, skrtačil je suknjič in hlače, v tem gibu je zavel z njiju vonj po čebuli, kaj tako nenavadnega, prisegel bi lahko, da ni sedel zraven Victorja.

Naslednji dnevi prinašajo obilico novic, kot bi se zaradi shoda na Campu Pequenu svet vrtel hitreje, običajno takšne doživljaje imenujemo zgodovinski dogodki. Skupina severnoameriških finančnikov je sporočila generalu Francu, da so pripravljeni finančno podpreti špansko nacionalistično revolucijo, tega se je gotovo spomnil vplivni John D. Rockefeller, napak bi bilo skrivati vse pred njim, v New York Timesu je bila objavljena novica o vojaškem udaru v Španiji, seveda z vsemi previdnostnimi ukrepi, da ne bi ranili že tako opešanega starčkovega srca, a nekaj tveganj obstaja, ki se jim ni mogoče izogniti, kar bi lahko privedlo do večjih nevšečnosti. V škofijah blizu Schwarzwalda so nemški škofje naznanili, da se bosta katoliška cerkev in rajh borila z ramo ob rami proti skupnemu sovražniku, Mussolini ni hotel zaostajati za tem razboritim razkazovanjem moči, zato je obvestil svet, da lahko v zelo kratkem času mobilizira osem milijonov mož, mnogo od njih še evforičnih od zmage nad drugim sovražnikom zahodne civilizacije, Etiopijo. Povrnimo se k svojemu očetovskemu gnezdu, poleg vse večjega števila prostovoljcev, ki se želijo pridružiti Portugalski mladini, je že na tisoče vpisanih v Portugalsko

legijo, kakor se bo imenovala, podsekretar za korporacije je izdal depešo, v kateri s kar najbolj sočnimi izrazi hvali vodstvo sindikatov državnih organov in njihovo domoljubno pobudo za politični shod, talilni lonec, v katerem se kujejo nacionalistična srca, zdaj ne bo moglo nič preprečiti izgradnje Nove države. Piše tudi, da predsednik Sveta obiskuje vojaške objekte, bil je v tovarni vojaških sredstev v Brau de Prata, bil je v skladišču orožja v Beirolasu, o obiskih v drugih krajih vas bomo pravočasno obvestili, zato ga nekateri že kličejo Esteves, namesto Salazar.

Iz časopisov Ricardo Reis izve, da je šel Afonso de Albuquerque v Alicante iskat begunce, in v srcu mu je težko, saj je tako navezan na potovanja s to ladjo, tako se reče, v resnici pa je to treba razumeti kot njegove čustvene odnose, Lidia mu ni povedala, da je njen brat mornar odplul na morje, v humanitarno misijo. Pravzaprav Lidie zadnje čase sploh ni bilo, umazana obleka se kopiči, na pohištvu in predmetih se nabira prah, stvari pa postopoma izgubljajo svoje obrise, kot bi bile utrujene od tega, da obstajajo, to pa je lahko tudi učinek oči, ki so se jih naveličale gledati. Ricardo Reis se nikoli ni počutil tako samega. Spi skoraj ves dan, na nepostlani postelji, na kavču v delovni sobi, zgodilo se mu je celo, da je zadremal v stranišču, a samo enkrat, kajti planil je pokonci na smrt prestrašen, saj je sanjal, da je tam umrl, s spuščenimi hlačami, mrtvak, ki ga ni mogoče spoštovati, si ni zaslužil, da je živel. Napisal je pismo Marcendi, a ga je raztrgal. Pismo je bilo dolgo več strani in je oživilo celo arheologijo spomina, od prvega večera v hotelu, napisano je bilo tekoče, roka se mu ni ustavljala, zapis še kako živih spominov, ko pa je Ricardo Reis prišel do sedanjega dne, ni vedel, kaj naj še napiše, prositi ne smem, dati nimam, tedaj je pobral vse liste, jih poravnal, odvihal zavihane robove nekaterih in jih premišljeno raztrgal, dokler od njih ni ostalo drugega kot majceni koščki, da ni bilo mogoče videti niti ene same cele besede. Ni jih vrgel v smeti, zdelo se mu je, da se mora tej poslednji degradaciji izogniti, zato je odšel od doma pozno ponoči, ko so že vsi v ulici spali, in je svoj dež iz konfetov, žalostni karneval, raztrosil po rešetkah parka, jutranji vetrič pa jih je odnesel na strehe, močnejši veter jih bo odpihnil še dlje, a do Coimbre ne bodo prispeli. Čez dva dni je na list papirja prepisal svojo pesem, Pogrešam že to po letje, ki sem mu priča , vedoč, da se je ta prva resnica že sprevrgla v laž, saj ni pogrešal ničesar, čutil je le, da je neskončno zaspan, danes bi napisal nove pesmi, če bi bil zmožen pisati, pogrešal je, a pogrešal je v času, ko je hrepenenje še občutil. Na ovojnico je napisal Marcenda Sampaio, poštno ležeče, Coimbra, ko bodo minili meseci in se naslovnica ne bo oglasila, bo pismo odromalo v poštno skladišče, če pa bo vestni in nezaupljivi uslužbenec, ki smo ga že omenili, odnesel pismo v notarsko

pisarno doktorja Sampaia, kot smo se bali, morda ne bo nič narobe, ko bo prišel domov, bo oče rekel hčerki, potem ko bo odprl pismo, kot je njegova očetovska dolžnost, Očitno imaš neznanega občudovalca, in Marcenda bo prebrala pesem in se smehljala, niti na misel ji ne pride, da je od Ricarda Reisa, saj ji ni nikoli povedal, da je pesnik, čeprav je pisava podobna, a to je le naključje, nič drugega.

20 Peta divizija španske tujske legije, Tercio ali tujski polk.

21 V portugalščini je v obeh sploh amante.

Ne bom več prišla, je rekla Lidia, pa prav v tem trenutku trka na vrata. V žepu ima ključ stanovanja, a ga ne uporabi, ima pač svoje zadržke, rekla je, da ne bo več prišla, tako da bi bilo neprimer no, če bi zdaj vtaknila ključ v ključavnico, kot bi odklepala vrata svojega doma, kar ta nikoli ni bil, danes pa še manj, če je sploh mogoče, da je kaj še manj kot nikoli, pa pristanimo, da je to možno, saj ne poznamo končne usode besed. Ricardo Reis je šel odpret, prikril je presenečenje, in ker je Lidia cincala, ali naj vstopi v sobo, ali naj gre v kuhinjo, se je odločil, da bo odšel v delovno sobo, ona pa naj gre za njim, če želi. Lidia ima oči vse zabuhle in rdeče, morda se je po velikih bojih z navdušenjem, da bo kmalu mati, odločila, da se otroka znebi, po izrazu na njenem obrazu sodeč ni videti, da ji je takšno žalost povzročil padec Iruna ali obleganje San Sebastiana. Pravi, oprostite, gospod doktor, nisem mogla priti, a skoraj v isti sapi se popravi, Ni bilo zaradi tega, mislila sem, da me ne potrebujete več, in se je spet popravila, Naveliča na sem tega življenja, ko je to izrekla, je stala tam in čakala, prvič je gledala Ricardu Reisu v oči, zazdel se ji je postaran, morda je bolan, Pogrešal sem te, je rekel in obmolknil, izrekel je namreč vse, kar je imel povedati. Lidia je naredila dva koraka proti vratom, šla bo v sobo in postlala, šla bo v kuhinjo pomit posodo, šla bo namočit obleko v korito, a ni prišla zaradi tega, čeprav bi morda vse to lahko postorila kasneje. Ricardo Reis se zave, da je tu iz drugih razlogov, zato jo vpraša, Zakaj ne sedeš, potem reče, Povej mi, kaj je narobe, tedaj Lidia po tihem zajoka, Je zaradi otroka, vpraša, ona pa odkima, sredi solz ga celo očitajoče pogleda, potem pa bušne iz nje, Zaradi mojega brata. Ricardo Reis se spomni, da se je Afonso de Albuquerque vrnil iz Alicanteja, pristanišča, ki je še vedno pod nadzorom španske vlade, sešteje dva plus dva in ugotovi, da je štiri, Je tvoj brat dezertiral in ostal v Španiji, Moj brat je prispel nazaj z ladjo, Kaj je torej, Prava katastrofa bo, prava katastrofa, Joj, res ne vem, o čem govoriš, povej mi, za kaj gre, Ladje, obmolknila je, da si je otrla oči in obrisala nos, se bodo uprle in odplule na odprto morje, Kdo ti je to povedal, Daniel, zelo zaupno, a ta skrivnost me tako teži, da sem jo morala povedati nekomu, ki mu zaupam, pomislila sem, da ste to vi, gospod doktor, na nikogar drugega se ne morem obrniti, nikogar nimam, mati ne sme niti v sanjah izvedeti. Ricardo Reis se začudi, da v sebi ne zazna nobenega čustva, morda je takšna naša usoda, da vemo, kaj se bo zgodilo, da vemo, da se temu ne moremo izogniti, in ostanemo mirni ter zgolj gledamo, kako se pred našimi očmi odvija predstava sveta, in smo le njeni opazovalci, tudi ko

vemo, da jo gledamo zadnjič, saj nas bo s tem svetom konec, Si prepričana, je vprašal, a je to rekel samo zato, ker nam je v navadi, da damo naši strahopetnosti pred usodo še zadnjo priložnost, da se vrne, da se pokesa. Ona je vsa v solzah prikimala in čakala na prava vprašanja, takšna, na katera je mogoče odgovoriti samo neposredno, če mogoče le z ja ali ne, a to ju naštvo presega človeške zmožnosti. Če jih ni, nam prav pridejo tudi, na primer, Kaj nameravajo, gotovo ne mislijo, da bo dovolj, da odplujejo na odprto, pa bo padla vlada, Mislijo odpluti do Angre do Heroismo, osvoboditi politične zapornike, zavzeti otok in počakati, da tu izbruhnejo nemiri, Kaj pa, če ne bodo, Če ne bodo, potem bodo odpluli do Španije in se pridružili vladnim silam, To je čista norost, saj ne bodo prišli niti do morja, To sem tudi sama rekla bratu, a ne poslušajo nikogar, Kdaj mislijo to storiti, Ne vem, ni mi povedal, enkrat te dni, Kaj pa ladje, s katerimi ladjami bodo šli, Z Afonsom de Albuquerqueom, potem pa še z Daom in Bartolomeuom Diasem, To je norost, ponavlja Ricardo Reis, a ne razmišlja več o zaroti, ki mu jo je tako naivno razkrila. Spominja se dne, ko je prispel v Lizbono, protitorpedne ladje v doku, z zastavami, mokrimi kot premočenimi cunjami, svojimi mrtvimi trupi, pobar vanimi z mrtvaško sivo, Dao je tista najbližje, mu je rekel postrešček, zdaj bo Dao odplula na morje kot upornica, Ricardo Reis se je zavedel, da je globoko zavzdihnil, kot bi bil sam na premcu ladje in bi mu slan veter in grenka pena bičala obraz. Ponovil je, Kakšna norost, a njegov glas postavlja na laž izgovorjene besede, je v njem prizvok upanja ali se nam je samo zdelo, to bi bilo absurdno, saj on nima upanja, Morda pa se bo še vse srečno izteklo, kaj pa če bodo odstopili od načrta, če ne, pa bodo morda, če bodo vztrajni, pripluli do Angre, bomo videli, kako se bodo stvari razvile, ti pa ne joči, solze ne bodo pomagale, morda pa si bodo premislili, Ne bodo si premislili, ne poznate jih, gospod doktor, v to sem tako prepričana, kot mi je ime Lidia. Ko je izrekla svoje ime, se je nenadoma zavedela, da ima opravke, Danes vam ne morem pospraviti stanovanja, moram hitro nazaj v hotel, prišla sem si samo olajšat vest, upam, da niso opazili, da me ni. Na žalost ti ne morem pomagati, Oni bodo potrebovali pomoč, prepluti bodo morali kar lep kos reke, preden bodo prišli do morja, prosim vas edinole, da za nič na svetu ne rečete besedice nikomur, čuvajte to skrivnost, ki je sama nisem bila zmožna obd ržati samo zase, Ne skrbi, molčal bom kot grob. Molčal je kot grob, a ustnice so se mu ravno toliko razmaknile, da jo je poljubil v tolažbo, Lidia je zastokala, ker se je počutila tako nesrečno, čeprav bi v njenem stoku lahko zaznali še nek globlji zven, mi, ljudje, smo pač taki, čutimo več stvari hkrati. Lidia je odšla dol po

stopnicah, Ricardo Reis je proti svoji navadi stopil do stopnišča, pogledala je gor, dvignil je roko v slovo, oba sta se nasmehnila, v življenju so popolni trenutki, ta je bil eden od njih, kot stran, na kateri je bilo nekaj napisano, potem pa je spet prazna.

Naslednji dan, ko je šel Ricardo Reis na kosilo, se je ustavil v parku in opazoval bojne ladje tam daleč, nasproti Terreira do Pa<;o. Na splošno se je slabo spoznal na bojne ladje, vedel je samo, da so izvidniške ladje večje od protitorpednih, a na daleč so se mu vse zdele enake, to ga je spravljalo v obup, razumel je, da ne more ugotoviti, katera je Afonso de Albuquerque ali pa Bartolomeu Dias, ki ju ni poznal, a Dao je poznal, odkar je prišel na Portugalsko, postrešček mu je rekel, Ta je, besede, ki so se izgubile v vetru. Lidia je najbrž sanjala ali pa se je brat malo pozabaval na njen račun z nenavadno zgodbo o zaroti in uporu, da bodo ladje odplule na morje, tri od tistih, kiso tam zasidrane na svoje boje, tako mirne kot so lahko v lahnem vetru, in fregate, ki plujejo po reki navzgor, in trajekti za Cacilhas, ki neutrudno vozijo sem in tja, in galebi, modro nebo brez oblačka, in sonce, ki tako močno sije tam, kjer je, kot tudi na pričakujočo reko, navsezadnje je res, kar je mornar Daniel povedal sestri, pesnik je zmožen začutiti nemir, ki spreletava to vodovje, Kdaj bodo odrinili, Enkrat te dni, je odgovorila Lidia, Ricarda Reisa stisne v grlu od tesnobe in oči mu preplavijo solze, tako se je začelo tudi veliko Adamastorjevo tarnanje.

Že odhaja, ko zasliši glasove, ki razburjeni kličejo, Tam doli, tam doli, to sta starca, in drugi ju sprašujejo, Kje, kaj je, in otroci, ki so se igrali kovtre šivat, se ustavijo in kričijo, Glej, balon, glej, balon, Ricardo Reis si je obrisal oči s hrbtnim delom dlani in videl, da se z druge strani reke dviga velikanski zrakoplov, najbrž je bil Graf Zeppelin ali pa Hindenburg, prišel je odvreč pošto za Latinsko Ameriko. Na krmilu ima svastiko v beli, rdeči in črni barvi, podoben je zmajem, ki jih otroci spuščajo v zrak, simbol pa je izgubil svoj prvotni smisel, postal je prej grožnja, ki lebdi, kot zvezdni utrinek, ki šine v nebo, čudni soodnosi med ljudmi in znamenji, spomnimo se svetega Frančiška Asiškega, ki je bil ssvojo krvjo zvezan s Kristusovim križem, in križa tega istega Kristusa na ročnih trakovih bančnih uslužbencev na poti na politični shod, pravi čudež, da se človek ne izgubi v tej poplavi pomenov, ali pa je resnično izgubljen in se v tej izgubljenosti vsak dan znova prepozna.

Hindenbu rg je s hrumečimi motorji v višavah preletel reko v smeri proti gradu, potem pa je izginil za hišami, hrum se je postopoma polegel, zrakoplov bo odvrgel pošto v Porteli de Sacavem, kdo ve, morda bo nato Highland Brigade odpeljal pošto naprej, zelo verjetno , zdi se nam, da je na svetu mnogo različnih poti, ker ne opazimo, kolikokrat se te ponavljajo.

Starca sta spet sedla, otroci so se spet igrali kovtre šivat, zračni tokovi so mirni in tihi, Ricardo Reis ne ve več, kot je vedel, ladje mirujejo v naraščajoči popoldanski vročini, s premci, obrnjenimi proti morju, najbrž je za mornarje čas za kosilo, danes kot vsak drugi dan, razen, če je ta njihov zadnji. V restavraciji si je Ricardo Reis nalil vina v kozarec, potem ga je nalil še nevidnemu gostu, in ko ga je prvič nesel k ustom, ga je privzdignil v zdravico, ker ne moremo pokukati v njegovo glavo, da bi vedeli, komu ali čemu je nazdravil, se ravnajmo kot natakarji, ki se na to ne ozirajo, kajti ta gost je res malo čuden, a še zdaleč ne med najbolj čudnimi.

Popoldne je zelo lepo.Ricardo Reis je odšel dol do Chiad a, do ulice Nova do Almada, hotel si je ogledati ladje od blizu, z nabrežja, in ko je hodil čez Terreiro do Pa<;o, se je spomnil, da v vseh teh mesecih ni bil v kavarni Martinho da Arcada, Fernandu Pessoi se je takrat zdelo, da bi bilo neprevidno izzivati spomine na te dobro znane stene, potem pa nekako ni naneslo, nobeden od njiju se ni spomnil nanjo, Ricardo Reis ima opravičilo, toliko let je bil v tujini, da je že izgubil navado zahajati v to kavarno, če jo je sploh kdaj imel, pa je z oddaljenostjo zvodenela. Tudi danes ne bo šel tja. Ladje, ki lebdijo na svetleči vodi, so s sredine trga videti kot miniature, ki jih prodajalci igrač razstavijo v vitrini, na ogledalu, da bi bile videti kot flota v pristanišču. Od bliže, z roba nabrežja, se vidi zelo malo, nobenega imena, samo mornarje, ki hodijo gor in dol po palubi, na tej razdalji so videti neresnični, če govorijo, jih ne slišimo, kaj razmišljajo, pa je skrivnost. Ricardo Reis je bil takole zatopljen, v svojem svetu, ne vedoč, kaj ga je pripeljalo sem, samo strmel je, nič drugega, ko je nenadoma zaslišal poleg sebe glas, Ste prišli pogledat ladje, gospod doktor, prepoznal ga je, to je Victor, najprej je bil začuden, ne zato, ker je bil oni tam, temveč, ker ga vonj ni izdal, tedaj je spoznal, zakaj je tako, Victor je bil namreč obrnjen proti vetru. Ricardu Reisu je začelo srce hitreje biti, je Victor kaj posumil, se je o uporu mornarjev že razvedelo, Ladje in reko, je odgovoril, lahko bi omenil tudi fregate in galebe, lahko bi rekel tudi, da je prišel na trajekt za Cacilhas, da bi užival v vožnji čez reko, gledal, kako skačejo delfini, a je samo ponovil, Ladje in reko, na hitro se je umaknil, sam pri sebi pa si je govoril, da se je obnašal neumno, moral bi se sproščeno pogovarjati z njim. Če ima kakšno informacijo o tem, kaj naj bi se pripravljalo, se mu je gotovo zdelo sumljivo, da sem bil tam. Tedaj je Ricarda Reisa prešinilo, da bi moral obvestiti Lidio, to je bila njegova dolžnost, a si je takoj premislil, Kaj naj ji sploh rečem, da sem na trgu Terreiro do Pa<;o srečal Victorja, lahko je bilo samo naključje, tudi policisti radi gledajo reko, morda je imel celo prosto in je šel mimo, v sebi je začutil klic duše pomorščaka, ki je v vseh

Portugalcih, in ker je zagledal gospoda doktorja, se mu je zdelo edino pravilno, da ga pozdravi, v spomin na dobre stare čase. Ricardo Reis je šel mimo glavnih vrat hotela Bragan<;a, se povzpel po ulici Alecrim, tam je bil napis, izrezan v kamen, clinica de enfermed ades de los ojos y quirurgicas, A. M ascar6, 1870, ni navedeno, ali je imel ta Mascar6 diplomo medicinske fakultete ali je bil običajen praktik, v tistih časih so bile zahteve po dokazilih manj stroge, pa tudi v teh niso pretirane, samo spomnimo se Ricarda Reisa, ki je zdravil srčne bolnike brez specializacije za to. Šel je po poti kipov, E<;a de Queir6s, Chiado, DArtagnan, ubogi Adamastor od zadaj, pretvarjal se je, da spomenike občuduje, počasi je šel trikrat okoli vsakega, počutil se je, kot da se igra ravbarje in žandarje, a se je pomiril, saj Victorja ni bilo za njim.

Popoldne se je počasi prevesilo v večer. Lizbona je umirjeno mesto s široko reko zgodovinskega pomena. Ricardo Reis ni odšel ven na večerjo, umešal si je dve jajci in ju dal v prerezano kajzerico, ta borni obrok pa pospremil s kozarcem vina, a še to je komaj spravil dol po grlu. Bil je živčen, nemiren. Bilo je že enajst preč, ko je šel dol do parka pogledat, kaj je z ladjami, videl je le njihove pozicijske luči, zdaj ni razločil niti med izvidniškimi in protitorpednimi ladjami. Bil je edina duša na Altu de Santa Catarina, Adamastorja ni mogoče šteti zraven, njegova okamnelost je postala dokončna, grlo, kije hotelo zakričati, je obmolknilo, njegov obraz vzbuja grozo. Ricardo Reis se je vrnil domov, gotovo ne bodo odrinili ponoči, saj bi bilo tvegano, da bi nasedli. Legel je napol oblečen, zaspal je pozno, se prebudil in spet zaspal pomirjen, ker je doma vladala tako popolna tišina, prva jutranja svetloba je vstopala v sobo skozi reže oknic, ko se je prebudil, ponoči se ni nič zgodilo, zdaj, ko se je začel nov dan, je bilo videti nemogoče, da bi se lahko kaj zgodilo. Očital si je, da je zaspal oblečen, samo sezul se je in si slekel suknjič ter snel kravato, Okopal se bom, je rekel, sklonil se je, da bi pod posteljo poiskal copate, ko je zaslišal prvi topovski strel. Hotel je verjeti, da se je zmotil, morda je spodnjim sosedom padlo kaj izredno težkega na tla, morda kos pohištva, mogoče se je gospodinja onesvestila, a odjeknil je še drug strel, šipe so zažvenketale, najbrž ladje obstreljujejo mesto. Odprl je okno, na ulici so bili ljudje prestrašeni, neka ženska je zakričala, Joj, to je revolucija, in se je pognala v beg po ulici navzgor, v smeri proti parku. Ricardo Reis se je hitro obul, si nadel suknjič, še dobro, da se ni slekel, kot bi uganil, sosedi sta že bili na stopnišču, oviti v domače halje, ko sta videli, da prihaja zdravnik, zdravniki pa vedo vse, sta ga čisto iz sebe vprašali, Je kdo ranjen, gospod doktor, če se mu tako mudi, so ga gotovo klicali na nujno dolžnost. Pa sta šli za njim in si medtem pokrivali gola vratova, a sta obstali ob vhodu v stavbo, saj ju je bilo sram, da bi se bolj izpostavljali. Ko je prišel

Ricardo Reis do parka, je bilo tam že veliko ljudi, pravi privilegij je stanovati v tej soseski, saj v Lizboni ni boljšega kraja, od koder je mogoče gledati ladje, kipriplujejo ali odplujejo.Mesta niso obstreljevale bojne ladje, temveč so s trdnjave Almada streljali nanje. Na eno od njih. Ricardo Reis je vprašal, Katera ladja je to, imel je srečo, saj je naletel na nekoga, ki se je spoznal, Afonso de Albuquerque. To je bila torej ladja, na kateri je bil Lidijin brat, mornar Daniel, ki ga ni nikoli srečal, za trenutek si je skušal predstavljati njegov obraz, pred seboj je zagledal Lidijinega, v tem trenutku tudi ona najbrž stoji ob oknu hotela Bragan<;a ali pa je kar v uniformi sobarice odšla ven na ulico, stekla je čez Cais do Sodre, zdaj stoji na nabrežju in si vijoče roke stiska k prsim, morda joče, morda so njene oči suhe in njena lica pordela, nenadoma zakriči, ker Afonsa de Albuquerqua zadene strel, potem še eden, nekateri na Altu de Santa Catarina ploskajo, v tistem trenutku se prikažeta starca, skoraj sta spustila dušo, tako sta zadihana, kako se jima je posrečilo priti tako hitro, saj stanujeta v soseski čisto spodaj, a raje bi umrla, kot pa zamudila to predstavo, kljub temu, da bi umrla ravno zato, ker je nista zamudila. Vse skupaj je kot sen.

Afonso de Albuquerque pluje počasi, morda so ga zadeli v enega od vitalnih organov, v kotlovnico ali v krmilo. S trdnjave Almada ga še obstreljujejo, slišati je, kot bi Afonso de Albuquerque streljal nazaj, a nismo prepričani. S te strani mesta se razlegajo streli, glasnejši, manj pogosti, s trdnjave Alto do Duque, pravi nekdo, to je njihov konec, ne bo se jim posrečilo izpluti. V tistem trenutku pripluje druga ladja, protitorpedovka, Dao, skoraj gotovo je Dao, skuša se skriti v dimu lastnih dimnikov in pluje ob južnem robu, da bi ubežala obstreljevanju s trdnjave Almada, a če ubeži temu, se ne bo mogla izogniti tistemu z Alta do Duque, topovske granate eksplodirajo v vodi, od nabrežju, te so za to, da ugotovijo domet, naslednje zadenejo ladjo, zadetek v polno, na Daou se že dviga bela zastava, predaja, a obstreljevanje se nadaljuje, ladja se nagiba, zato uporabijo večja znamenja, rjuhe, ponjave, mrtvaške prte, to je konec, Bartolomeu Dias ne bo imel niti časa, da bi odplul s sidrišča. Ura je devet, sto minut je minilo, odkar se je vse to začelo, meglica ranega jutra se je že razkadila in sonce pripeka na jasnem nebu, zdaj najbrž že lovijo mornarje, ki so poskakali v morje. S tega razgledišča ni videti ničesar več. Prihaja še nekaj zamudnikov, ki niso mogli priti prej, veterani jim pojasnjujejo, kaj se je zgodilo, Ricardo Reis sede na klop, k njemu prisedeta starčka, ki se, kot je v njuni navadi, želita pogovarjati, a gospod doktor jima ne odgovori, sedi sklonjene glave, kot bi bil on tisti, ki bi hotel na odprto morje, pa bi se ujel v mrežo. Odrasli se pogovarjajo, a vedno manj zagnano, fantje se spet igrajo kovtre šivat in deklice pojejo, Šla sem na Celestin vrt, kaj si tam počela, šla sem po vrtnico, druga pa bi lahko bila

žalostinka iz Nazareja, Ne hodi na morje, Tonho, lahko umreš, Tonho, joj, Tonho, Tonho, kakšen nesrečnik si, Lidijinemu bratu je ime drugače, a njegova nesreča je primerljiva. Starčka se užaljena obrneta proč, ko Ricardo Reis vstane s klopi, malo ga je potolažilo, ko je neka ženska sočutno rekla, Reveži, mislila je mornarje, a Ricardo Reis je to blago besedo začutil, kot bi ga pobožala, kot bi bila roka, ki bi mu legla na čelo ali pa mu šla nežno čez lase, vrne se v stanovanje, se vrže na nepostlano posteljo, potem pa si pokrije oči s podlaktmi, da lahko joče po mili volji, mod er je, kd or se zadovolji z opazovanjem sveta , ta stavek moram ponoviti tisočkrat, le kaj naj to pomeni tistemu, ki mu je že vseeno, kdo izgubi in kdo zmaga. Ricardo Reis vstane, si nadene kravato, odšel bo ven, a ko si gre z roko čez obraz, začuti, da mu je pognala brada, ni se mu treba pogledati v ogledalo, da bi ugotovil, da si takšen ni všeč, sive dlake se lesketajo med temnimi in naznanjajo starost. Kocke so že padle na mizo, karto, s katero je igral, je prekril zmagovalni as, naj še tako hitro tečeš, svojega očeta ne boš mogel rešiti z vislic, to so ljudski reki, ki pomagajo običajnemu človeku prenašati pota usode, če je tako, se bo Ricardo Reis obril in očedil, saj je običajen mož, medtem ko se brije, ne razmišlja, pozoren je zgolj na drsenje britve, enkrat v prihodnjih dneh bo moral pričvrstiti rezilo, ki je videti ukrivljeno.Ko je odšel od doma, je bila ura pol dvanajstih, namenjen je v hotel Bragan<;a, zakaj pa ne, nič čudnega, da nekdanji gost, ki je tam bival precej časa, skoraj tri cele mesece, nikomur se ne bo zdelo čudno, da je ta gost, ki mu je tako vdano stregla ena od sobaric hotela, katere brat je sodeloval v uporu, to mu je povedala sama, Ah, ja, gospod doktor, imam brata, ki je mornar na Afonsu de Albuquerqueu, nikomur se ne bo zdelo čudno, da gre vprašat, se pozanimat, Ubogo dekle, le kaj se ji je zgodilo, nekateri se rodijo pod nesrečno zvezdo.

Brenčalo zveni bolj hripavo, ali pa ga je spomin prevaral. Paž dviguje svojo ugaslo kroglo, tudi v Franciji so bili takšni paži, ne bomo izvedeli, od kod je prišel ta, nismo imeli časa za vse. Na vrhu stopnic se prikaže Pimenta, hoče priti dol, saj misli, da je gost s prtljago, potem se ustavi, a še vedno ne prepozna tistega, ki prihaja gor, morda je pozabil, toliko obrazov vstopi v življenje hotelskega nosača in izstopi iz njega, pa še svetloba ga slepi, v takšnih situacijah je treba vedno računati, da je nekdo zaslepljen od svetlobe, zdaj pa je že tako blizu, da bi se kljub temu, da bi prišel s sklonjeno glavo, vsi dvomi razblinili, Saj to ste vi, gospod doktor Reis, kako ste, gospod doktor, Dober dan, Pimenta, je tista sobarica, kako ji je že ime, Lidia, tukaj, Ah, ne, gospod doktor, ni je, šla je ven in se še ni vrnila, mislim, da je bil njen brat udeležen v uporu, v trenutku, ko je Pimenta izrekel zadnjo besedo, se je na vrhu stopnišča prikazal Salvador, in hlinil presenečenje, Oh, gospod doktor,

kako sem vesel, da vas vidim, in Pimenta mu je povedal, kar je že vedel, Gospod doktor je želel govoriti z Lidio, Ah, Lidie ni tukaj, če pa vam lahko jaz kako pomagam, Hotel sem jo le vprašati, kaj se je zgodilo z bratom, ubogo dekle, govorila mi je o bratu v vojni mornarici, prišel sem, če bi ji bil lahko v pomoč kot zdravnik, Razumem, gospod doktor, a Lidie ni tukaj, odšla je takoj, ko se je začelo obstreljevanje, in se ni vrnila, Salvador se je smehljal, vedno se smehlja, ko daje informacije, dober upravnik je, naj ponovimo še enkrat, tokrat zadnjič, da ima razloge, da bi se pritožil nad tem bivšim gostom, ki je spal s sobarico in morda še vedno spi z njo, in zdaj se mi prikaže tukaj in se dela nedolžnega, če misli, da me bo potegnil za nos, se zelo moti, Ali morda veste, kam je šla, je vprašal Ricardo Reis, Nekje naokrog je, morda je šla na Ministrstvo za pomorstvo ali pa k materi ali pa na policijo, kajti policija je vedno zraven pri takšnih rečeh, kot pribito, a ne skrbite, gospod doktor, saj ji bom povedal, da ste bili tukaj, vas bo že poiskala, in Salvador se je spet nasmehnil, kot nekdo, ki bi namestil past in že vidi svoj plen, kako se je ujel vanjo za nogo, a Ricardo Reis je odgovoril, Ja, naj me poišče, tukaj imate moj naslov, in je napisal na košček papirja brezsmiselno navodilo. Salvador se je nehal smehljati, užaljen zaradi odgovora, kiga je drugi potegnil iz rokava, nikoli nismo izvedeli, kaj je nameraval reči, kajti iz drugega nadstropja sta prihajala dol dva Španca in se živahno pomenkovala, eden od njiju je vprašal, Seiior Salvador, los ha llevado el diablo a los marineros, Ja, don Camilo, hudič jih je vzel, Bueno, entonces es hora de decir arriba Espaiia viva Portugal, Arriba, don Camilo, in Pimenta je dodal, v dobro domovine, Viva. Ricardo Reis je odšel dol po stopnicah, brenčalo se je oglasilo, včasih je bil tu zvonec, a so se tedanji gostje pritožili, govorili so, da je kot zvonec ob vhodu na pokopališče.

Lidie tistega popoldneva ni bilo. Ricardo Reis je šel ven kupit večerni časopis, takoj ko so ga prinesli. Na hitro je preletel naslove na naslovnici, poiskal nadaljevanje novice na dvojni osrednji strani, druge naslove, na dnu, odebeljeno, Umrlo je dvanajst mornarjev, in zapisana so bila njihova imena in starost, Daniel Martins, triindvajset let, Ricardo Reis je obstal sredi ulice z odprtim časopisom v roki, sredi popolne tišine, mestoje obstalo ali pa je šlo mimo po prstih, s kazalcem na stisnjenim ustnicah, nenadoma pa se je zaslišal oglušujoč hrup, troblja nekega avtomobila, pričkanje dveh prodajalcev loterijskih lističev, jok otroka, ki mu je mati navijala ušesa, Če si boš še enkrat drznil kaj takega, te bom pošteno našeškala. Lidia ga ni čakala niti ni bilo videti, da bi se oglasila. Skoraj noč je že.V časopisu piše, da so ujetnike odpeljali najprej na Civilno vlado,

potem pa v Mitro,22 mrtvi pa, od katerih jih je bilo treba nekaj še identificirati, so v mrtvašnici.Lidia gotovo išče brata ali pa je pri materi in obe objokujeta to velikansko in nepopravljivo nesrečo.

Tedaj je potrkalo na vrata. Ricardo Reis je stekel odpret, že je razširil roke, da bi objel jokajočo žensko, pa je prišel Fernando Pessoa, Ah, vi ste, Ste pričakovali koga drugega, Če veste, kaj se je zgodilo, vam je najbrž jasno , da res, mislim, da sem vam enkrat povedal, da ima Lidia brata v mornarici, Je umrl, Ja, umrl je, Bila sta v sobi, Fernando Pessoa je sedel ob vznožju postelje, Ricardo Reis pa na stolu. Popolnoma se je znočilo.Tako je minilo pol ure, slišati je bilo bitje ure v zgornjem nadstropju. Kako čudno, je pomislil Ricardo Reis, ne spomnim se, da bi to uro slišal že kdaj prej, morda pa sem jo slišal enkrat in mi je utonila v pozabo. Fernando Pessoa je imel roke na kolenu, prepletene prste, sklonjeno glavo. Ne da bi se premaknil,je rekel, Prišel sem, da bi vam povedal, da se ne bova več videla, Zakaj, Moj čas se je iztekel, gotovo se spominjate, da sem vam rekel, da mi je preostalo samo še nekaj mesecev, Spominjam se, No, in so se iztekli. Ricardo Reis si je zategnil vozel na kravati, vstal in si oblekel suknjič. Stopil je do nočne omarice, vzel The God of the Labyrinth in si ga vtaknil pod roko, Pa pojdiva, je rekel, Kam pa greste, Z vami, Morali bi ostati tukaj, počakati na Lidio, Vem, da bi moral, Da bi jo

...

potolažili, ker je izgubila brata, Ne morem ji pomagati, Cernu pa ta knjiga, Kljub času, kisem ga imel na razpolago, je nisem uspel prebrati do konca, Saj ne boste imeli časa, Imel bom časa na pretek, Motite se, branje je prva sposobnost, kijo človek izgubi, se ne spomnite. Ricardo Reis je odprl knjigo , zagledal je nerazumljive znake, črne čačke, stran, polno pack, Ne morem več brati, a jo bom kljub vsemu vzel s seboj, Čemu, Svet bom olajšal za eno uganko.Odšla sta iz stanovanja, Fernando Pessoa je še pripomnil, Pozabili ste klobuk, Bolje kot jaz veste, da jih tam ne nosijo.Na pločniku ob parku sta opazovala blede lučke na reki, zlovešče sence hribov. Pa pojdiva, je rekel Fernando Pessoa, Pojdiva, je rekel Ricardo Reis. Adamastor se ni obrnil, da bi pogledal, morda se je zbal, da bi tokrat lahko zares zakričal. Tu, kjer se je morje končalo in kopno čaka.

22 Mitra - gostišče za reveže.

Barbara Juršič

O PRIKAZNIH

Če mi boste rekli, da je nesmiselno tako govoriti o nekom, ki ni nikoli obstajal, naj vam odgovorim, da tudi nimam dokazov, da je Lizbona kdaj koli obstajala, ali pa jaz, kipišem, ali kar koli kjer koli.

Fernando Pessoa23

Kdo smo v resnici, kaj obstaja in kaj ni drugega kot privid, ki si ga naslikamo, naša iluzija? Smo morda privid samih sebe ali pa ves svet ni drugega kot privid, optična prevara Boga, neke mogočnejše sile, ki je onkraj naših dojemanj? Na vsa ta vprašanja je težko odgovoriti, saj nas presegajo - edino, kar lahko rečemo, je, da lahko v tem prividu vsega razberemo nekatere ugotovitve in navedemo nekaj svojih resnic o romanu Leto smrti Ricard a Reisa. V njem so meje zabrisane, ne obstajajo, zato predvidevamo, da jih ustvarjamo sami in so iluzorne, res pa je, da jih lažje zabrišemo v fikciji kot v našem vsakdanu. V fikciji se mejo prestopi z lahkotnostjo ene besede, enega stavka. Zgovoren primer tega je ravno roman Leto smrti Ricard a Reisa, v katerem najdemo tri kategorije, tri ravni, ki ločujejo med resničnim, otipljivim in fantazmagoričnim.

Najbližje nam je pisatelj Jose Saramago, za katerega vsi vemo, da je še do nedavnega obstajal, živel, pisal kot človek iz mesa in krvi, kise sicer v zgodbi ne pojavi, vendar je z njo tesno povezan, saj je prav on tisti, ki je ustvaril prikazni in pol prikazni.

Saramago se navdihuje pri drugem avtorju, Fernandu Pessoi, drugi osebi, ki je dejansko obstajala (poleg številnih imen, ki jih je nadel svoji mnogoteri, mnogodelni osebnosti), in je tudi ustvarjal prikazni in pol prikazni, ki nastopajo v njegovih delih in so del njega, saj so tesno prilegajoče se njegovi osebnosti. Njegovi heteronimi ali polheteronimi niso zgolj liki, ki jih je ustvaril, temveč tudi eden od vidikov njega samega. V romanu se avtor poistoveti z drugim avtorjem, ki je živel pred njim, ki je imel enak poklic nekaj desetletij prej in je že dlje časa pokojni ter zato tudi neke vrste prikazen za nas, opazovalce v svetu živih. To je druga raven, vmesna kategorija. Pessoa, v portugalščini oseba, se je, koje zapustil ta svet, iz resnične osebe spremenil v pol prikazen, ko pa um re v romanu, preide na tretjo raven, na raven prikazni. Ricardo Reis, ki ni drugega kot prikazen, eden od obrazov Fernanda Pessoe v njegovem resničnem življenju, stvaritev njeg ove domišljije, čeprav obenem

tako resničen kot on, ker je del njega (nemogoče je, da ne bi zašli v dvoumnosti in protislovja), v romanu prevzame popolnoma resnično, morda lahko zapišemo celo otipljivo vlogo. Pripovedovalec govori o resničnih dogodkih iz svojega življenja, svojem potovanju iz Brazilije in prihodu v Lizbono, s čimer pripoved pridobi na kredibilnosti in verjetnosti. On je tisti, ki (lahko) vidi, se pogovarja in sprejema Fernanda Pessoo, ki je postal prikazen, in zato preseže meje stvarnega, vidnega, resničnega sveta.

V blodnjakih Lizbone

Ozadje tega romana iz leta 1984 nas popelje v leto 1936 in v prostor, ki je mesto Lizbona, spremenjeno v blodnjak.

Ricardo Reis preživi ves svoj čas v iskanju Ariadnine niti, saj iskanje pomeni boj proti smrti. Protagonist je obseden z labirintom tudi v odnosu do vsega svojega življenja. Lizbona je prispodoba, alegorija njegovega iskanja, zunanji simbol njegovega notranjega iskanja. Ricardo Reis se išče, skuša se najti, ugotoviti, kdo je, če sploh je ali sploh zares obstaja. Po eni strani je videti kot resnična oseba, a v resnici, kar se nam razgrne šele na koncu, samo skuša ubežati prikazni, ki dejansk o je. Ne posreči se mu najti poti iz fantazmagoričnega blodnjaka, da bi se uresničil kot resnična oseba.

Ricardo Reis, ki je v blodnjaku, večkrat omenja knjigo The God of the Labyrinth, ki je sama po sebi Borgesov izmišljeni labirint, blodnjak lika, ki si ga je izmislil Borges, s podobno zgodbo, kot je tista od Ricarda Reisa, ki je z ladje s seboj po pomoti prinesel knjigo, prinesel z morja na kopno, kjer se začenja njegova avantura, njegovo iskanje poti, ki vodi v blodnjak (in morebiti tudi iz njega). Ker glavni ju nak ne uspe najti poti iz blodnjaka na kopnem, se mu tudi ne posreči, da bi se odtrgal od knjige. Občasno si celo želi nazaj na ladjo, da bi knjigo vrnil, kar kaže na njegovo nezmožnost uresničitve. Hoče jo vrniti, ker se mu je ne posreči prebrati, kot tudi ne more prijeti za nit, da bi splezal iz sveta neobstoja in postal resnična oseba.

Knjigo je položil na nočno omarico, da jo bo enkrat te dni, ko se mu bo zahotelo, prebral do konca, njen naslov je The God oj the Laby rinth, njen avtor Herbert Quain, prav tako Irec, kar ni ravno neko posebno naključje, ime pa, to pa je nekaj posebnega, saj bi se brez večje napake pri izgovorjavi lahko prebralo quem, kd o v portugalščini, (str. 24)

Ricardo Reis se počuti kot mnogi, kot pesnik in pisatelj Fernando Pessoa, skuša se najti, sebe in svojo identiteto.Njegovo izpraševanje o lastni identiteti preseže meje individualnega in doseže kolektivne razsežnosti. Ricardo Reis se sprašuje o svoji identiteti v blodnjaku lizbonskih ulic kot o družbeni, politični in ideološki stvarnosti tistega časa s Hitlerjem v Nemčiji, Francom v Španiji in Salazarjem na Portugalskem.

Lidia je njegova Ariadnina nit, vez s svetom (stvarna, realna), tisti most, ki ga Reis prečka, da vsaj na trenutke pomiri svoj nemir zaradi izgubljenosti v blodnjaku.

Ricardo Reis ne najde izhoda iz (simboličnega) blodnjaka, Lizbone, v katerem je izgubljen. Edina oporna točka, kot nekakšna os, je Camoesev trg z njeg ovim kipom ter vse, kar ta predstavlja kot portugalski bard. Po eni strani kip, kamen pomeni in simbolizira negibnost, nekaj, kar je brez življenja, po drugi strani pa Lizbono kot blodnjak in pesnika Camoesa povezujemo z blodnjakom Pessoovega pesniškega in pripovednega opusa tako zaradi raznolikosti žanrovkot likov in slogov.

Prav zato se Ricardo Reis v romanu orientira ravno po kipu slavnega pesnika. Lahko parafraziramo : vse poti vodijo h Camoesu in njegovi poeziji. Od tod izhajajo tako Ricardo Reis kot Fernando Pessoa in tudi Saramago, tja se vsi (v vseh pomenih besede) vračajo. Z zemljepisne poti, ki vodi po lizbonskih ulicah, vstopimo v simbolični prostor, ki izgubi svoje prvotne značilnosti. Korak nas vodi v poetični prostor Pessoove in Camoeseve poezije. V poetični blodnjak, ki je hkrati oporna in orientacijska točka za Pessoo, Saramaga, ki v nekem trenutku pravi: »Rešuje me le to, da š e ohranjam podobo Camoesevega kipa v mislih, od tam se mi posreči orientirati.« Kip pomeni tudi stalnost, nespremenljivost, tudi nekaj neživega, in kot lahko preberemo v Livro d e M em6 rias (Knjigi spominov) portugalskega avtorja Teixeire de Pascoaesa, večnost, nekaj kar se ohrani in traja (kot umetnost treh oziroma štirih omenjenih avtorjev). Camoesev kip je kot popek sveta, »vse portugalske poti vodijo do Camoesa«. Druga bistvena točka, druga oporna točka v lizbonskem blodnjaku, je kip Adamastorja. Adamastor je velikan, ki si ga je izmislil Camoes, je simbol sil narave, ki so jim morali portugalski morjeplovci kljubovati v času odkritij . Če ga primerjamo z Ricardom Reisem opazimo vzporednice, saj se je Reis vrnil iz Brazilije, po morju, zdaj pa se mora soočiti s (svojimi) »pošastmi« na kopnem. Ricardo Reis tudi stanuje v bližini obeh kipov.

Vsi trije sona svojem potovanju, zunanjem in notranjem, v svojem blodnjaku. Ricardo Reis potuje po blodnjaku Lizbone, v katerem se orientira po obeh kipih, Camoesevem in Adamastorjevem, vendar poti iz njega ne najde, tako da ga na koncu

jalovega iskanja Fernando Pessoa odpelje s seboj na pokopališče Prazeres, pokopališče z zelo pomenljivim imenom Radosti.

Fernando Pessoa v svojem blodnjaku smrti živi s svojo poezijo, ki je rdeča nit potovanja Joseja Saramaga. Na začetku romana najdemo parafrazo Cam6esevega stavka: »Tu, kjer se konča kopno in se začne morje.«, Saramago napiše:»Tu se morje konča in se začne kopno.« Moderni »odkritelji« morajo odkriti kopno, lastno deželo, nič več fizično oddaljenih dežel. Zdaj je bistvena pustolovščina odkrivanje lastne dežele, svojega naroda, da bi ga rešili pred raznovrstnimi fantazmami.

Ricard o Reis - izziv identitete:prik azen, pol prik azen ali celostna oseba? Fernand o Pessoa -

prik azen ali poče lo življenja?

Ricardo Reis se osebno ( em pessoa ) in brez Pessoe ( sem Pessoa ) izkrca v Lizboni, da bi začel novo življenje, da bi začel resnično, polnokrvno obstajati, da bi bil. Ricardo Reis (še vedno) živi zlagano življenje, ki ni njegovo, zato se mora osvoboditi spon svojega »stvaritelja« Pessoe, njegove heteronimije, in se polastiti svoje identitete.

Fizično osvobojen očeta, kajti Reis se vrne v domovino Portugalsko, potem ko izve novico o Pessoovi smrti, pa je, ob kratkih obiskih Pessoe, še vedno psihično navezan nanj, celo odvisen od njega. Ne posreči se mu postati resnična in samostojna oseba. Da bi to lahko dosegel, bi se moral preobraziti v novega Ricarda Reisa in za seboj pustiti prikazen nekdanjega. Se mu posreči?

Začne tako, da se uči drobnih vsakdanjosti, ki jih ljudje počnemo iz dneva v dan. Mora se naučiti živeti na svetu, ga osvojiti z družbenega vidika, saj je kot tujec ali izgnanec, ki se po dolgem časa vrača v domovino, kot Pessoova maska, ki bi rada postala pravi obraz.

»Ne pozabite, da sem po šestnajstih letih nov v teh krajih,« pravi Reis. Njegov povratek iz Brazilije spominja na ponovno rojstvo, korak, ki ga je naredil na kopno, kot bi slekel svojo podobo prikazni, maske, in si oblekel človeško telo.Ga bo zmogel nositi ali bo to zanj preveliko breme? Mora se naučiti, kako biti človek, kako čutiti kot človek. Saramago tudi za ladjo, s katero se je Reis pripeljal, zapiše, da je »dvakrat prikazen«.

Vse življenje protagonista pred njegovim prihodom v Lizbono je kot neresnično, ena sama iluzija. Ne ve namreč, kam gre, vozniku taksija reče, da »V nek hotel«. Zmedo in občutek izgubljenosti, blodnjaka še povečuje deževje. Z njim Saramago ustvari še bolj zavratno in moreče vzdušje, zaradi dežja so stvari videti manj jasne, neopredeljive, težko zaznavne. S tem v prikazen spremeni tudi mesto. Saramago piše:

Ta pročelja so obzidje, ki skriva mesto, in taksi zložno vozi vzdolž njih, kot bi iskal razpoko, odprtino, lažna vrata, vhod v blodnjak.

(str. 17)

Ricardo Reis, ki je prišel z morja, pravi: »Rad bi sobo s pogledom na reko.« Reka je simbol časa, (njegovega) minevanja, vez z onostranstvom, kar pomeni, da se glavni lik želi okleniti stvarnosti, a vseeno pušča odprto možnost, da lahko pobegne v svet irealnosti, sanjskosti. Nastani se v hotelu, v nevtralnem kraju, »zaenkrat mu bo hotel zadostoval, ta nevtralni, prehodni kraj brez obveznosti, sam je na prehodu, njegovo življenje je obstalo«.

Ko na pokopališču Radosti najde Pessoov grob, naglas prebere napis »Tukaj sem« in občutek imamo, kot da je z njim eno, vendar pa je to odločilni trenutek, ko stopi na pot svoje neodvisnosti.Takrat se začne njegovo iskanje, njegovo notranje potovanje in šele ob koncu romana izvemo, da se tja tudi vrne in ponovno postane eno s Fernandom Pessoo.

Glavni junak se prilagaja življenju v domovini tako, da bere časopise. Na začetku si prizadeva postati oseba, kot na primer, »ko se nenadoma zave svojih lastnih korakov«. Začne se zavedati samega sebe, a Saramago vseeno že od prvih strani dalje zbuja dvom pozornejšega bralca. Ko opisuje Reisa, kako se premika skozi množico na ulici, je bolj podoben prikazni, duhu, kot resnični osebi.

Ko se mu Fernando Pessoa prvič prikaže, mu pove, da ima še dobrih osem mesecev od devetih, ko bo še lahko prihajal med žive, po obdobju, v katerem se človeški fetus razvije v novorojenčka, pa bo za večno ostal onkraj, v svetu mrtvih. Ta čas je namenjen tudi Ricardu Reisu, da se (ali ne) oblikuje v samostojno osebnost.

Ricardo Reis nad »obiskom« ni presenečen, saj je svet prikazni očitno tudi njegov svet, s Pessoo se počuti intimno povezanega, pravzaprav je njegov edini prijatelj po prihodu v labirintsko Lizbono. V delu kar mrgoli namigov na to

navezanost, celo odvisnost. »Monarhist si lahko kljub temu, da si ne želiš kralja, To velja za vas.« »Kralj«, Fernando Pessoa, tudi sam dvomi v Reisevo samostojnost, »Če dobro premislimo, kdo sploh ste vi«. Pessoov ton je iron ičen, zafrkljiv, kot bi ga vprašal, ste sploh kdo ali n iste nihče?

Fernando Pessoa ima Reisa za popolno stvaritev samega sebe. Od začetnega cinizma se njegov ton sprevrže celo v nesramnega, za katerega pa imamo občutek, da je poskus spodbuditi Reisa k dejanjem. Iz njega se norčuje, da bi ga prisilil, naj se poda na pot iskanja svoje identitete in da bi bilo to iskanje uspešno.

Samo nekaj mi povejte, ali hlinim kot pesnik ali kot človek, Vaš primer, Reis, prijatelj, je brezupen, vi se pač hlinite, vi ste hlinjenje samega sebe, in to nima nobene zveze ne s človekom ne s pesnikom, Da je moj primer brezupen, Je to spet vprašanje, Je, Brezupen zato, ker najprej niti ne veste, kdo ste, (str. 141)

Dialogi med Pessoo in Reisem so tudi prave filozofske, zgodovinske in družbeno-kultu rne debate, ki nam razgrinjajo Saramagove poglede, situacijo v Evropi in Braziliji v tridesetih letih 20.stoletja, družbene in politične probleme, aktualnosti in zanimivosti.

Reis pa se oklene resničnega življenja tudi v povezavi s sobarico Lidio, s katero ima aferico, vendar je njen pomen globoko simboličen, saj je njegova vez s stvarnostjo, vsakdanom, resničnim življenjem. Kasneje se njegovo prizadevanje, da bi bil samostojen, običajen človek, nadaljuje tudi tako, da si najame stanovanje in se zaposli v ambulanti. Vendar pa je njegovo notranje iskanje težavnejše, ker je subtilnejše in se ga je težje priučiti. Ob Lidii se pojavlja še ena ženska figura, Marcenda, nenavadno ime, kot pravi sam pripovedovalec, v glagolniku, kot bi bilo nekaj nepopolnega, nedokončanega.

Marcenda je tisti element, ki preusmerja Ricardove misli spet nazaj od tistega, kar je resnično, otipljivo ter oteži in postavi pod vprašaj njegovo iskanje. Reis jo idealizira, kot bi bila ena od muz iz njegovih od, paralitična muza, ki pa se kljub svoji hibi dviguje na piedestal eteričnosti in neuresničljive namišljenosti.

Če se protagonist ne bo našel na Portugalskem, bo našel svojo smrt, namesto da bi našel samega sebe. Če se mu bo posrečilo ugotoviti, kdo je, če bo njegovo notranje in zunanje iskanje uspešno, bo na Portugalskem našel življenje. A ni

dovolj močan, kot ponavlja njegov onkrajšnji obiskovalec Pessoa, da bi ukrepal. Samo opazuje (predstavo sveta), Fernando Pessoa pravi, »šele ko smo mrtvi, postanemo opazovalci«. Nima poguma, da bi se soočil s svetom, kot zdravnik se tega zaveda, ugotovitev o nezmožnosti uresničitve, biti, kar želimo biti, pa pridobi univerzalne razsežnosti, prikazana je namreč kot nekaj, kar je značilno za celotno človeško vrsto. Reis pravi: »Najhujše je, da človek ne more biti na obzorju, kiga vidi, če pa bi bil tam, bi želel biti na obzorju, katero je.«

Nikakor ne moremo mimo poglavja o karnevalu, kije polno simbolike in povezanosti s svetom onkraj. Ko se Fernando Pessoa poslavlja po četrtem srečanju, pove, da ne bo šel na karneval, vendar Ricardu Reisu govori o smrti, celo predlaga mu, naj se našemi v smrt. Ricardo Reis na pustnem sprevodu dejansko zagleda nekoga, ki je oblečen v okostnjaka, smrt, ob pogledu nanj se naježi od srha, hkrati pa ga ta smrt privlači in maškari sledi po ulicah. Smrt, prikazen smrti, našemljenec, vizija smrti, vse je dvoumno. Pripovedovalec nam ne ponudi pojasnila, samo namigne nam, mi pa si moramo odgovor oblikovati sami. Smrt po eni strani pomeni nezmožnost vrnitve, preobrazbe, po drugi strani pa je lahko tudi produktivna; Ricardu Reisu je namreč prav smrt dala možnost obstoja, druga smrt (prva telesna in druga v njeni preobleki) pa je Fernanda Pessoo spremenila v smrt. V tej preobrazbi, v tej igri mask sta dvom in hlinjenje dvakratna. Karneval nudi možnost za vse našteto. Fernando Pessoa je hlinil dvakratno, umrl je dvakrat in samo tako se je lahko preobrazil , kljub temu, da je bil mrtev in da je vedel, da zavoljo tega preobrazba ni več mogoča. Če je maškara res Fernando Pessoa, ki mrtev hlini, da je smrt, bi s tem lahko ponovno vzpostavil(i) prostor resnice in življenja, kot pri matematični funkciji, ko je dvakrat minus plus.Ricardo Reis pa je tako očaran nad smrtjo, da ji sledi. Bo to veljalo samo za karneval ali tudi drugače? Bo zaradi nje pozabil na življenje ali bo našel pot do novega življenja, do svojega lastnega obstoja, glede na to, da je zanj, ki je živ, preobrazba še mogoča. Večna vprašanja, na katera nam delno odgovori avtor, delno oziroma širše gledano pa si moramo nanje odgovoriti sami.

Protagonist dejansko začne z novim življenjem, ko se preseli iz hotela, ki je neke vrste limb in katerega uslužbenci in gostje so prav tako videti kot prikazni, v svoje stanovanje.

Ricardo Reis se v tej novi vlogi neodvisne osebe ne znajde najbolje. Zaznamujeta ga krhkost in samota, ki ga še bolj priklepata na prikazen Fernanda Pessoe, Pessoa se v smrti počuti izredno osamljenega. Vendar pa se njuna osamljenost

razlikuje: Ricardo Reis ima možnost spremeniti svoje življenje, če želi, Pessoa pa tega ne more več. Ricardu Reisu življenje polzi skozi prste, pasivnemu in odvisnemu od Pessoe, ki ima nanj prav usoden vpliv, je kot magnet, vendar se lahko vprašamo

- ga privlači Fernando Pessoa ali sama smrt?

Ricardo Reis je v svoji samoti zelo navezan na poezijo, tako da v romanu večkrat najdemo citate iz pesmi Fernanda Pessoe (ali njegovih heteronimov). V svojih odah govori o muzah, Neajri, Lidiji in Hloi, ki so »lirične abstrakcije«, ne resnične ženske, kar Saramago dodatno poudari s tem, da po eni poimenuje sobarico. Reis, ki se išče tudi v poeziji, je beseda, vendar njegova beseda v pesmih živi intenzivneje kot on sam. Kot bi se Fernando Pessoa utelesil v njih.

Velja omeniti tudi poglavje, v katerem je opisano Reisevo romanje v Fatimo. Mesto je po opisu podobno Jeruzalemu, mestu z ogromno simbolike, ki predstavlja začetek in konec ter hkrati večnost, ki privlači ljudi s svojo pozitivno in tudi negativno silo, tako kot Fernando Pessoa privlači Reisa. Ta misli, da bo tam srečal Marcendo, a glavni razlog tiči drugje, tam se razblini občutek za čas, tam se Reis sreča z verniki, ki so, kot on sam, prikazni.

Ko ostane Ricardo Reis brez ordinacije, začne propadati tudi fizično, njegova zanemarjeno st je odraz notranjega stanja brezvoljnosti, vdanosti v usodo, obupanosti in pomanjkanja želje, da bi se spopadel z življenjem. Videti je, kot da ga je vsak dan manj, kot da vsak dan manj obstaja (in več spi, kajti tudi spanec nakazuje svet onkraj). Fernando Pessoa pove, da je

»minilo že sedem mesecev, kolikor je dovolj, da se začne novo življenje«, kar namiguje tudi na (novo) Reisevo življenje, in doda: »Skratka, lahko bi rekli, da plavate sredi Atlantika, ne tu ne tam.« Ta stavek spet spomni na prikazen, na nekoga, nekaj, kar ni zmožno ukrepati, spremeniti stvari, Ricardo Reis to potrdi, ko odgovori: »Moja edina izkušnja je izkušnja nekoga, ki je navzoč in opazuje.« Kot bi bilo življenje film, ki bi ga posnel nekdo drug in bi se dogajal v drugem svetu, do katerega ne bi imel dostopa.

Moje življenje se odvija med stanovanjem, restavracijo in klopjo v parku, počutim se, kot bi ne imel več upanja na nič, samo še na smrt, (str. 442)

Reis je izgubil voljo do življenja, čaka samo še na smrt. Zakaj ni vztrajal na poti, ki bi ga pripeljala do osamosvojitve?

Zakaj se ni uspel izviti izpod vpliva Fernanda Pessoe, svojega stvaritelja, a tudi rablja? Ricardo Reis vpraša samega sebe in Pessoo:»Je sploh kaj, kar pripada samo meni, Najverjetneje ne.« Nič ni samo njegovo, niti njegova poezija.

Ker Fernando Pessoa ne pride, se Reis napoti na pokopališče Radosti, ve, da je Fernando Pessoa ob njem, nevidna prikazen ob vidni prikazni. Slišati je samo glas Fernanda Pessoe, ki vpraša Ricarda Reisa, kaj počne tam, »in Ricardo Reis je odgovoril, ne da bi odgovoril«. Pogovor poteka v notranjem monologu. Ricardo Reis sliši glas Fernanda Pessoe ob srečanju, ki nima več povezave s človeškim obstojem niti z vidnim svetom. Reisevo iskanje se bliža koncu, iskal je življenje, a je našel smrt. Glasovi so mrmranje od onkraj, tudi poezija je zdaj že nekoristna, saj je ne more več brati. Rešila se ni niti besedica iz njegovih pesmi. Degradacija njegove poezije kaže tudi na njegov osebni propad, kaže na skorajšnji konec. Kako to, da ga poezija ne uspe rešiti? Zakaj ni več sposoben pisati pesmi, čutiti? »Šel je po poti kipov«, saj je življenje težja izbira. S tem ko sledi Pessoi na pokopališče, izbere heteronimijo, ki pomeni pogreznjenje v smrt in sprijaznjenje s tem, daje Fernando Pessoa njegov »OČe«, v že neke vrste verski vnemi njegov stvarnik, ki pa ga lahko pripelje samo v nebesa, ki ne pripadajo samo

.

nJ emu.

Reis odpre knjigo in skuša brati, »Zagledal je nerazumljive znake, črne čačke, stran, polno pack, Ne morem več brati, a jo bom kljub vsemu vzel s seboj«, bil je že onkraj, a Saramago zaupa v moč knjige, četudi je človek ni zmožen »brati«.

Marcend a - iluzija ali ogledalo Ricarda Rei sa?

Marcenda je že po imenu, »kajti ženskam ni ime Marcenda, to so besede z drugega sveta, iz drugega kraja, ženske, a glagolske rase«, videti prikazen, kot bi tako kot Reis skušala obstajati, pa se ji to ne posreči povsem. Njena mrtva roka privlači pozornost in je, kljub temu da je edini mrtvi del njenega telesa, videti najbolj živa. Marcenda je namreč videti, kot bi bila odsotna s tega sveta. Njeno ime buri Reiseve duhove, kot bi šlo za neko starodavno skrivnost, zakletev, mrmranje, odmev,

nekaj, kar samo oplazi našo zavest in ni drugega kot plod naše domišljije ali pretirane občutljivosti, nekaj lahnega, a hkrati, spet moramo zaiti v protislovje, nekaj hladnega in okamnelega kot kip.

Vendar pa lik, ki je videti tako angelski, skozi celotno pripoved naznanja smrt in nezmožnost Reisevega ukrepanja. Na obzorju tega romana, v katerem kar mrgoli prikazni, je Marcenda ena od njih ali pa morda celo zgolj njihova senca.

Marcenda torej spominja na starodavne muze iz od, ki jih je spisal Pessoov heteronim. Kot Ricardo Reis, zlasti v drugem delu romana, tudi ona ni zmožna ukrepati, vzeti življenja v svoje roke; skuša ugajati očetu, uboga, se ne bori zase, popušča, laže, če je treba. Ne nahajata se v času, v katerem živita, življenje jima ne pripada, zato lahko trdimo, da ga nimata, da ni njuno. Marcenda pusti roko, da ostane hroma, Reis pa v znak, da je obupal, pusti klobuk, ko odhaja s Pessoo. Oba sta ujetnika blodnjaka svoje lastne nezmožnosti.

Teh misli ne misli Ricardo Reis niti kateri od tistih neštetih, ki prebivajo v njem, morda misli mislijo same sebe, ali pa samo mislijo, medtem ko je on, presenečen, priča odmotavanju niti, ki ga vodi po neznanih poteh in hodnikih, na koncu katerih je dekle, oblečeno v belo, kine more držati niti šopka rož, [„.]. (str. 124)

V dokaj ironičnem tonu pripovedovalec pove, da Ricardo Reis ni zmožen ne nadzorovati ne usmerjati svojih misli, kot Marcenda ni zmožna premikati svoje hrome roke. Marcenda je nekakšna nova muza, ki spominja na tiste stare iz od.

Marcenda je negibna roka, zlomljeno krilo, ptič, ki ne more leteti, oseba, ki ne more živeti. Ne more ubežati tej bolečini, kot Ricardo Reis ne more uteči navzočnosti Fernanda Pesso e, to pa ju povezuje na simbolični ravni. Marcenda in Reis si dopisujeta, pripovedovalec komentira, »mesto, od koder resnično prihaja to pismo, se imenuje Marcenda«. Kot bi prišlo od onkraj, kajti Marcenda je mesto zase. V pričujočem romanu bi jo lahko vsaj mestoma primerjali z mestom Lizbono, kjer so se »golobi tiho, kot prikazni, namestili na visoke veje brestov, ali pa so bile to sence drugih golobov, ki so čepeli prejšnja leta na teh vejah ali pa na ruševinah, ki so bile nekoč tu«. Tudi narava je v romanu mnogokrat fantazmagorična. Dremajoči Ricardo Reis na svojem potovanju v Fatimo v sanjah vidi Marcendo kot devico Marijo in jo, tudi v sanjah, kot po čudežu ozdravi, čeprav ni Jezus Kristus.

Čudež, čudež, kričijo romarji in ob tem pozabljajo na svoje tegobe, dovolj jim je čudež pri drugem, začnejo se zgrinjati, tako da jih naplavi množica ali prikrevsajo sami, pohabljenci, paralitiki, jetičniki, ranasti, blazni, slepi, vsa ta množica obdaja Ricarda Reisa in ga roti za novo milost, Marcenda pa za celim gozdom tulečih glav pomaha z obema rokama, dvignjenima v zrak, in izgine, [...] (str. 373) Marcenda je zasedla mesto muze Lidie v odah, medtem ko je Lidia iz od pobegnila v resnično življenje.

Lidia - Rei seva povezava s svetom in življ enjem

Lidia, sobarica, ki streže Ricardu Reisu, v ničemer ni podobna eterični muzi iz od. Lidia je preprosto dekle, ki živi življenje tako, kot ve in zna. Je živa, čeprav se nam zdi občasno banalna, preveč preprosta in naivna, a je ravno zato bolj avtentična, resnična in toliko bolj drugačna od drugih likov v romanu. Lidia je edini lik v romanu, ki niti od daleč ni podoben prikazn i.

Lidia je daleč od poezije, eteričnosti, neresničnosti, trdno stoji na tleh, je zasidrana v vsakdanjosti, resničnosti, skratka v življenju.

Fernando Pessoa se zaradi tega norčuje iz Ricarda Reisa:

Moj dragi Reis, pa ravno vi, ki ste tak estet, domač z vsemi boginjami Olimpa, sprejmete med rjuhe hotelsko sobarico, služkinjo, navadil sem se že poslušati, da neprenehoma in z izjemno stanovitnostjo govorite o svojih Lidijah, Neajrah in Hloah, zdaj pa mi boste rekli, da vas je zapeljala sobarica, kakšno razočaranje, Tej sobarici je ime Lidia in ni me zapeljala, nisem tak, ki bi se pustil zapeljati, Ah, ah, torej tista tako opevana pesniška pravičnost res obstaja, situacija je smešna, Lidio ste klicali in Lidia je prišla, imeli ste več sreče kot Camoes, ki si je za to, da je dobil Natercio, moral izmisliti ime, in to je vse, kar je dobil. (str. 140)

Lidia je »samo« običajna sobarica iz drugega družbenega sloja, zato ni mogoče, kot beremo z določenim cinizmom, da bi jo gospod doktor lahko ljubili. Čeprav zavedajoč se svojega položaja, ni pasivna, razmišlja s svojo glavo, prepusti se telesnim užitkom in ne verjame v platonično ljubezen. Reis se prek nje poveže z življenjem, prek nje je vsaj na začetku na dobri poti k osamosvojitvi.

Lidia je kot (rdeča, Ariadnina) nit, ki povezuje Ricarda Reisa z vsakdanjim življenjem. Za razliko od Marcende ima glas in telo.Lidia je življenje samo. Zadovoljna je s tistim, kar ima, ne dela si iluzij, da se bo Ricardo Reis poročil z njo, zaveda se svojega položaja in za svoja dejan je prevzame odgovornost, Reisu reče celo, da mu ni treba priznati otroka, če tega noče. V

socialnih okvirih tistega časa se izkaže za zelo pogumno mlado žensko.

Prezira laž in sprejema, kar ji je dano, ne pusti se zavajati in razmišlja s svojo glavo. »To je usoda, Verjameš v usodo, Nič ni bolj gotovega od usode, Smrt je še bolj gotova, Smrt je del usode«, je eden od pomenljivejših dialogov med Lidio in Ricardom Reisem.

Lidia je veliko bolj človeška in trdna kot Marcenda in Ricardo Reis.Z življenjem se sooča brez strahu, tudi ko pove Reisu, da pričakuje njegovega otroka. Nedvomno ji je naklonjen tudi pripovedovalec, ki vedno rad ponudi roko zatiranim.

Otroka čakajo težki časi, saj se bo rodil leta 1937, ko bo zrasel, bo moral sodelovati v vojni. Je kot znanilo portugalske prihodnosti v težavnih in krvavih letih sredi 20. stoletja. Kolonialna vojna se bo začela leta 1961, ko bo dopolnil 24 let, in kdo ve, kakšna bo njegova usoda v in po boju. Lidijin otrok je kot mučeniška prihodnost in njegova mati kot mučeniška mati, simbol Portugalske, »blagoslovljena bodi, Lidia, med ženami«, parafraza bibličnega stavka, ki jo Saramago povzdigne na raven Matere Božje. Nenadoma Lidia ni več običajna nepomembna sobarica, temveč se prelevi v simbol portugalske ženske in matere, njen otrok pa v simbol portugalskih otrok, mladih, se pravi v simbol prihodnosti naroda.

Pripovedovalec že ve, kaj se bo zgodilo z Lidijinim otrokom, medtem ko njej njegova usoda ni znana. Lidia je sicer edini lik, ki živi v sedanjosti. Joče samo zaradi bratove usode, zaradi mesta Badajoz in ustreljenih v njem, zaradi politične situacije, to je namreč čas diktatur, nacizma, fašizma Salazarja, Franca in Hitlerja. Vendar pa ob koncu tudi Lidia ne zmore več -

objokuje svojo usodo, objokuje, da je zaničevana, ker je iz nižjega sloja, da je vredna manj kot drugi po nekih absurdnih družbenih normah, da je nič, celo manj kot nič.

Lidia ne joče več, pravi, Ubili so jih dva tisoč, njene oči so suhe, a ustnice ji trepečejo, lica ji žarijo. Ricardo Reis jo skuša potolažiti, prime jo za roko, kot prvič, če se spominjate, a se mu izvije, ne iz zamere, a danes tega pač ne prenese. Kasneje v kuhinji, medtem ko pomiva goro umazane posode, ki se je nabrala, pa ji privrejo solze, prvič se vpraša, kaj počne tukaj, je služkinja gospoda doktorja, čistilka, prav gotovo ni njegova ljubica, kajti v tej besedi je enakost, ljubi, ljuba, naj bo moški ali ženska, onadva pa nista enakopravna, takrat ne ve več, ali joče za umrlimi v Badajozu ali zaradi svoje smrti, smrti ob občutku, da ni nič. (str. 479) Lidia si prizna, da trpi zaradi razlik, ki vladajo med družbenimi sloji, prepričana je, da bi njeno ljubezen doletela drugačna usoda, če bi bila iz »pravega sloja«, »vredna« gospoda doktorja, a čeprav se zaradi zanositve znajde v kočljivi situaciji, se odloči za življenje. Da, otroka bo obdržala, za razliko od Ricarda Reisa, ki se odloči za smrt.

Če bi Lidia sledila Ricardu Reisu v smrt, bi se vrnila v ode, zapustila življenje in se spremenila v muzo, v nesnoven predmet, prikazen, sicer opevano, a brezosebno ime, ki ne more več obstajati kot človeško bitje. Ona si izbere težjo, zahtevnejšo pot, ki se imenuje običajno, vsakodnevno življenje z vsemi svojimi grenkobnostmi in izzivi, ovirami in skrbmi.

A Lidie ni strah, da bi se podala nanjo sama, ona sama bo popisala strani v knjigi svojega življenja, ne drugi. Svojo usodo si bo krojila sama. Njen brat postane žrtev nastale politične situacije, bil je med tistimi, ki so se uprli. V svojem boju ni bil sam in tudi njegova smrt ni jalova, kopno čaka tiste, ki bodo nadaljevali njegovo pot in zagotovili boljšo prihodnost bodočim

.

generac1J am.

Roman se zaključi med morjem in kopnim, preteklostjo in sedanjostjo, neresničnim ali mitom in zgodovino.

Čas za Fernanda Pessoo se je iztekel, nič več more bloditi po svetu. Ostal je le glas, kiga bodo brali drugi, nespremenljiv.

Ricardo Reis bi z Lidio stopil v svet, čas in zgodovino, a ji je nezmožen slediti. Morje se je končalo, Ricardo Reis se ne bo več vrnil v Brazilijo niti v življenje.Kopno (zemlja, dežela) čaka na nove generacije, da bodo prinesle spremembe. Te se Ricardu Reisu niso posrečile, Fernando Pessoa pa jih kot mrtvec ni bil zmožen, na koncu romana izgubi celo svoj status prikazni, njegov čas na zemlji se izteče. Njegova preteklost se bo pretvorila v sedanjost v knjigah, ki jih bodo bralci jemali v roke in brali, postal bo sedanjost v sedanjosti. Ricardo Reis je izgubil priložnost, da postane nekdo v sedanjosti in med nami. Lidia je bila njegova vez s svetom, z resničnim življenjem, a Reis ni imel dovolj moči, da bi ostal in postal neodvisen, njegove sanje

so ostale sanje, čista utopija. Neresničnost in fantazmagorično okolje sta v tem delu bolj prisotna kot tisto, kar dejansk o obstaja. Vsi razen Lidie so bolj podobni prikaznim kot ljudem iz mesa in krvi, le Lidia, ki kljub temu da se sama prebija skozi trpko in težavno vsakodnevno življenje, nosi v sebi upanje ne boljše življenje. Ko zanosi, v sebi nosi upanje na boljšo prihodnost, še več, ona je plodnost in prihodnost. Sobarica spominja na dve nosečnici, ki sprožita pravo »epidemijo«

nosečnosti v Saramagovem romanu Kameni splav (prevedla Barbara Juršič, Beletrina, Ljubljana, 2014), kiimajo enak pomen, enako simboliko. Pripovedovalec je na Lidijini strani, zaupa v ljudi, ki gradijo državo, človečnost, ne v prikazni. Fernando Pessoa, Ricardo Reis, Marcenda, uslužbenci hotela, policist Vitor z zadahom po čebuli, in še bi lahko naštevali, vsi ti so prikazni ali vsaj pol prikazni. Ne morejo brati, kar je nujno potrebno za zdrav narod, »vrlina«, ki so jo že izgubili, ker so mrtvi. Mrtvi tudi ne morejo graditi sveta, današnjega sveta, moderne države in družbe, zato Saramago stavi na »Žive«, ki kakor Lidia nosijo prihodnost v sebi.

23 Vsi citati so iz pričujoče izdaje.

O prevaj alki

Barbara Juršič (1971) je diplomirala na Filozofski fakulteti Univerze v Ljubljani iz španskega in francoskega jezika s književnostjo, magistrirala na klasični Univerzi v Lizboni iz romanskih študij in doktorirala iz portugalske književno sti na FF v Ljubljani s somentorstvom na FF klasične Univerze v Lizboni. Deluje kot prevajalka in tolmačka za portugalski, španski in francoski jezik .Poleg strokovnega prevajanja se posveča književnemu prevajanju, objavlja znanstvene in strokovne članke, strokovna mnenja in eseje v slovenskih, portugalskih in brazilskih revijah, časopisih in strokovnih monografijah ter pripravlja in vodi kulturne dogodke. Med drugimi je iz portugalščine prevedla dela avtorjev, kot so:Jose Saramago, Fernando Pessoa, Antonio Lobo Antunes, Mia Couto, Gon<;alo M.Tavares, Mario de Sa-Carneiro, Bernardo Carvalho in Dulce Maria Cardoso ter pripravila Antologijo sodobne portugalske zgodbe. K številnim prevodom je prispevala spremne besede. Je tudi članica raziskovalka Centra za luzofono in evropsko književnost FF klasične univerze v Lizboni in prejem nica nagrade za najboljšega mladega prevajalca v letu 2005.

Jose Saran1ago LETO SMRTI RICARDA REISA

prevod in spremna beseda Barbara Juršič

Zbirka eBeletrina '!- Izvršna urednica: Špela Pavlič * Jezikovni pregled: Kristina Sluga * Oblikovanje naslovnice: Tanja Semion * Tehnični urednik: Marko Hercog * Izdajatelj: Beletrina, Kersnikova 4, 1000 Ljubljana, www.zalozba.org; Za založbo: Mitja Čander * Izid knjige je podprla Javna agencija za knjigo RS * Izvedba tega projekta je financirana s strani Evropske konusije (program Ustvarjalna Evropa). Vsebina publikacije je izključno odgovornost avtorja in v nobenem prilneru ne predstavlja stališč Evropske komisije. * Ljubljana 2019 * © Beletrina (2019). Vse pravice pridržane. *O ANO DA MORTE DE

RICARDO REIS Copyright © 1984, Jose Saramago All rights reserved * http://www.biblos.si/lib/ book/9789612845971 * Cena: 23,99€

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Beletrine je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najen1, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršne1nkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivniln dostopon1ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o naših knjigah so dostopne tudi na: www.zalozba.org

Elektronska izdaja

Kataložni zapis o publikaciji (CIP) pripravili v Narodni in univerzitetni knjižnici v Ljubljani COBISS.SI-ID=302038528

ISBN 978-961-284-597-1 (epub)